OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Salt d'alçada aturat

El salt d'alçada aturat és un salt atlètic de l'atletisme on l'atleta tracta de superar el llistó que indica una certa alçada de forma similar al salt d'alçada amb la diferència que l'atleta no té carrera i s'ha de quedar quiet i saltar amb tots dos peus junts.
Aquesta prova va ser una disciplina olímpica a les edicions disputades entre 1900 i 1912. Ray Ewry va ser el millor de l'era olímpica, establint el rècord mundial de salt d'alçada aturat (1,65 m el 16 de juliol de 1900). També va tenir molt èxit en el salt de llargada aturat i en el triple salt aturat.
L'esdeveniment va gaudir anteriorment d'una àmplia repercussió, que el va incloure al programa d'atletisme dels Jocs Olímpics de 1900 a 1912, així com als Jocs Mundials Femenins de 1922 i 1926. L'esdeveniment es va disputar als campionats de la Unió Atlètica Amateur als Estats Units com un esdeveniment en pista coberta al voltant del tombant del segle xx. La seva popularitat va disminuir al segle XX, encara que va mantenir l'estatus de campionat durant un període de temps més llarg als països escandinaus.
Un dels millors resultats de la història és l'1,90 m de l'atleta suec Rune Almén el 1980, que en aquell moment era un rècord suec i un rècord mundial no oficial. Més tard també va saltar 1,90 m, que avui és el rècord mundial. El rècord noruec és d'1,82 per Sturle Kalstad el 1983.

## Campions olímpics

| Proves | Or | Plata | Bronze |
| París 1900 detalls | Ray Ewry | Irving Baxter | Lewis Sheldon |
| St. Louis 1904 detalls | Ray Ewry | Joseph Stadler | Lawson Robertson |
| Londres 1908 detalls | Ray Ewry | John Biller Konstandinos Tsiklitiras | no s'atorgà |
| Estocolm 1912 detalls | Platt Adams | Benjamin Adams | Konstandinos Tsiklitiras |

## Jocs Intercalats

| Proves | Or | Plata | Bronze |
| Atenes 1906 | Ray Ewry | Léon Dupont | no s'atorgà |
| Atenes 1906 | Ray Ewry | Lawson Robertson | no s'atorgà |
| Atenes 1906 | Ray Ewry | Martin Sheridan | no s'atorgà |

## Referències

* ↑ «Athletics Men's Standing Long Jump Medalists». Sports Reference. Arxivat de l'original el 2020-04-17. [Consulta: 7 maig 2014].
* ↑ «FSFI Women's World Games». GBR Athletics. [Consulta: 7 maig 2014].
* ↑ «Ray Ewry». Sports Reference. Arxivat de l'original el 2020-04-17. [Consulta: 7 maig 2014].
* ↑ «Norwegian Indoor Championships». GBR Athletics. [Consulta: 7 maig 2014].
* ↑ «Swedish Indoor Championships». GBR Athletics. [Consulta: 7 maig 2014].
* ↑ Borgström, Anders. «Jubileumsanekdoter från 100 år» (en suec). IFGOTA. Arxivat de l'original el 2007-01-21. [Consulta: 22 agost 2008].
* ↑ Crona, Per. «Rekorden som inte är» (en suec). GFIF. Arxivat de l'original el 2007-12-12. [Consulta: 22 agost 2008].
* ↑ «Norges beste innendørs gjennom alle tider» (en noruec). friidrett.no. Arxivat de l'original el 2008-06-03. [Consulta: 22 agost 2008].
# Canthigaster jamestyleri

Canthigaster jamestyleri és una espècie de peix de la família dels tetraodòntids i de l'ordre dels tetraodontiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 8,5 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima subtropical i associat als esculls de corall que viu entre 90-100 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Atlàntic occidental: davant les costes del sud-est dels Estats Units i el Golf de Mèxic.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Swainson W., 1839. The natural history and classification of fishes, amphibians, & reptiles, or monocardian animals. Londres. Nat. Hist. & Class. v. 2. i-vi + 1-448.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Moura, R. L. de i R. M. C. Castro, 2002: Revision of Atlantic sharpnose pufferfishes (Tetraodontiformes: Tetraodontidae: Canthigaster), with description of three new species. Proceedings of the Biological Society of Washington v. 115 (núm. 1): 32-50.
* 1 2 3 4 «Canthigaster jamestyleri» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Matsuura, K., 2001. Tetraodontidae. Puffers. p. 3954-3957. A: K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.S., E.J. Crossman, H. Espinosa-Pérez, L.T. Findley, C.R. Gilbert, R.N. Lea i J.D. Williams, 2004. Common and scientific names of fishes from the United States, Canada, and Mexico. American Fisheries Society, Special Publication 29, Bethesda, Maryland, Estats Units.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Bandera de Riga

La bandera de Riga és, juntament amb l'escut, un dels símbols oficials de Riga. L'actual bandera es va aprovar el 4 de maig de 1937, utilitzant com a base els colors blanc i blau de la bandera del segle XVII a la que se li afegeix al centre l'escut major de la ciutat. Fou restablerta el 1995.

## Disseny

La descripció vexil·lològica de la bandera està regulada pel Reglament vinculant núm. 181 de l'Ajuntament de Riga, el qual estableix que:
    La bandera es divideix en parts iguals, amb blau a la part superior i blanca a baix.
    La proporció de color de la bandera és 1:1.
    La relació entre l'amplada i la longitud de la bandera és d'1:2.
    L'escut major de Riga es col·loca al mig de la bandera i es representa a l'anvers i al revers de la bandera, que és 2/5 de l'amplada de la bandera.
    Per exemple, si les dimensions de la bandera són 1 × 2 m i 1,5 × 3 m; les altures dels escuts són de 40 cm i 60 cm respectivament.

### Colors

La bandera només utilitza dos colors primaris, la resta corresponen a l'escut.
| Model de color | Blau cel | Blanc | Or | Negre | Vermell | Gris clar | Gris fosc |
| Pantone | 297 C | Blanc | 456 C | Negre 6 C | 179 C | Cool Gray 4 C | 423 C |
| RGB | 113,202,238 | 255,255,255 | 172,142,46 | 0,0,0 | 220,59,40 | 189,189,189 | 140,140,140 |
| CMYK | 53-15-0-7 | 0-0-0-0 | 0-18-73-33 | 0-0-0-100 | 0-73-82-14 | 0-0-0-26 | 0-0-0-45 |
| RAL | 6027 | N.A. | 1024 | 9005 | 3028 | 7035 | 7042 |
| HTML | #71CAEE | #FFFFFF | #AC8E2E | #000000 | #DC3B28 | #BDBDBD | #8C8C8C |

## Banderes històriques

* Bandera de Riga després d'unir-se a la Lliga Hanseàtica (1282).
* Bandera extreta de la carta de banderes de Jacques-Nicolas Bellin, presentada entre les banderes nàutiques més importants del s. XVIII.
* Bandera concedida pel rei de Suècia.
* Variant de la bandera sota el domini suec, segons la nova carta d'emblemes nacionals de Johnson, 1868.
* Disseny primerenc de l'actual bandera de Riga al s. XVII, sense escut.
* Bandera del període 1917-1920.
* Anvers de la bandera durant l'època soviètica.
* Revers de la bandera durant l'època soviètica.

## Altres

L'estendard del batlle de l'Ajuntament de Riga é un camp blanc amb una bordura blava de 2 cm d'ample amb l'escut major situat al centre tant a l'anvers com al revers. L'escut és 2/5 de l'alçada total de l'estendard, i les dimensions són de 30 cm de llarg i 15 cm d'ample.
* Estendard del Batlle de Riga.
* Bandera de Riga en posició vertical.

## Vegeu també

* Llista de banderes de Letònia

## Referències

* 1 2 «The Symbols of Riga» (en anglès). Riga City Council. [Consulta: 29 setembre 2023].
* 1 2 «Par Rīgas valstspilsētas pašvaldības simboliku» (en letó). Likumi. [Consulta: 29 setembre 2023].
* ↑ «Riga Flag Color Codes» (en anglès). Flag Color Codes. [Consulta: 29 setembre 2023].
# Go-Toba

L'emperador Go-Toba (后 鸟羽 天皇, Go-Toba-Tennō, 6 d'agost del 1180 - 28 de març del 1239) va ser el 82è emperador del Japó, segons l'ordre tradicional de successió. Va regnar entre els anys 1183 i 1198. Abans de ser ascendit al Tron de Crisantem, el seu nom personal (imina) era Príncep Imperial Takahiro (尊 成 亲王, Takahiro-shinnō). També va ser conegut com a Príncep Imperial Takanari.

## Referències

* ↑ Imperial Household Agency (Kunaichō), 後鳥羽天皇 (82).
* ↑ Isaac Titsingh (1834): Annales des empeurs du Japon, pp.207-221; Delmer Brown et al (1979): Gukanshō, pp. 334-339; H. Paul Varley (1980): Jinnō Shōtōki. pp. 215-220.
* ↑ Varley, p. 215.
* ↑ Titsingh, p. 207; Brown, p. 334

## Bibliografia

* Brown, Delmer M. e Ichirō Ishida, eds (1979). Jien, 1221, Gukanshō (The Future and the Past, a translation and study of the Gukanshō, an interpretative history of Japan written in 1219) . Berkeley: University of California Press. ISBN 0-520-03460-0
* Titsingh, Isaac, ed (1834). [Siyun-sai Rin-siyo/Hayashi Gahō, 1652], Nipon o daï itsi ran; ou, Annales des empereurs du Japon, tr. par M. Isaac Titsingh avec l'aide de plusieurs interprètes attachés au comptoir hollandais de Nangasaki; ouvrage re., complété et cor. sur l'original japonais-chinois, accompagné de notes et précédé d'un Aperçu d'histoire mythologique du Japon, par M. J. Klaproth .

## Vegeu també

* Llista d'emperadors del Japó
# 737

El 737 (DCCXXXVII) fou un any comú començat en dimarts del calendari julià. L'ús del nom «737» per referir-se a aquest any es remunta a l'alta edat mitjana, quan el sistema Anno Domini esdevingué el mètode de numeració dels anys més comú a Europa.

## Esdeveniments

* Fi d'una epidèmia de verola al Japó iniciada el 735 i que ha matat un terç de la població del país.
* 1 d'octubre, Khuttal, Àsia central: les forces àrabs d'Àssad ibn Abd-Al·lah pateixen una severa derrota davant dels turcs occidentals i es veuen obligats a desistir de les seves intencions d'invasió de la regió i retornar al Khorasan (província del Califat).
* Desembre, Balkh, Khorasan: els turcs occidentals, que havien creuat l'Oxus i avançaven cap a la capital, són sorpresos a Kharistan per les forces del governador Àssad ibn Abd-Al·lah, obtenint els àrabs una victòria decisiva.
* Es crea el regne Nan Chao dels tais i bais per la unió d'altres sis, sota la influència dels xinesos de la dinastia Tang.
* Regne dels Francs: A la mort del rei Teodoric IV, el majordom de palau Carles Martell es proclama duc dels francs i assumeix el govern sense rei. Aquell mateix any aquest inicia una campanya contra els seus veïns, incloent-hi el Ducat d'Aquitània amb el que signa un tractat de reconeixement mutu amb el duc Hunald I. Assetjà Avinyó - Setge d'Avinyó (737) - provocat per l'exèrcit dels francs dirigit pel mateix Carles que acabà amb la seva crema després de la seva captura. El Setge de Narbona que serà rebutjat pels musulmans. La batalla del Berra en la qual els francs de Carles Martell vencen els musulmans enviats de l'Àndalus per reforçar els assetjats a Narbona. La vila de Magalona, a la Septimània, és destruïda pels francs de Carles Martell.
* Regne d'Astúries: Fàfila és nomenat rei succeint al seu pare Pelai I.
* Gallese, península Itàlica: els longobards del duc Transamund II de Spoleto ocupen la ciutat i tallen la comunicació entre Roma i Ravenna.
* Exarcat de Ravenna, península Itàlica: en la seva lluita contra l'Imperi Romà d'Orient, els longobards ocupen Ravenna, la capital de l'Exarcat.
* Ducat de Baviera: Odiló esdevé duc succeint el seu pare.
* Balandjar, Khazària: els àrabs, comandats pel que serà futur califa Marwan II, ataquen el país dels khàzars, travessant el Caucas simultàniament pels passos de Darial i Bab al-Abwad, ajudats pels armenis, ocupen la capital i controlen el territori fins al Volga.

## Naixements

* Japó: Kammu, cinquantè emperador.

## Necrològiques

* Cangues d'Onís, Regne d'Astúries: Pelai I, primer rei d'Astúries (722-737)
* Regne dels Francs: Teodoric IV, rei dels francs (721-737).

## Referències

* ↑ Junqueras i Vies et al., 2011, nota a peu de pàgina núm. 129.

## Bibliografia

* Junqueras i Vies, P; Madrid i Morales, D.; Martínez Taberner, G.; Pitarch Fernández. Història del Japó. Editorial UOC, 2011. ISBN 9788497884815.
# Amélie Siona Ernst

Amélie Siona Ernst (Mutzig, 14 d'abril de 1834 - 14 d'octubre de 1889) fou una escriptora francesa.
Va ser alumna de Prévost en el Conservatori de París, on aconseguí el premi de tragèdia. Dedicant-se a l'escena, debutant en la Comèdia Francesa el 1850, amb el nom de Siona Lévy, i com a dama jove tràgica, en la companyia en la qual era la primera actriu la famosa Raquel. Passà a l'Odeón, on actuà dos anys. Retirada del teatre, abjurà la religió judaica, convertint-se al catolicisme per a contraure matrimoni amb el violinista Heinrich Wilhelm Ernst el 1854. Vídua el 1865, es dedicà a donar conferències i lectures públiques de les obres dels poetes francesos moderns, assolin gran èxit, mercès a la seva perfecta dicció, en l'Ateneu, en la Sorbona, on donà un curs de poesia, nomenada professora de lectura pel ministre Duruy, en diverses ciutats de províncies i a l'estranger, contribuí molt a que es conegués la poesia francesa.
Publica les obres següents:
* Rimes françaises d'une Alsacienne (Neuchatel, 1861),
* Rimes françaises d'une Alsacienne, anciennes et nouvelles (París, 1880),
* Nos Bébes (1883),
* Petits et Grands Bébés (1888).

## Referències

* ↑ Gallica.bnf.fr

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 20, pàg. 382. (ISBN 84-239-4520-0)
* Biografia (francès)
# Byron Wilson Pereira de Albuquerque

Byron Wilson Pereira de Albuquerque (Manaus, febrer 1932 - 13 d'octubre de 2003) va ser un botànic brasiler. Es va graduar en el Colégio Estadual do Amazonas, i va obtenir el títol de Mestre em Ciências Biològicas, àrea de concentració en Botànica Tropical, el 1963, a l'Instituto Nacional de Pesquisas da Amazônia.

## Referències

* ↑ «Albuquerque, Byron Wilson Pereira de» (en anglès). Tropicos. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 2 març 2023].
* ↑ Rodrigues, William A. «Byron Wilson Pereira de Albuquerque (1932-2003)» (en portuguès). Acta Amazonica, 36, 3-2006, pàg. 1–3. DOI: 10.1590/S0044-59672006000100001. ISSN: 0044-5967.
* ↑ Es poden consultar els tàxons descrits per aquest autor a International Plant Names Index (anglès)
# Bandera de Sant Joan de Vilatorrada

La bandera oficial de Sant Joan de Vilatorrada té la descripció següent:
    Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, verda fosca, amb una barra groga de gruix 1/10 de l'alçària del drap i amb les dues torres de l'escut, cadascuna d'alçària 5/12 de la del drap i amplària 1/5 de la llargària del mateix drap; la torre blanca de porta i finestres negres posada a 1/12 de l'alçària del drap de la vora superior i a 1/9 de la llargària del mateix drap de la vora de l'asta, la torre groga de porta i finestres vermelles posada a 1/12 de l'alçària del drap de la vora inferior i a 1/9 de la llargària del mateix drap de la vora del vol.
Va ser aprovada el 27 d'octubre de 2022 pel Ple de l'Ajuntament de Sant Joan de Vilatorrada, aprovada pel Departament de la Presidència el 8 de maig de 2023 i publicada en el DOGC el 12 de maig del 2023 amb el número 8914.
Es basa en l'escut heràldic municipal i n'és una adaptació, ja que s'hi manté el color dels campers i les dues torres, però la corona i el ceptre es representen amb la barra groga.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Bages
* Escut de Sant Joan de Vilatorrada

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ PRE/1594/2023, de 8 de maig, per la qual es dona conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Sant Joan de Vilatorrada.» (pdf). DOGC núm. 8914, 12-05-2023. [Consulta: 2 novembre 2023].
# Moinești

Moinești (pronunciació en romanès: [mojˈneʃtʲ]) és una ciutat del comtat de Bacău, a l'oest de Moldàvia, Romania, amb una població de 21.787 habitants a 2011. El seu nom deriva de la paraula en romanès moină, que significa "guaret" o "pluja fluixa". Moinești va tenir una vegada una gran comunitat jueva; en contextos jueus, el nom que fa servir sovint és el de Mojnescht. La ciutat administra un poble, Găzărie.

## Història

Esmentada per primera vegada el 1467, la localitat figurava entre els pobles moldaus del mapa de Bawer de 1783. Un târg es va certificar per primera vegada en aquesta ubicació el 1832; tenia 188 cases i 588 habitants.
El 1921, Moinești va ser designada comuna urbana ("comuna urbana"), amb el seu propi escut d'armes i administració local, però a un pas de ser considerada una ciutat. Es va convertir en municipi el 2002. El cens de 2011 va comptar 20.855 habitants.

## Economia

La zona al voltant de Moinești és rica en recursos naturals com petroli, gas natural, sal i fusta. Entre els anys 1950 i 1980 Moinești va experimentar un creixement econòmic constant gràcies a la gran indústria extractora de petroli. No obstant això, després del 1990, després de la privatització de la indústria a nivell nacional, l'economia de Moinești va canviar dràsticament, arribant en alguns punts a un nivell d'atur superior al 20%.

## Monument Dada

El 1996, en honor a Tristan Tzara, el fundador del dadaisme que va néixer a Moinești, es va construir un monument al costat de la carretera que entra a la ciutat. Va ser creat a partir de formigó i acer per l'escultor germano-romanès Ingo Glass amb l'esperit veritable de Dada, fa 25 metres de llarg, 2,6 d'amplada i 10 d'alçada i pesa 120 tones.

## Turisme

Les atraccions turístiques de Moinești inclouen: Parc Băi (amb aigües minerals curatives), Parc del Pi, Ghindaru Hill (on els arqueòlegs van descobrir artefactes de la cultura pre-Cucuteni, amb més de 5.000 anys d'antiguitat), el Monument Dada (dedicat a Tristan Tzara), Cetățuia (Ciutat fortificada dàcia arqueològicament certificada) i el cementiri jueu (on la làpida més antiga amb text reconeixible data del 1692).

## Gent notable

* Hedi Enghelberg, escriptor
* Nestor Rateș, periodista, cap de l'escriptori romanès de Radio Free Europe 1989, 1994-2002
* Moses Rosen, rabí cap de Romania del 1948 al 1994
* Moshe David Shuv, nascut Moșe David Iancovici, primer sionista i fundador de Rosh Pinna
* Tristan Tzara, escriptor i fundador de Dada

## Referències

* ↑ Rezultatele finale ale Recensământului din 2011: «Tab8. Populația stabilă după etnie – județe, municipii, orașe, comune». Arxivat de l'original el 2016-01-18.
* ↑ «Moinesti Tourism», 26-04-2016. [Consulta: 26 abril 2016].
* ↑ «Nestor Ratesh». Radio Free Europe. [Consulta: 3 novembre 2011].
# Gorg de l'Uèlh Dotz

El gorg de l'Uèlh Dotz és un cenote situat al municipi de Fluris al massís de la Clapa, al departament occità de l'Aude. És constituït d'altes parets (40 m) calcàries i verdejants que dominen l'extensió d'aigua verd maragda.

## Història

L'aigua de l'avenc és salobre: la salinitat, però també el nivell, varien amb la pluviometria i els moviments de la mar (distant de tan sols 1 500 metres). La profunditat és d'aproximadament 14 m sobre un fons de blocs rocosos. Les exploracions nombroses no han mostrat cap sortida de galeria penetrable.
La llegenda de l'Uèlh Dotz (tautologia constituïda de ull i deu, font) conta diversos vaixells haurien tractat de penetrar a la gruta de l'avenc per tal de determinar el lloc on l'ull poa la mar, però cap de les embarcacions partides no n'és mai tornada. Així, la font de l'Uèlh Dotz resta sempre indeterminada

## Lloc protegit

Per a accedir-hi, cal estacionar el vehicle sigui al pàrquing del Domeni de l'Ostalet i seguir el camí pedestre cap al corral, sigui al pàrquing de l'avenc situat a la carretera que va de Fluris a Sant Pèire de Mar.
Els banys, en aquest lloc protegit (zona de conservatori del litoral), hi són prohibits perquè són perillosos. Tanmateix, aquestes regles no sempre són seguides i moltes persones s'hi banyen i hi cabussen,.

## Film

El Gorg de l'Uèlh Dotz apareix al film El Noi de tempesta, de Jérôme Foulon filmat l'any 1996.

## Referències

* ↑ La baignade interdite depuis 1996 à l'Œil Doux sur France3.fr, publié le 29/07/2012, consulté le 29/05/2013
* ↑ Coursan. Un adolescent se noie au gouffre de l'œil doux sur https://www.ladepeche.fr, publié le 29/07/2012, consulté le 29/05/2013
* ↑ https://www.ladepeche.fr/article/2014/06/24/1906408-toulousain-blesse-grievement-plongeant-oeil-doux.html

## Vegeu també

* Cenote

## Enllaços externs

* Fitxa sobre un lloc de submersió subterrània
* Fitxa de l'Ostalet allloc del Conservatori del litoral
# Ana Leopóldovna de Mecklenburg-Schwerin

Ana Leopóldovna de Mecklenburg-Schwerin (rus: А́нна Леопо́льдовна/ А́нна Ка́рловна/ Елизавета Катарина Кристина, принцесса Мекленбург-Шверинская) (Rostock, 18 de desembre de 1718 - Kholmogory, 19 de març de 1746) també coneguda com a Ana Kárlovna (А́нна Ка́рловна), regent de Rússia per uns mesos (1740-1741) durant la minoria del seu fill Ivan VI.
Era filla de la princesa Catalina Ivánovna (germana de l'emperadriu Anna Ivànovna) i del duc Carles Leopold de Mecklemburg-Schwerin. En convertir-se el 1732 al dogma de l'Església grega, rebé el nom d'Anna; el 1739 va contraure matrimoni amb el príncep Antonio Ulrico de Brunswick-Wolfenbüttel, i el 1740 tingué un fill, el príncep Ivan VI, que fou designat per l'emperadriu Anna per a succeir-la en el tron sota la regència de Ernst Johann von Biron. Quan aquest va caure en desgràcia amb la mare del jove emperador per culpa del feldmamariscal Münnich, Anna es va fer proclamar regent, i nomenà primer ministre a Münnich, el qual, no obstant va dimitir del seu càrrec el 13 de març de 1741. Va mantenir relacions amoroses amb el diplomàtic saxó Lynar, que tingué de casar-se amb l'amiga d'Anna, Julia von Mengden. Es tramà una conspiració per nomenar emperadriu a Elisabet I, filla de Pere I el Gran, i durant la nit del 5 al 6 de desembre de 1741 Anna i el seu marit, el príncep Antonio Ulrico, junt amb els seus fills, el destronat emperador Ivan i la princesa Catalina, foren portats a Riga, i després a Cholmogory, a les ribes del Dvinà, i on aquella morí el 1746, després d'haver donat altres tres fills al seu marit. Ivan fou conduït a Schlüsselburg el 1756 on fou assassinat vuit anys més tard.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 30, pàg. 54. (ISBN 84-239-4530-8)
# Wendy Rose

Wendy Rose (Oakland, Califòrnia, 1948) és una intel·lectual nord-americana, barreja de miwok i ètnia hopi. Es va graduar en antropologia a la Universitat de Berkeley i ha col·laborat en diverses universitats i organitzacions antropològiques. Ha escrit sobre les relacions dels amerindis en el món dels blancs a Hopi Roadrunner Dancing (1973), Academic Squaw: Reports to the World From the Ivory Tower (1977), Lost copper (1986) Aboriginal Tattooing in California (1979), What Happened When the Hopi Hit New York (1982), Going to War With All My Relations (1993).

## Enllaços externs

* Biografia Arxivat 2006-02-19 a Wayback Machine.