OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bernat V de Comenge

Bernat V de Comenge († Lantar, 30 de novembre de 1241) va ser comte de Comenge de 1225 a 1241.
Era fill del comte Bernat IV de Comenge i de la seva segona esposa, Comtors de La Barta. De jove va ser el fidel ajudant del seu pare en la lluita contra els croats durant la croada albigesa. El setembre de 1212, va viatjar a la cort de Pere el Catòlic per a convèncer-lo d'ajudar el comte de Tolosa i els senyors del Llenguadoc en la guerra contra Simó de Montfort i els croats. Durant el tercer setge de Tolosa (1219) estava al capdavant de la defensa d'una de les barbacanes de la ciutat. Tanmateix amb la intervenció reial (1226-1229) Bernat V es va sotmetre a Lluís VIII l'agost de 1226 durant el setge d'Avinyó, submissió que va renovar a París l'octubre de 1227 davant del seu fill, el rei Lluís IX. Finalment el trobem també formant part de la comitiva que va acompanyar a Ramon VII en la firma del Tractat de Meaux.
El 1224 es va casar amb Cecília, filla del comte Ramon Roger de Foix i germana del seu fill i successor, el comte Roger Bernat II. Poc després, el 22 de febrer de 1225, va succeir al seu pare al capdavant del comtat de Comenge.
Bernard V va morir a Lantar el dissabte 30 de novembre de 1241 i va ser enterrat a l'abadia cistercenca de Santa Maria de Bonafont, situada al mateix comtat de Comenge. El seu únic fill i successor, Bernat VI, va retre homenatge al comte Ramon VII de Tolosa el 4 de desembre d'aquell mateix any.

## Referències

* ↑ Roquebert, 1986, p. 117, 189, 191, 221.
* ↑ Alvira, Macé i Smith, 2009, p. 9.
* ↑ Roquebert, 1986, p. 221.
* 1 2 «BERNARD [V de Comminges]» (en anglès). Foundation for Medieval Genealogy. [Consulta: 25 març 2020].
* ↑ Roquebert, 1986, p. 445.
* ↑ Roquebert, 1986, p. 526.
* ↑ Cabau, 1996, p. 107.

## Bibliografia

* Alvira, Martín; Macé, Laurent; Smith, Damian «Le temps de la Grande Couronne d'Aragon du roi Pierre le Catholique. À propos de deux documents relatifs à l'abbaye de Poblet (février et septembre 1213)» (en francès). Annales du Midi, vol. 121, núm. 265, 2009, pàg. 5-22.
* Cabau, Patrice «Deux chroniques composées à Toulouse dans la seconde moitié du XIIIe siècle» (en francès). Mémoires de la Société archéologique du Midi de la France, vol. 56, núm. 74, 1996.
* Higounet, Charles. Le Comté de Comminges : De ses origines à son annexion à la Couronne (en francès). Sent Gaudenç: L'Adret, 1984. ISBN 2904458050. «primera edició 1949»
* Martines, V.; Ensenyat, G, tr. 2003. Cançó de la croada contra els Albigesos. Barcelona: Proa, 2003, p. 435. ISBN 978-84-8437-548-7.
* Roquebert, Michel. L'épopée cathare: Le lys et la croix (1216-1229) (llibre) (en francès). 3. Tolosa de Llenguadoc: Perrin, 1986. ISBN 978-2-262-02652-3.
# Ada Pfitzner-Saverni

Ada Pfitzner-Saverni (Appleton (Wisconsin), 1881 - 1956) fou una cantant americana de la corda de mezzo-soprano.
Batxiller en filosofia del Lawrence College (1902), batxiller en música de la Northwestera University (1903), estudià piano, harmonia i cant a Amèrica amb Clarence Shepard, Guillermo Nelson Burrit i altres. Debutà amb el paper de Nancy en la Marta, en la Reial Òpera de Kiel (1908). També fou solista de l'església baptista de Brooklyn, Nova York (1905); formà part de la companyia que, sota la direcció de W. Savage, cantà òpera gran als Estats Units i Canadà. Després fou solista de l'Orquestra Filharmònica de Nuremberg (1913-14), cantà en la Reial Òpera de Kiel, en la llavors Nova Reial Òpera de Berlín, en els teatres municipals de Colmar i Essen, en el Künstlertheater de Múnic i diversos altres. Creà el paper Mare Gertrudis en l'òpera Der Kobold, de Siegfried Wagner. El seu repertori comprenia 50 òperes de gran estil, innumerables oratoris, centenars de cançons i balades, etc. El 1912 va contraure matrimoni amb el compositor alemany Walter Pfitzner (1882-1952).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 44, pàg. 359-60 (ISBN 84-239-4544-8)
# Estornell de Kenrick

L'estornell de Kenrick (Poeoptera kenricki) és una espècie d'ocell de la família dels estúrnids (Sturnidae). Es troba a Kenya i Tanzània. Habita els boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits de l'estatge montà El seu estat de conservació es considera de risc mínim.
El nom específic de Kenrick fa referència al col·leccionista britànic R. W. E. Kenrick (fl. 1889).

## Referències

* ↑ Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d’Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia. «estornell de Kenrick». Diccionari dels ocells del món. TERMCAT. [Consulta: 7 novembre 2022].
* ↑ «Nuthatches, Wallcreeper, treecreepers, mockingbirds, starlings, oxpeckers». IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022.
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 675. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Kenrick's Starling. Poeoptera kenricki» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 7 novembre 2022].
# Vanessa gonerilla

Vanessa gonerilla és una espècie de lepidòpter papilionoïdeu de la família dels nimfàlids (Nymphalidae) endèmica de Nova Zelanda. Es troba tant a l'illa del Nord com a la del Sud.
La larva s'alimenta d'Urtica ferox, espècie d'ortiga endèmica de Nova Zelanda, i Urtica dioica.

## Referències

* 1 2 Learn about Butterflies. New Zealand Red Admiral.
# Indri

L'indri (Indri indri), anomenat babakoto en la llengua local, és l'estrepsirrí vivent més gros. Només viu al nord-est de Madagascar.
L'indri mesura entre 60 i 90 centímetres de llarg i pesa entre 6 i 10 quilograms. Aquest lèmur té una cua especialment petita, que només mesura entre 2,5 i 6,4 centímetres de llarg. Té un llarg i espès pelatge. El color del pelatge és blanc, alternat amb taques blanques, grises i marrons. La quantitat de negre varia d'un individu a l'altre; alguns són gairebé completament blancs i altres són gairebé totalment negres. En la majoria de casos, el cap, orelles, espatlles, braços i esquena són totalment o parcialment negres. La pell també és de color negre. La cara és nua. L'indri té ulls grans i el musell curt. Les orelles són més visibles que en els seus parents, els sifaques.

## Referències

* ↑ Groves, Colin. Wilson, D. E.; Reeder, D. M. (editors). Mammal Species of the World (en anglès). 3a edició. Johns Hopkins University Press, 2005. ISBN 0-801-88221-4. (anglès)
* ↑ Allen, G.M. «A checklist of African mammals». Bulletin of the Museum of Comparative Zoology at Harvard College, 83, 1939, pàg. 1–763.
* ↑ Harper, F. Extinct and Vanishing Mammals of the Old World. Nova York: American Committee for International Wild Life Protection, 1945, p. 155.
# Apogon doederleini

Apogon doederleini és una espècie de peix de la família dels apogònids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 14 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des del sud del Japó fins a Taiwan i des de l'Austràlia subtropical fins a Nova Caledònia i les Illes Kermadec.

## Referències

* 1 2 «Apogon doederleini» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Jordan, D. S. & J. O. Snyder. 1901. A review of the cardinal fishes of Japan. Proceedings of the United States National Museum v. 23 (núm. 1240): 891-913, Pls. 43-44.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
# Institut Català d'Antropologia

L'Institut Català d'Antropologia és una institució científica dedicada a la recerca i difusió de l'Antropologia a Catalunya. Va néixer l'any 1978 a Barcelona a iniciativa d'un grup d'antropòlegs amb l'objectiu de crear un espai de discussió i aprofundiment de la recerca antropològica, així com per a crear nexes amb la societat i la cultura catalanes. El seu president fou Josep Maria Batista i Roca. Forma part de la Federación de Asociaciones de Antropología del Estado Español (FAAEE) i del World Council of Anthropological Associations. A les seves activitats divulgatives han participat diversos especialistes de renom, entre els quals destaquen Pierre Bonte, Jimmy Fernández, Jonathan Friedman, Maurice Godelier, Mike Gilrenan, tractant temes com les minories ètniques i els grups ètnics, marginació social, societats indígenes americanes i africanes, societats rurals i urbanes, moviments migratoris, metodologia i pensament històric, antropologia i salut, treball i família, estudis de gènere, parentiu i l'etnomusicologia.
Pel que fa a les seves publicacions, destaquen els Quaderns, els Quaderns-e, Breus Icaria i ICA-Icària.

## Presidents/es

* 1978 - ?? Josep Maria Batista i Roca
* Joan Frigolé
* Joan Bestard Camps
* 2002 - 2016 Verena Stolcke

## Referències

* ↑ «Institut Català d'Antropologia». ICA. [Consulta: 16 abril 2016].
* ↑ «Asociaciones Federadas». FAAEE. Arxivat de l'original el 2016-04-25. [Consulta: 16 abril 2016].
* ↑ «Members». WCAA. Arxivat de l'original el 2016-03-13. [Consulta: 16 abril 2016].
* 1 2 «Institut Català d'Antropologia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Coll de Lilla

El Coll de Lilla, de vegades anomenat Coll de l'Illa, és un dels passos naturals entre l'Alt Camp i la Conca de Barberà que permet creuar la serra de Miramar. Utilitzat ja en època romana, per a unir Tàrraco i Ilerda, actualment hi passa la carretera N-240 (Tarragona - Bilbao). Amb una altitud de 593,4 m., rep el nom de la pedania de Lilla (Montblanc), que és en el seu costat de ponent.
Després de quinze anys d'obres s'inaugura a finals de l'any 2023 un túnel com part de l'autovia A-27. Amb més d'un quilòmetre travessa la serralada i evita el pas pel coll.

## Referències

* ↑ Les vil·les romanes a la Tarraconense. – (Monografies ; 10) (Actes del Simposi). Barcelona: Museu d'Arqueologia de Catalunya-Barcelona, 2008. ISBN 9788439379263 [Consulta: 3 març 2025].
* ↑ «El marc històric del romànic de la Conca de Barberà». Catalunya romànica. Enciclopèdia Catalana [Consulta: 3 març 2025].
* ↑ Riu, Núria «El túnel de Lilla reduce en unos ocho minutos el trayecto desde Tarragona a Montblanc» (en castellà). Diari de Tarragona, 23-10-2023 [Consulta: 3 març 2025].
# Bero zanclus

Bero zanclus és una espècie de peix pertanyent a la família dels còtids.

## Descripció

* Fa 8,8 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima temperat.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic nord-occidental: Otaru (Hokkaido, el Japó).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Jordan, D. S. & E. C. Starks, 1904. A review of the Cottidae or sculpins found in the waters of Japan. Proceedings of the United States National Museum v. 27 (núm. 1358): 231-335.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.

## Bibliografia

* Anònim, 2001. Base de dades de la col·lecció de peixos del National Museum of Natural History (Smithsonian Institution). Smithsonian Institution - Division of Fishes.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.
# Adalbert Gyrowetz

Adalbert Gyrowetz, també conegut com a Vojtech Matyás Jírovec (České Budějovice, 20 de febrer de 1763 - Viena, 19 de març de 1850) fou un compositor i director d'orquestra txec.
Començà la carrera de dret a Praga, però ben aviat s'entregà a l'estudi de la música, i un dels seus mestres fou Nicola Sala a Nàpols. El 1804 fou nomenat mestre de la Capella Reial i director de l'Òpera, càrrec que desenvolupà fins al 1831, i on entre els seus alumnes tingué a Gustav Barth.
Va compondre, a més de simfonies i peces de música di camera, algunes misses, 40 ballables i 30 òperes. Entre aquestes cal citar Agnes Sorel (1806) i Der Augenarzt (1811).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 27, pàg. 413 ISBN 84 239-4527-8
# Estornell de Rarotonga

L'estornell de Rarotonga (Aplonis cinerascens) és un ocell de la família dels estúrnids (Sturnidae)). El seu estat de conservació es considera vulnerable.

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos de les muntanyes de l'illa de Rarotonga, a les illes Cook.

## Referències

* ↑ Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d’Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia. «estornell de Rarotonga». Diccionari dels ocells del món. TERMCAT. [Consulta: 7 novembre 2022].
* ↑ «Nuthatches, Wallcreeper, treecreepers, mockingbirds, starlings, oxpeckers». IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022.
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 679. ISBN 978-84-16728-37-4.
* 1 2 BirdLife International. «Rarotonga Starling. Aplonis cinerascens» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 7 novembre 2022].
# Indri llanós dels Moore

L'indri llanós dels Moore (Avahi mooreorum) és un indri llanós. Com tots els lèmurs, és endèmic de Madagascar. Té el pelatge marró gris i la cua vermellosa. Fou batejat en honor de la Fundació Gordon i Betty Moore, de San Francisco.

## Referències

* ↑ Lei R., Engberg S.E., Andriantompohavana R., McGuire S.M., Mittermeier R.A., Zaonarivelo J.R., Brenneman R.A. & Louis E.E., Jr «Nocturnal Lemur Diversity at Masoala National Park» (– ). Special Publications of the Museum of Texas Tech University, 2008; 53: 1-48.
* 1 2 Palmer, Jane. «Henry Doorly Zoo scientists identify two new lemur species». Omaha World-Herald, 21-02-2008. [Consulta: 24 febrer 2008].
# Apogon evermanni

Apogon evermanni és una espècie de peix de la família dels apogònids i de l'ordre dels perciformes.
Els adilts poden assolir els 12 cm de longitud total.
Es troba a l'oceà Índic i Pacífic (des de l'illa de Maurici, les Seychelles i l'Illa Christmas fins a les Illes Marshall, les Hawaii i les Marqueses) i a l'oest de l'Atlàntic central (des de les Bahames i Cozumel fins a Curaçao).

## Referències

* 1 2 «Apogon evermanni» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Jordan, D. S. & J. O. Snyder. 1904. Description of a new species of fish (Apogon evermanni) from the Hawaiian Islands, with notes on other species. Proceedings of the United States National Museum v. 28 (núm. 1386): 123-126.
# Institut Català d'Arqueologia Clàssica

L'Institut Català d'Arqueologia Clàssica és un centre de recerca públic en arqueologia clàssica creat l'any 2000per la Generalitat de Catalunya i la Universitat Rovira i Virgili, amb la participació del Consell Interuniversitari de Catalunya. Té com a finalitat la recerca, la formació avançada i la difusió de la civilització i la cultura a la Mediterrània, des de la protohistòria fins a l'antiguitat tardana, en totes les seves expressions materials i immaterials. És el centre català de referència en aquest àmbit.
Té la seu a Tarragona, en un edifici cedit per la Universitat Rovira i Virgili i l'Ajuntament de la ciutat.
A més d'impulsar diverses línies de recerca en arqueologia clàssica, també efectua la docència d'un Màster en Arqueologia Clàssica conjuntament amb la Universitat Rovira i Virgili i la Universitat Autònoma de Barcelona.
Actualment el seu director és l'investigador arqueòleg i historiador Josep Maria Palet Martínez. El seu nomenament es va fer oficial el desembre del 2019.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 3 de maig de 2000, per la qual es fa públic l'Acord del Govern de la Generalitat de 2 de maig de 2000, pel qual s'aprova la constitució del consorci Institut Català d'Arqueologia Clàssica.».
* ↑ «Presentació i seu de l'ICAC».
* ↑ «L'historiador Josep Maria Palet és nomenat nou director de l'ICAC». Diari Més digital, 23-12-2019.

## Enllaços externs

* Institut Català d'Arqueologia Clàssica
# Berthold Damcke

Berthold Damcke (Hannover, 1811 - París, 1875) fou un compositor i violista alemany.
Als 20 anys ingressà en la capella reial com a viola, després fou director de la societat de música de Kreuznach, càrrec que ocupà també a Potsdam i a Königsberg, i, per acabar, es dedicà a l'ensenyament a Sant Petersburg, Brussel·les i París, on tingué entre altres alumnes en George Jean Pfeiffer, Daniel de Lange i René Lenormand.
Fervent admirador de Berlioz, fou un dels executors testamentaris de l'il·lustre mestre i passà els últims anys de la seva vida ocupat en l'edició de les obres de Gluck.
Se li deuen:
* Deborah, oratori;
* música d'escena per al 'Faust', de Goethe;
* Kaetchen vom Hilbronn, òpera (1845);
* obertures, salms, i nombroses composicions vocals i per a piano, i nombroses composicions vocals i per a piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 17, pàg. 877 (ISBN 84-239-4517-0)

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 44, pàg. 353 (ISBN 84-239-4544-8)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 627 (ISBN 84-239-4529-4)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 1603 (ISBN 84 239-4529-4)
# Adam Drese

Adam Drese (Weimar, 1620 – Arnstadt, 15 de febrer de 1701) fou un compositor i violinista alemany del Barroc.
Estudià a Varsòvia composició amb Marco Scacchi i retornà a Weimar, sent nomenat mestre de capella. El 1672 es traslladà a Jena en qualitat de secretari i mestre de capella del duc Joan Ernest III de Saxònia-Weimar però al morir aquest, quedà sumit en la misèria. Renuncià a la música i no se'n va saber res d'ell fins que el príncep de Schwarzburg el cridà a Arnstadt, retornant-lo als seus antics càrrecs.
A més, d'un gran nombre de composicions i òperes que no han arribat als nostres dies, cal citar un tractat de música instrumental, intitulat Erster Theil atlicher Allemanden, Couranten, Sarabanden, Balletten, Intraden und Arien (Jena, 1672).
Era cosí del també compositor Johann Samuel Drese (1644-1716).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 2a part, pàg. 2213 (ISBN 84-239-4581-2)
# Estornell de Rüppell

L'estornell de Rüppell (Lamprotornis purpuroptera) és una espècie d'ocell de la família dels estúrnids (Sturnidae). Habita les sabanes i matollars secs de l'Àfrica oriental. També se'l troba en terres llaurables i de pastura. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.
El nom comú de Rüppell fa referència al zoòleg alemany Wilhelm Peter Eduard Simon Rüppell (1794-1884).

## Referències

* 1 2 Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d’Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia. «estornell de Rüppell». Diccionari dels ocells del món. TERMCAT. [Consulta: 29 agost 2022].
* ↑ «Nuthatches, Wallcreeper, treecreepers, mockingbirds, starlings, oxpeckers». IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022.
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 675. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Rüppell's Starling. Lamprotornis purpuroptera» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 29 agost 2022].
# Indri llanós occidental

L'indri llanós occidental (Avahi occidentalis) és una espècie d'indri llanós nadiua de l'oest de Madagascar, on viu en boscos caducifolis secs. Aquest animal nocturn pesa 0,7-0,9 kg i és folívor (s'alimenta de fulles).
Els indris llanosos occidentals viuen en parelles monògames, juntament amb les seves cries.
# Bestorre

Una bestorre o guaitell és una torre de planta semicircular o rectangular, amb el costat interior obert, que es troba en molts recintes de muralles.
Podia ésser semicircular (com ara, a Castelló Sobirà de Sant Miquel de la Vall) o quadrangular (Castellví de Rosanes o Pals).
Tanmateix, tant al primitiu recinte del Castell de Claramunt (Anoia) com al Castell de Montsoriu (La Selva) trobem les dues formes.
D'altra banda bestorre pot referir-se a les torretes, a vegades similars a garites, construïdes al damunt d'una muralla per a facilitar les condicions de guaita.

## Referències

* ↑ Turon, Pau. Castells medievals. Diputació de Girona, 2020, p. 8. ISBN 978-84-15808-88-6.
* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 46.
# Biblioteca Pública Pompeu Fabra

La Biblioteca Pública Pompeu Fabra és una biblioteca pública de l'Ajuntament de Mataró amb un conveni amb la Diputació de Barcelona, que es troba a la plaça d'Occitània de Mataró, al Maresme. Destaca per trobar-se en un edifici construït com el primer prototipus mundial d'edifici sostenible.
L'any 1990, Antoni Lloret i Orriols proposa integrar sistemes fotovoltaics en els edificis, connectant-los a la xarxa elèctrica. L'any 1992, obté un contracte Joule amb la Comissió Europea (CE) que li permet de realitzar la Biblioteca Pública Pompeu Fabra de Mataró que, amb les seves característiques multifuncionals (els mòduls fotovoltaics generen energia tèrmica i elèctrica, posseeixen una semitransparència que permet una il·luminació natural i ofereixen un aïllament acústic), esdevé el primer prototipus mundial d'edifici sostenible.

## Referències

* 1 2 3 4 «Evolució de les dades de la biblioteca 2009‐2013». [Barcelona]: Gerència de Serveis de Biblioteques. Diputació de Barcelona, 2014. [Consulta: 28 octubre 2014].
* 1 2 Madanjeet Singh. The Timeless Energy of the Sun. UNESCO, 1998
* ↑ La biblioteca fotovoltaica. La Vanguardia 18/02/2008

## Bibliografia

* Lloret i Orriols, Antoni. Petita història de la Biblioteca Pompeu Fabra de Mataró, 1996. ISBN 84-89622-35-3 [Consulta: 11 novembre 2012].
* Edifici equipat amb mòduls fotovoltaics multifuncionals : Biblioteca “Pompeu Fabra Mataró.. Energia demo : tecnologies avançades en estalvi i eficiència energètica, 1998, p. núm. 47. [Consulta: 11 novembre 2012].
* Components solars per a l'arquitectura : mòduls FV i tèrmics : mur cortina ventilat –FV en panell exterior. Montcada i Reixac: TFM Energia Solar Fotovoltaica, [s.a.] [Consulta: 11 novembre 2012].
* Building equipped with multifunctional photovoltaic modules "Pompeu Fabra" library in Mataró. Energia demo : newtechnologies in energy saving and efficiency, [1998?], núm. 47. [4] p.

## Enllaços externs

* Biblioteca Pública Pompeu Fabra - Lloc web oficial
* Biblioteca Pompeu Fabra, Diputació de Barcelona
# Giannino Castiglioni

Giannino Castiglioni més conegut com a Gio Castiglioni Milà, 4 agost de 1884 - Lierna, 27 agost de 1971) va ser un dels arquitectes, urbanistes, escultors i artistes italians més importants del segle xx.
En 1941, Giannino Castiglioni va dissenyar la Girola Chapel, ubicada al Cementiri Monumental de Milà, a Lierna, col·laborant amb Piero Portaluppi, amb qui va treballar en diversos projectes. Entre les excel·lències de les escultures de Castiglioni, apareixen models d'escala:
* Sacraio del Monte Grappa, 1932, Monte Grappa
* Sacrario militare di Redipuglia, 1938, Redipuglia

## Referències

* ↑ «Giannino Castiglioni» (en italià). Enciclopedia Treccani. [Consulta: 23 24 abril 2017].