OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Equació de Legendre

En matemàtiques, l'equació de Legendre és una equació diofàntica de la forma
    $ax^{2}+by^{2}+cz^{2}=0.$
L'equació duu el nom d'Adrien-Marie Legendre, que va demostrar l'any 1785 que té solució per a valor enters de x, y, z, no tots ells zero, si i només si −bc, −ca i −ab són residus quadràtics mòdul a, b i c, respectivament, on a, b, c són diferents a zero, lliures de quadrats (enters que no tenen cap divisor quadrat, més enllà d'1), coprimers, i no tots positius ni tots negatius.

## Bibliografia

* L. E. Dickson, History of the Theory of Numbers. Vol.II: Diophantine Analysis, Chelsea Publishing, 1971, ISBN 0-8284-0086-5. Chap.XIII, p. 422.
* J.E. Cremona and D. Rusin, "Efficient solution of rational conics", Math. Comp., 72 (2003) pp. 1417-1441.
# Milișăuți

Milișăuți (en alemany: Milleschoutz) és una ciutat del comtat de Suceava, al nord-est de Romania. Es troba a la regió històrica de Bucovina. Milișăuți és el quinzè assentament urbà més gran del comtat, amb una població de 4.958 habitants, segons el cens del 2011.
Va ser declarada ciutat el 2004, juntament amb altres set localitats del comtat de Suceava. La ciutat administra l’antic poble de Bădeuți (que es va convertir en barri el 2004) i Gara i Lunca (amb l'estatus de pobles associats). El poble de Iaslovăț també va formar part de Milișăuți fins al 2002, quan es va dividir per formar una comuna separada.
La localitat es va anomenar Emil Bodnăraș del 1976 al 1996. Milișăuți es troba a la vora del riu Suceava i està relativament a prop de la ciutat de Rădăuți (8 km de distància).
Tot i ser una ciutat, la principal ocupació de la gent local és l'agricultura. Milișăuți és coneguda per la seva producció de col i cogombre.

## Referències

* ↑ «Recensământul Populației și al Locuințelor 2002 - populația unităților administrative pe etnii». Kulturális Innovációs Alapítvány (KIA.hu - Fundația Culturală pentru Inovație). Arxivat de l'original el 2013-10-14. [Consulta: 6 agost 2013].
* ↑ Mapa de Milișăuți

## Enllaços externs

* (en romanès) Milișăuți web oficial de l'Ajuntament
* (en romanès) Milișăuți, orașul varză – Newspaper article about Milișăuți Arxivat 2012-02-16 a Wayback Machine.
* (en romanès) Suceava web oficial del Comtat
# Salcea

Salcea és una ciutat del comtat de Suceava, a la regió de Moldàvia Occidental , al nord de Romania, amb una població de 9.015 habitants. Administra quatre pobles: Mereni, Plopeni, Prelipca i Văratec. Salcea va ser declarada ciutat el 2004.
La ciutat es troba a uns 9,5 quilòmetres a l'est de Suceava i és més coneguda per l'aeroport de Suceava situat a prop.

## Referències

* ↑ Rezultatele finale ale Recensământului din 2011: «Tab13. Populația stabilă după religie – județe, municipii, orașe, comune». Institutul Național de Statistică din România, iulie 2013. Arxivat de l'original el 2020-08-07. [Consulta: 5 agost 2013].
* ↑ Salcea; Salcea, județul Suceava; vCard, Download. «Salcea» (en romanès). [Consulta: 10 octubre 2021].

## Enllaços externs

* (en romanès) Salcea - web oficial de l'ajuntament
* (en romanès) Suceava - web oficial de l'aeroport de Suceava
* (en romanès) Suceava - web oficial del comtat
# Escala de Child-Pugh

En medicina, l'escala o classificació de Child-Pugh és un sistema d'estadificació usat per avaluar el pronòstic d'una malaltia hepàtica crònica, principalment la cirrosi hepàtica. Encara que originalment es va usar per predir la probable mortalitat associada a la cirurgia, s'usa ara per determinar el pronòstic, així com els requeriments pel pacient en el seu tractament i la necessitat d'un trasplantament de fetge.

## Escala

L'escala de Child-Pugh empra cinc criteris clínics de la malaltia hepàtica, cada criteri mesurat de l'1 al 3, sent el número 3 el que indica el dany més sever.
| Mesura | 1 punt | 2 punts | 3 punts | Unitats |
| Bilirubina (total) | <34 (<2) | 34-50 (2-3) | > 50 (> 3) | μmol/l (mg/dl) |
| Albúmina sèrica | > 3.5 | 2.8-3.5 | <2.8 | g/l |
| INR / Temps de protrombina | <1.7 / >50 | 1.7-2.3 / 30-50 | >2.3 / <30 | sense unitats /% |
| Ascites | Absent | Lleu | Moderada-Severa (Refractaria) | sense unitat |
| Encefalopatia hepàtica | Absent | Grau I-II | Grau III-IV | sense unitat |
En la colangitis esclerosant primària i en la colangitis biliar primària, les referències de la bilirubina es canvien per reflectir el fet que en aquestes malalties, és característica una elevació dels nivells de bilirubina conjugada. El límit superior per al primer punt és 68 μmol/l (4 mg/dl) i el límit superior dels 2 punts és de 170 μmol/l (10 mg/dl).

## Interpretació

El dany hepàtic crònic secundari a una cirrosi o altres malalties hepàtiques, es classifica en les classes A, B o C segons Child-Pugh, usant el sumatori de la puntuació de l'escala.
| Punts | Classe | Supervivència a l'any | Supervivència als 2 anys |
| 5-6 | A | 100% | 85% |
| 7-9 | B | 81% | 57% |
| 10-15 | C | 45% | 35% |
Addicional a l'escala de Child-Pugh, s'usa el "model de malaltia hepàtica terminal" o MELD (per les seves sigles en anglès, Model for End Stage Liver Disease), que s'usa en relació a la predicció de supervivència de pacients en llista d'espera per trasplantaments de fetge.

## Enllaços externs

* Calculadora en línea del grado de Child-Pugh Arxivat 2010-11-23 a Wayback Machine.

## Referències

* 1 2 Cholongitas, E; Papatheodoridis, GV; Vangeli, M; Terreni, N; Patch, D; Burroughs, AK «Systematic review: The model for end-stage liver disease--should it replace Child-Pugh's classification for assessing prognosis in cirrhosis?». Alimentary pharmacology & therapeutics, 22, 11-12, 12-2005, pàg. 1079–89. DOI: 10.1111/j.1365-2036.2005.02691.x. PMID: 16305721.
# Escola francoflamenca

En música, l'escola francoflamenca, o escola holandesa, fa referència a l'estil de música vocal polifònica produïda en els segles xv i xvi a Europa. Dufay, Ockeghem, Prioris, Willaert i Lassus en són alguns dels seus representants.

## Ubicació geogràfica

Les fronteres actuals no es corresponen amb les existents en el Renaixement, d'aquí que alguns parlin d'escola holandesa i d'altres de la francoflamenca. Aquesta denominació es refereix a una sèrie de músics nascuts en els actuals Països Baixos, i cal afegir l'actual Bèlgica i el nord de França, en poblacions dels comtats d'Hainaut i de Flandes o del ducat de Brabant. Durant uns dos-cents anys, mentre durà l'estabilitat política, aquests van ser centres d'una gran activitat cultural, amb predominança d'un lloc o un altre en funció de determinats factors socioeconòmics. A finals del segle xvi, el centre cultural del món musical europeu es traslladava a Itàlia i aquesta escola es va anar desintegrant.
La major part dels membres de l'escola francoflamenca van ser coneguts arreu d'Europa perquè van treballar a Itàlia, Espanya, Alemanya i França, per citar alguns països. En tots aquests llocs, transmetien la seva manera de fer música. La difusió del seu estil musical, difusió que s'incrementà amb l'arribada de la impremta, va representar la consolidació d'un veritable estil d'àmbit internacional, fet que no succeïa des de la unificació del cant gregorià al segle ix.

## Cinc generacions de músics

Es poden descriure cinc grups o generacions de músics que formen part de l'escola francoflamenca, tot i que la llista pot variar si es compara amb altres reculls que fan referència només als músics holandesos. Cal tenir present que el desenvolupament de l'estil musical va seguir una procés continu, i aquesta distribució en generacions només n'és un punt de referència orientatiu:
* La primera generació (1420-1450), en la qual cal destacar Dufay i Binchois; aquest grup de compositors formen part també de la denominada escola borgonyona.
* La segona generació (1450-1485), amb Ockeghem com el seu músic més representatiu.
* La tercera generació (1480-1520), amb Obrecht, Isaac i Josquin.
* La quarta generació (1520-1560), amb Willaert i Clemens non Papa.
* La cinquena generació (1560-1600), amb Lassus.
Molts dels compositors d'aquesta darrera generació eren ja nascuts a Itàlia i en altres llocs. Un cop aquest estil francoflamenc va arrelar en altres països, es va convertir en un veritable estil acceptat en una gran part d'Europa.

## Vegeu també

* Petrus de Domarto.
# Escut d'armes d'Alberta

L'escut d'armes d'Alberta fou concedit per ordre reial el 30 de maig de 1907 pel rei Eduard VII del Regne Unit. El 1980 es complementà amb un timbre, el suport i un lema per crear el que avui es coneix com l'escut d'armes d'Alberta.
L'escussó provincial (sense els ornaments) és el que també apareix a la bandera de la província.

## Símbols

El timbre es troba per sobre de l'escut i es compon d'un elm coronat amb una corona de flors de color vermell i plata, sobre la qual s'assenta un castor, descansant a la part superior dels quals hi ha la corona de Sant Eduard. El blanc i el vermell són els colors nacionals oficials del Canadà, i el castor és l'animal oficial.
A l'escussó s'hi representa els recursos naturals i la bellesa del paisatge variat d'Alberta: les muntanyes Rocoses i els seus turons, les praderies d'herba, i els camps conreats de blat. La Creu de Sant Jordi és una al·lusió a la Companyia de la Badia de Hudson, que va controlar el territori que avui dia forma Alberta.
El suport, cadascuna de les figures que aguanten o acompanyen un escut, consisteix en un lleó daurat a l'esquerra en representació del poder, i un antílop americà (Antilocapra americana) a la dreta en representació dels recursos naturals de la província. Es dona el cas que el mamífer oficial d'Alberta és el mufló de les muntanyes Rocoses i no els dos anteriors.
La base està formada per un suport de gespa amb roses silvestres (Rosa acicularis), ja que aquesta és la flor oficial de la província.
El lema és "Fortis et Liber", que significa "fort i lliure", una frase de la cançó "O Canada" himne oficial del Canadà.

## Referències

* 1 2 «Emblems of Alberta» (en anglès). Government of Alberta. Arxivat de l'original el 8 d’abril 2017. [Consulta: 6 novembre 2015].
* ↑ «Official symbols of Canada» (en anglès). Government of Canada/Gouvernement du Canada. Arxivat de l'original el 6 de gener 2019. [Consulta: 6 novembre 2015].
* ↑ «National Anthem: O Canada» (en anglès). Government of Canada. Arxivat de l'original el 23 de juliol 2013. [Consulta: 6 novembre 2015].
# Esforç d'arrufament i crebant

En mecànica de sòlids, enginyeria d'estructures i construcció de vaixells, l'arrufament i crebant descriuen la forma en què es deformarà una biga o objecte llarg quan s'aplica la càrrega. L'arrufament descriu una biga que es corba cap avall pel centre, i el crebant descriu quan es corba cap amunt.
En enginyeria naval, aquestes combinacions de forces que pateixen els vaixells per diferents causes poden posar en perill la seva integritat estructural.

## Esforços dinàmics

Quan un vaixell navega entre les ones, la seva estructura travessa crestes i valls com mostra la figura.
Quan la longitud de l'ona és aproximadament igual a l'eslora es produeix la situació gràfica que és la més desfavorable a l'estructura de la nau.
En el cas superior, la proa i popa reben més empenta que el centre del vaixell (que es troba en un si) i això combinat al desplaçament generen tres forces que podem considerar representades per les fletxes que tendeixen a col·lapsar l'estructura com un llibre que es tanca.
Es diu llavors que la biga vaixell està sotmesa a l'esforç d'arrufament.
La situació inversa, és a dir, la secció mitjana en una cresta mentre que proa i popa En respectius pits tendeixen a trencar al nucli com una branca. Això és el que es coneix com a esforç de crebant.
Lògicament que a mesura que el vaixell progressa entre les onades aquesta situació alterna entre una i altra.

## Esforços estàtics

Aquests esforços (arrufament i crebant) poden donar-se en aigües tranquil·les si la distribució de càrrega en el vaixell no és l'adequada.
Suposem una nau amb la bodega central carregada i les bodegues de proa i popa buides: es veurà llavors afectat per l'esforç d'arrufament (1), mentre que una bodega central buida i les de proa i popa plenes generaran un esforç de crebant (2). Aquest va ser el cas del Prestige que el 19 de novembre de 2002 es va partir en dos a la Costa da Morte, a Galícia.
Per aquesta raó, és vital per a la seguretat d'una nau conèixer aquests esforços que combinats poden sobrepassar els valors calculats de resistència ocasionant la pèrdua de vides i béns.

## Esforços en la varada i treta dels vaixells

Les operacions de varada i treta a terra dels vaixells provoquen esforços molt importants que cal tenir en compte. Les maniobres anteriors han tingut una gran influència en la construcció i manipulació dels bucs i vaixells sencers.

## Bibliografia

* Elements d'Arquitectura Naval. Antonio Mandelli. Llibreria editorial Alsina Buenos Aires 1986. ISBN 950-553-026-9 (pag 174).

## Referències

* ↑ «Julio Reyes Fuentes - El naufragio del Prestige». [Consulta: 27 març 2021].
* ↑ Puig, Joan Olivella. Teoría del buque. Estabilidad, varada, e inundación (en castellà). Universitat Politècnica de Catalunya. Iniciativa Digital Politècnica, 2004-12-31. ISBN 978-84-9880-304-4.
* ↑ Estudi general sobre drassanes i vaixells. Detalls sobre els esforços en les maniobres d'avarada i treure a terra. (castellà)

## Enllaços externs

* Article sobre els esforços de rufa i contra-rufa(anglès)
# Església Ortodoxa a Amèrica

L'Església Ortodoxa a Amèrica (Orthodox Church in America, OCA) és una jurisdicció de l'Església Ortodoxa establerta a Amèrica del Nord. La seva autocefàlia està reconeguda per l'Església Ortodoxa Russa, però no pel Patriarcat de Constantinoble. El seu primat és el Metropolità Jonah (Paffhausen), que va ser elegit el 12 de novembre de 2008, i es va instal·lar formalment el 28 de desembre d'aquell any. La seu de l'OCA es troba a Syosset, Nova York, i es compon de més de 700 parròquies, amb les missions, comunitats, monestirs, i institucions ubicades principalment als Estats Units i Canadà, tot i que amb alguna presència a Mèxic i Austràlia. Segons estimacions pròpies de l'OCA varien, el nombre estimat de fidels va des d'un mínim de 27.169 fins a un màxim d'1.064.000.

## Història

La història de l'OCA va començar amb l'arribada de vuit monjos ortodoxos russos a l'Illa Kodiak, Alaska, aleshores territori rus, el 1794. Els monjos van establir una missió, que va esdevenir una diòcesi de l'Església Ortodoxa Russa per a Alaska i les Illes Aleutianes després que els Estats Units compressin el territori a Rússia, el 1867. Durant segle xix, l'Església Ortodoxa russa havia crescut en altres àrees dels Estats Units a causa de l'arribada d'immigrants europeus i de l'Orient Mitjà. Molts d'aquests immigrants, independentment de la seva nacionalitat o origen ètnic, es van unir sota aquella diòcesi.
A causa del trasbalsos ocasionats per la Revolució Russa de 1917 el Patriarca Tikhon de Moscou va autoritzar, a partir de 1920, a totes les esglésies ortodoxes russes fora de Rússia a regir-se per si mateixes mentre no existís una coordinació o bona comunicació des de la seu patriarcal. Aquesta directiva s'aplicà com a base per a la declaració d'autonomia d'algues esglésies, inclús en absència de les seves condicions d'excepcionalitat. Si bé moltes diòcesis es van posar sota la jurisdicció d'altres esglésies ortodoxes, un gran nombre dels ortodoxos als Estats Units es va reunir el 1924 en la denominada Església Ortodoxa Russa Greco Catòlica a Amèrica (coneguda informalment com el Metropolia), amb el Metropolità Platon (Rozhdestvensky). Aquesta va veure reconeguda la seva autocefàlia pel Patriarcat de Moscou el 1970, moment en què passa a anomenar-se Església Ortodoxa a Amèrica. Encara que l'autocefàlia de l'OCA no està reconegut universalment per totes les Esglésies ortodoxes autocéfales, està en plena comunió amb elles.

## Referències

* ↑ (anglès) Bishop Jonah of Fort Worth Elected Metropolitan of All America and Canada
* ↑ Del Alcázar, Joan. Història contemporània d'Amèrica, Universitat de València, 2002, p.125, ISBN 84-370-5366-8,9788437053660

## Enllaços externs

* (anglès) Web oficial de l'OCA
# Església Parroquial de Sant Andreu (Puigdàlber)

L'església Parroquial de Sant Andreu és l'actual temple parroquial de Puigdàlber. És un edifici modern, inaugurat el 23 de gener de 1942, el qual va substituir una església anterior d'estil barroc que, originàriament, havia estat sufragània de Santa Fe del Penedès.
En donar-se, l'any 1868, la segregació de la parròquia de Puigdàlber de la de Santa Fe, passant aquesta a formar part de la parròquia de la Granada, el temple parroquial barroc esdevingué petit per acollir la feligresia de la nova parròquia, la qual abraça no tan sols el propi municipi, sinó que s'estenia als termes veïns de Font-rubí, el Pla del Penedès i Subirats.
Pel 1932 es torna a posar de manifest la necessitat de l'arranjament i ampliació del temple, i s'optà aleshores per la construcció d'un nou temple i "efectuar en la actual iglesia las obras necesarias para su conservación". L'esclat de la Guerra Civil del 1936 va aturar les obres del nou temple, el qual ja es trobava en un estat molt avançat, a punt d'ésser cobert per la teulada. Les circumstàncies del moment van fer que l'edifici fos enderrocat i que les seves pedres fossin utilitzades per construir els refugis del camp d'aviació acondiciat provisionalment durant la Guerra Civil a Sabanell. Acabada la guerra, l'antiga església es trobava molt malmesa i amenaçava un possible ensorrament, per la qual cosa es prengué la decisió d'enderrocar-la, determinació, sens dubte, lamentable, encara que, tal vegada, necessària.
De la primitiva església de Sant Andreu, en queden un parell de documents fotogràfics i una aquarel·la naïf de Melchor Villademont, veí del poble, data del 1931. Mossèn M. Trens, en el seu Inventari del tresor de les parròquies de la Diòcesi de Barcelona, redactat l'any 1926, descriu així l'església que ens ocupa: "Església molt petita, tres trams amb l'absis compresa, volta mig punt amb llunetes, capitells interessants d'estil compost barroer. Altar major rococó, bonic, petit. Altar Roser, només hi ha la Verge que és bonica, amb mimbre rosari. Vera Creu plata, peu òval, decoració repujada, tija gerro, creu plana esgrafiada, vores i extrems ben florits, du la inscripció" és de puixdalba 1694", 40x19x18 cm. Candelers fusta barrocs, bonics. Altres objectes litúrgics sense importància.
De tot el descrit únicament, però sortosament, es conserva la Vera Creu i una pica beneitera, no descrita per Mn. Trens, del segle xvii, que es guarda a l'atri de l'església nova.
L'actual temple no té un escàs valor arquitectònic. S'inicià la seva construcció l'any 1940, sota els plànols de l'arquitecte barceloní Manuel Puig Ganer.

## Fonts originals

* Artícle: http://www.puigdalber.cat/directori/directori/titol/esglesia-parroquial-de-sant-andreu
* Imatge: http://www.puigdalber.cat/upload/imatges/esglesia-puigdalber.jpg Arxivat 2019-09-21 a Wayback Machine.
* Pla d'Ordenació Urbanística any 2014 aprov difinitiva: http://ptop.gencat.cat/rpucportal/AppJava/cercaExpedient.do?reqCode=veureDocument&codintExp=268472&fromPage=load

## Referències

* ↑ «Església Parroquial de Sant Andreu». Ajuntament de Puigdàlber, 10-04-2013.
# Església Vella (Constantí)

L'Església Vella és una obra romànica de Constantí (Tarragonès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

El terreny de l'església Vella està actualment ocupat per unes dependències de la parròquia. De la seva estructura queda molt poca cosa. Resten els murs de pedra típics de les construccions del moment, és a dir, murs de maons arrebossats per a una millor conservació i carreus a les cantonades que encara són visibles. A ponent es pot veure un rosetó descarnat.

## Història

El temple degué ser edificat o reedificat juntament amb el castell, immediatament després de la Reconquesta. L'església començà a ser Vella després d'haver estat destruïda per Juan de Garay i el seu exèrcit a la guerra dels Segadors. Se li deia també l'església enderrocada. L'any 1645 quan els habitants tornaren a la vila ja havia estat saquejada.
La varen trobar sense porta, en part descoberta, i robats l'orgue i la fusta.
Les restes de l'església es troben dins una xarxa de carrers i cases que s'han menjat la seva estructura original.

## Referències

* 1 2 3 4

## Enllaços externs

* «Església Vella». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# William Ernest Johnson

William Ernest Johnson (Cambridge, 23 de juny de 1858 - Northampton, 14 de gener de 1931) va ser un matemàtic i filòsof anglès.

## Vida i Obra

Johnson va néixer a Llandaff House, la casa on tenia la seu una coneguda escola, de la qual van ser propietaris i directors diferents membres de la família Johnson des de 1823 fins a 1925. El 1879 va ingressar al King's College, Cambridge on es va graduar el 1882. Els dinou anys següents va exercir diferents tasques temporals a la universitat de Cambridge, fins que el 1902 va ser nomenat fellow del King's College, on va estar donant classes fins començaments de 1930 en què ho va deixar per malaltia. Entre els seus alumnes es compten Keynes, Ramsey i Wrinch. Va morir l'any següent de deixar les classes al hospital St. Andrews de Northampton.
Johnson és recordat pel seu llibre Logic, publicat en tres volums (1921, 1922 i 1924). De totes maneres la seva influència es va donar més a les seves classes i converses privades que en els seus pocs escrits. D'especial interès són els seus articles sobre probabilitat i teoria econòmica, especialment, sobre corbes d'indiferència.

## Referències

* ↑ Broad, 1952, p. 94.
* ↑ Zabell, 1982, p. 1097.
* ↑ Poli, 2004, p. 163.
* ↑ Poli, 2004, p. 164.
* ↑ Ghosh, 2015, p. 41.

## Bibliografia

* Broad, Charlie D. Ethics and the History of Philosophy: Selected Essays (en (anglès)). Routledge, 1952. ISBN 978-0-415-22530-4.
* Ghosh, Santanu «W. E. Johnson and Some Historical Notes on the Early Contributions to The Study of Consumer Behaviour» (en anglès). Vidyasagar University Journal of Economics, Vol. 19, 2015, pàg. 38-47. ISSN: 0975-8003.
* Poli, Roberto. «W. E. Johnson's Determinable-Determinate Opposition and his Theory of Abstraction». A: Francesco Coniglione, Roberto Poli, Robin Rollinger (eds.). Idealization XI: Historical Studies on Abstraction and Idealization (en (anglès)). Editions Rodopi, 2004. ISBN 90-420-1602-7.
* Zabell, Sandy L. «W. E. Johnson's "Sufficientness" Postulate» (en anglès). The Annals of Statistics, Vol. 10, Num. 4, 1982, pàg. 1090-1099. DOI: 10.1214/aos/1176345975. ISSN: 0090-5364.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «William Ernest Johnson» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
* Brody, Baruch. «Johnson, William Ernest». Complete Dictionary of Scientific Biography, 2008. [Consulta: 10 juliol 2018]. (anglès)