OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Esfinx (Romania)

L'Esfinx (en romanès: Sfinxul) és una formació de roca natural al parc natural de Bucegi que es troba a les muntanyes de Bucegi de Romania. Es troba a una altitud de 2216 m dins del complex Babele de formacions rocoses.
La primera foto de l'esfinx de Bucegi va ser feta probablement cap a l'any 1900. Aquesta fotografia es va fer des d'una posició frontal, no des d'una lateral, com sol aparèixer en les imatges modernes. Només va adquirir el seu sobrenom, referint-se a la Gran Esfinx de Guiza, l'any 1936. La imatge de l'esfinx apareix quan s'observa la roca, amb una alçada de 8 m. i una amplada de 12 m, des d'un angle determinat. El megàlit té el seu contorn més clar el 21 de novembre, quan es pon el sol.
L'Esfinx apareix a la pel·lícula de 1967 The Dacians, en què és un lloc de sacrifici per al déu Zalmoxis. També té un paper important a la pel·lícula Burebista del 1980, en què s'equipara amb l'antic rei daci homònim i l'eternitat de la identitat romanesa.

## Vegeu també

* Paridòlia
* Set meravelles naturals de Romania

## Referències

* ↑ http://www.tourist-informator.info/en/tourist-information/busteni/free_time_entertainment-local_attractions-sfinxul_din_bucegi_-60-busteni/
* ↑ «Sfinxul din Muntii Bucegi». [Consulta: 13 març 2017].
* ↑ «Bucegi Natural Park». Louise McTigue. Arxivat de l'original el 24 de febrer 2015. [Consulta: 17 juny 2014].
* ↑ Ciprian Plăiașu, "Mitul strămoșilor în „epopeea națională“: Dacii, Columna și Burebista", Historia, 20 December 2011
# Horta d'Alacant

L'Horta d'Alacant és un terme al que pot referir una comarca històrica del País Valencià o una zona geogràfica agrícola, totes dues de diferent extensió.
La comarca històrica actualment està dividida entre les comarques de l'Alacantí, el Baix Vinalopó i una part del Baix Segura. En formaven part els municipis actuals d'Agost, Alacant, El Campello, Mutxamel, Sant Joan d'Alacant i Sant Vicent del Raspeig (part de l'Alacantí), tots els municipis del Baix Vinalopó, i Guardamar del Segura (Baix Segura). Apareix al mapa de comarques d'Emili Beüt «Comarques naturals del Regne de València» publicat l'any 1934.
Geogràficament representa el pla litoral situat al nord-est del perímetre urbà de la ciutat que comprèn els termes municipals de Mutxamel, Sant Joan d'Alacant, El Campello i Alacant (Cap de l'Horta) i que estaven regats per les aigües del riu Montnegre derivades per al reg pels assuts de Mutxamel, Sant Joan i El Campello.

## Referències

* ↑ «Geografía de la Huerta de Alicante – Sindicato de Riegos de la Huerta de Alicante» (en castellà). [Consulta: 24 maig 2021].
# Albert I de Meissen

Albert I dit «el superb» (1158 - 24 de juny de 1195) fou Marcgravi de Meissen, que regnà des de 1190 a 1195. Descendent de la casa de Wettin i era fill d'Otó II de Meissen, amb el que va estar en guerra, raó per la qual a la seva mort instituí per hereu al seu fill gran, anomenat Dietrich; però Albert I s'apoderà del poder, continuant la guerra contra el seu germà, al que feu presoner el 1188, però l'hagué de posar en llibertat per ordre de l'emperador Frederic I. Dietrich marxà a Palestina, i al seu retorn, ajudat pel seu sogre Herman landgravi de Turíngia, tornà a encendre la guerra civil, aconseguint vèncer el seu germà a Revenigen. Albert fugí a Leipzig, disfressat de monjo, i continuà la lluita fratricida fins a la mort d'Albert, ocorreguda a Krummen-Hermersdorf, prop de Freiberg. Alguns historiadors suposen que fou enverinat per ordre de l'emperador Enric VI, el qual ambicionava la possessió de les mines de plata de Freiberg, propietat d'Albert I.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 4, pàg. 140 ISBN 84-239-4504-9
# Espinavessa

L'espinavessa (Paliurus spina-christi) és una planta amb flor de la família de les Ramnàcies. També es coneix com a espina vera, espina negra, espina santa (o a l'Empordà arn, santperemàrtir o Pomera de pastor).

## Descripció

És un arbust caducifoli espinós de 2 a 4 m d'alt i de fulles alternes, ovals i finament dentades, cadascuna amb dues espines estipulars, l'una llarga i dreta i l'altra curta i corbada. Les flors són petites, d'uns 2 mm, pentàmeres, de color groc o blanc, apomellades i molt oloroses i s'agrupen en ramells axil·lars. Els fruits són sàmares en forma de disc. La floració té lloc entre els mesos de juliol i setembre.

## Distribució i hàbitat

El podem trobar al nord de la regió mediterrània, sobretot a la part oriental; també el localitzem a l'oest i centre d'Àsia. Sovint es troba en matollars poc humits des del nivell del mar fins als 400 m d'altitud.
A Catalunya el podem trobar a la zona de l'Empordà i el Gironès.

## Referències

* ↑ Pascual, Ramon. Guia dels arbustos dels Països Catalans. Barcelona: Pòrtic, 1990, p. 145-146. ISBN 84-7306-407-0.
* ↑ «FloraCatalana.net - Paliurus spina-christi Mill.». Arxivat de l'original el 2016-07-29. [Consulta: 30 desembre 2015].
* ↑ «Banc de dades de biodiversitat de Catalunya - Paliurus spina-christi Mill.». [Consulta: 30 desembre 2015].
* Rushforth, K. D. (1999). Trees of Britain and Europe. ISBN 0-00-220013-9.

## Enllaços externs

* Flora Europaea: Paliurus spina-christi
* Germplasm Resources Information Network: Paliurus spina-christi Arxivat 2015-10-06 a Wayback Machine.
# Drive-in

Un drive-in és una instal·lació, com ara un restaurant o un cinema, on hom hi entra amb cotxe per rebre el servei. En un restaurant drive-in, per exemple, els clients aparquen els vehicles i els aten personal que hi va caminant o amb patins per agafar la comanda i portar-los el menjar, sent encoratjats a seguir aparcats mentre mengen al cotxe. Els cinemes drive-in tenen una pantalla gegant i un aparcament pels espectadors just a davant.

## Referències

* ↑ «Drive-In» (en anglès). Lexico. Arxivat de l'original el 2020-04-06. [Consulta: 6 abril 2020].
* ↑ «Drive-through» (en anglès). The Free Dictionary. [Consulta: 6 abril 2020].
* ↑ Bellis, Mary. «The History of Drive-In Theaters» (en anglès). Thought.co, 25-02-2019. [Consulta: 6 abril 2020].

## Enllaços externs

* «Drive-in theatres refuse to fade away». , 13-10-2005.
* «Jilly's drive-in restaurant page». Arxivat de l'original el 2008-05-15. [Consulta: 6 abril 2020].
* «Searchable archive of over 5000 drive-in movie theaters». Drive-ins.com. Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 29 febrer 2016].
# Horta de Lleida

L'Horta de Lleida és l'espai que envolta la ciutat homònima i que forma part del seu terme municipal. Així com la ciutat s'estructura en barris, l'Horta ho fa en partides.
És una àrea que abraça l'extensió de territori que es troba a uns cinc quilòmetres a la rodona de la ciutat de Lleida, envoltant-la. Aquesta zona ha estat tradicionalment de regadiu, i s'hi ha practicat sempre una agricultura molt intensificada.
L'Horta es caracteritza per ser un espai intensament aprofitat, amb una densitat de població òbviament més baixa que a la ciutat, però superior a la resta del Pla. A diferència d'altres zones a on es practica l'agricultura periurbana, no es dedica a l'horticultura, sinó que la fruita dolça és la que la caracteritza, encara que hi pugui haver altres conreus molt minoritaris.
És un espai regat per canals: El Canal de Pinyana i el Canal de Catalunya i Aragó amb les seves séquies abasteixen les terres situades al marge dret del Riu Segre, i el Canal d'Urgell amb les antigues séquies de Fontanet i Torres, juntament amb altres més modernes com la de La Femosa ho fan l'esquerre.

## Hàbitat característic

Els habitatges típics de l'horta són les Torres: Un tipus de construcció rústica feta fins a mitjans del Segle XX amb materials que es trobaven a la zona (tova, palla, canyes de riu...); i posteriorment amb materials moderns.
D'origen romà i d'història molt antiga, sorgiren de la necessitat de protecció que tenien els repobladors després de l'expulsió dels àrabs. Així, el mot Torre aplicat a aquest tipus d'habitatge prové efectivament de les torres de defensa bastides per protegir el territori, al voltant de les quals es desenvolupaven activitats agràries. El pas del temps i la pacificació de la zona motivaren a poc a poc l'evolució cap a una construcció menys defensiva i més funcional. Actualment, aquests habitatges inclouen tant les dependències domèstiques com magatzems, corralines, estables, graners o altres elements necessaris per a l'activitat agrícola o ramadera.

## Vegeu també

* Xop de la Granja-Escola El Xop

## Referències

* ↑ «elxop.com». Arxivat de l'original el 2009-11-29. [Consulta: 16 gener 2009].
* ↑ Oficina Municipal de l'Horta.
* ↑ «Oficina Municipal de l'Horta.». Arxivat de l'original el 2010-09-25. [Consulta: 31 desembre 2012].

## Enllaços externs

* Web de la Regidoria de Medi Ambient i Horta de l'Ajuntament de Lleida
* Article d'Ignasi Aldomà sobre l'agricultura periurbana Arxivat 2010-04-09 a Wayback Machine.
* L'Horta de Lleida
# Vermin: la plaga

Vermin: la plaga (títol original en francès, Vermines) és una pel·lícula de terror francesa dirigida per Sébastien Vaniček i estrenada el 2023. S'ha doblat i subtitulat al català.

## Sinopsi

Davant d'una invasió d'aranyes verinoses, els residents d'un edifici dels suburbis hauran de trobar la sortida per sobreviure.

## Premis i reconeixements
### Nominacions

* César 2024:
** Millors efectes visuals
** Millor primera pel·lícula

## Referències

* ↑ «‘Vermin,’ a Horror Movie with Real Spiders, Boarded by Charades, WTFilms» (en anglès). Variety, 15-02-2023. [Consulta: 18 setembre 2023].
* ↑ «Les secrets de tournage du film Vermines» (en francès). AlloCine. [Consulta: 15 febrer 2024].
* ↑ Vermin: la plaga a la Base de dades de cinema en català
* ↑ «César Nominations 2024» (en francès). www.offi.fr. [Consulta: 24 gener 2024].

## Enllaços externs

* Tràiler en català
# Espiner dorsi-rogenc

L'espiner dorsi-rogenc (Phacellodomus dorsalis) és una espècie d'ocell de la família dels furnàrids (Furnariidae) de les regions àrides dels Andes del nord-oest de Perú.

## Referències

* ↑ «Espiner dorsi-rogenc». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 29/03/2021(català)
# Hortolà cendrós

L'hortolà cendrós (Emberiza caesia) és una espècie d'ocell de la família dels emberízids (Emberizidae) que habita vessants rocosos i estèrils amb escassa vegetació del sud-est d'Europa, al centre de Iugoslàvia, Grècia, Creta, oest i sud de Turquia, Xipre i Orient Pròxim.

## Referències

* ↑ «Hortolà cendrós». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 21/12/2012 (català)
# Albert Krantz

Albert Krantz (Königsberg, 1851 - Königsberg, 9 d'abril de 1938) va ser un músic militar alemany de l'exèrcit prussià.
Krantz va assistir al "Löbenichtsche Realgymnasium" i va actuar durant cinc anys al "Stadtmusikus" de Braunsberg (Prússia Oriental). El 1872 va començar la seva carrera musical a Königsberg. Com Hautboist va treballar amb el Regiment d'Infanteria "von Boyen" (número 5 de Prusia Oriental) núm. 41 a Königsberg i el primer Regiment Badische Leib Grenadier nº 109 de Karlsruhe. De 1880 a 1882 va estar en la Acadèmia de Música a Charlottenburg. Secundat amb tots els professors i professores, Johannes Brahms assajava els inèdits Obertura Tràgica i Obertura del Festival Acadèmic. Al trombó alt, Kranz va brillar amb l'obra des de la partitura.
Al maig de 1883 va anar com a "mestre de música en llibertat condicional" al Regiment d'Infanteria núm. 43. Entre els dotze comandants del regiment va interpretar no només música militar, sinó també obres simfòniques. A Königsberg les seves tardes amb Richard Wagner van gaudir de gran popularitat. Krantz i la seva capella també es van fer famosos fora de Prússia Oriental. Quan el 43er 1889 va rebre el nom de Regiment d'Infanteria "Duc Karl de Mecklenburg-Strelitz" (6è Prússia Oriental) núm. 43, Krantz va formar el "duc Karl-Marsch". Després de l'última desfilada imperial a la Devauer Platz (1910), el 43er va fer la companyia de bandera. Els Governants van quedar impressionats per la marxa de l'equip de la bandera i el van voler guanyar. Krantz el va escriure durant la nit Agafeu el cos de guàrdia i el va imprimir. Per això va rebre l'Ordre de la Casa Real d'Hohenzollern. El comandant del regiment Friedrich von Gontard va valorar enormement a Krantz i es va assegurar que rebés el títol de director de música.
Quan el seu regiment, amb Ernst von Eisenhart-Rothe, es va traslladar a la Primera Guerra Mundial i va portar els músics com a soldats d'ambulància, Krantz si va quedar fins als 63 anys; però va fundar un nou cos de música. Els beneficis dels concerts van anar a benefici del benestar. La banda sovint tocava als hospitals i al soterrament de soldats. Krantz va ser en el 1920 que es va retirar com a tinent. Durant gairebé quaranta anys va ser una de les aparicions més populars del paisatge urbà de Königsberg. Quan va morir als 87 anys, va deixar un fill i una filla. Va ser enterrat al Luisenfriedhof a Hufen (Königsberg).
Krantz va ser un franc-maçon i, a partir de 1905, membre del "Königsberg Lodge Zum Todtenkopf" i Phoenix.

## Honors

* Ordre reial de la casa de Hohenzollern
* Royal. Director musical (1913

## Referències

* 1 2 3 4 Otto Fischer: Der Königlich-Preußische Musikdirektor Albert Krantz. Herzog Karl-Blätter [des IR 43], 10. August 1960, abgedruckt in: Arbeitskreis Militärmusik in der Deutschen Gesellschaft für Heereskunde, Mitteilungsblatt Nr. 9, Dezember 1980
* ↑ Robert Albinus: Königsberg Lexikon. Würzburg 2002, ISBN 3-88189-441-1
* ↑ Chronik der Johannisloge "Zum Todtenkopfe und Phönix". Berlin 2009, im Selbstverlag der Loge „Zum Todtenkopf und Phoenix“
# Arenyanes

Arenyanes fou un poble a uns 690 metres d'altitud, situat en el territori de l'actual comuna de Glorianes, a la comarca del Conflent, a la Catalunya del Nord.
Era situat a prop de l'extrem nord del terme de Glorianes, a la zona del nord del Camp de Sant Galderic, a ponent de la Vinya d'en Pubillet i al nord-est de Sofrunys.
El nom ha tingut diverses formes al llarg dels segles, com Arengo 878, Arenianes 1011, Villa Aragnanas 1173, Arenyanes 1358, Arenyans 1628, Arenyanes XVIII però la forma més estesa ha estat la d'Arenyanes. Al segle xiv pertanyia al vescomte d'Illa Pere de Fenollet i d'Urtx, primer, i al monestir de Sant Miquel de Cuixà després. Situat en una zona molt poc poblada, en el fogatge del 1515 es recolliren 7 focs (=cases, o famílies) per tot el terme de Glorianes i un de sol pel poble d'Arenyanes (això és, una trentena d'habitants i quatre o cinc, respectivament). D'ubicació oblidada en la cartografia actual, l'arxiver perpinyanenc Julià-Bernat Alart parlava el 1874 d'un antic cementiri al costat de "Glavella", o "Església Vella", que situava entre Rodés i Arenyanes.

## Bibliografia

* Alart, Julià Bernat «Rapport sur l'ancien cimetière de la vila vella de Banyuls-dels-Aspres». Bulletin de la Société Agricole scientifique & littéraire des Pyrénées-Orientales, núm. 21, 1874, pàg. 269.
* Becat, Joan. «73 - Glorianes». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Coromines, Joan. «Glorianes». A: Onomasticon Cataloniae: Els noms de lloc i noms de persona de totes les terres de llengua catalana. Barcelona: Curial Edicions Catalanes i la Caixa, 1995 (Onomasticon Cataloniae, IV D-J). ISBN 84-7256-825-3.
* Iglésies i Fort, Josep; a cura de Gaspar Feliu «El fogatge de 1515» (pdf). Butlletí de la Societat Catalana d'Estudis Històrics. IEC [Barcelona], 9, 1998, pàg. 23-85 [Consulta: 5 juny 2014].
* Kotarba, Jérôme; Castellvi, Georges; Mazière, Florent [directors]. Les Pyrénées-Orientales 66. París: Académie des Inscriptions et Belles-Lettres. Ministère de l'Education Nationale. Ministère de la Recherche. Ministère de la Culture et de la Communication. Maison des Sciences de l'Homme, 2007 (Carte Archeologique de la Gaule). ISBN 2-87754-200-5.
* Peytaví Deixona, Joan. Antroponímia, població i immigració a la Catalunya moderna. L'exemple dels comtats de Rosselló i Cerdanya (segles XVI - XVIII). Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 2010 (Treballs de l'Oficina d'Onomàstica, 20). ISBN 9788-49965-002-9.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Glorianes». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Referències

* ↑ Lloc on era Arenyanes en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ «Les villages disparus du Conflent». [Consulta: 7 octubre 2012].
# Espineta cellablanca

L'espineta cellablanca (Sericornis frontalis) és una ocell de la família dels acantízids (Acanthizidae).

## Hàbitat i distribució

Habita zones de sotabosc dens i matolls a les zones properes a la costa de l'oest, sud i est d'Austràlia, incloent algunes illes de l'estret de Bass.

## Taxonomia

En època recent s'han separat algunes subespècies en una nova espècie: Sericornis maculatus.

## Referències

* ↑ «Espineta cellablanca». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. REV. 8-02-2021, (català)
* ↑ J. Norman, L. Christidis et R. Schodde. Ecological and evolutionary diversification in the Australo-Papuan scrubwrens (Sericornis) and mouse-warblers (Crateroscelis), with a revision of the subfamily Sericornithinae (Aves: Passeriformes: Acanthizidae). Abril 2018. Organisms Diversity & Evolution 18(9) DOI: 10.1007/s13127-018-0364-8
# Hospital Al-Shifa

L'Hospital Al-Shifa (àrab: مستشفى الشفاء, Mustaxfà ax-Xifāʾ, ‘Hospital de la Cura’) és el major complex hospitalari de Gaza, a Palestina, situat en el districte del nord de Rimal. L'actual director de l'hospital és Khaled Hassan. Al-Shifa, que significa «curació» en àrab, va ser originalment una caserna de l'Exèrcit britànic, però es va transformar en un centre per proporcionar tractament per a les malalties de quarantena i febrils del govern del Mandat Britànic de Palestina. Abans de la guerra àrab-israeliana de 1948, al-Shifa era l'únic hospital de Gaza. Quan els egipcis van administrar la Franja de Gaza després de la guerra, el departament de les malalties de quarantena i febrils es va traslladar a una altra zona de la ciutat i Al-Shifa es va desenvolupar com l'hospital central de Gaza. Inicialment, es va establir un departament de medicina interna, seguit d'una nova ala per a la cirurgia, i posteriorment nous edificis per a pediatria i oftalmologia es van afegir a l'hospital.
Durant la guerra que va provocar l'atac de Hamàs a Israel de 2023, en novembre de 2023 les Forces de Defensa d'Israel atacar l'edifici, on van trobar armes i un complex de túnels usat per Hamas. Durant el setge israelià l'hospital es va quedar sense combustible, llits i subministraments mèdics i va quedar més enllà de la seva capacitat per tractar ferits i moribunds. En març de 2024 una nova operació de l'exèrcit israelià als túnels, centres de comandament i magatzems d'armes armes a les instal·lacions de l'hospital va acabar amb la mort de més de 140 militants de Hamàs i la captura d'uns altres 500.

## Referències

* ↑ «http://www.dci-pal.org/english/display.cfm?». Arxivat de l'original el 2009-10-21. [Consulta: 13 març 2017].
* ↑ Barnea, Tamara; Husseini, Rafiq. Separate and Cooperate, Cooperate and Separate: The Disengagement of the Palestine Health Care System from Israel and Its Emergence as an Independent System (en anglès). Bloomsbury Academic, 2002-05-30. ISBN 978-0-275-97583-8.
* ↑ Caivano, Victor. «Israel unveils what it claims is a major Hamas militant hideout beneath Gaza City’s Shifa Hospital» (en anglès). Associated Press, 23-11-2023. [Consulta: 5 gener 2025].
* ↑ Iraqi, Amjad. «‘The hospital yard is filled with corpses,’ says Gaza medical director» (en anglès americà), 12-10-2023. [Consulta: 13 octubre 2023].
* ↑ Elouf, Samar Abu; Yazbek, Hiba «This Hospital in Gaza Is Running Short on Fuel and Beds» (en anglès). The New York Times, 12-10-2023 [Consulta: 13 octubre 2023].
* ↑ Mary Kekatos. «Israeli military warns Gazans to evacuate Al-Shifa Hospital as raid continues» (en anglès). ABC, 21-03-2024. [Consulta: 26 març 2024].
# Janalynn Castelino

Janalynn Castelino (18 d'octubre de 1998) és una cantant, doctora i compositora de pop italo-índia. Coneguda pel seu ampli ventall vocal, la seva música es descriu com una barreja d'elements pop i R&B.
Inicialment va començar en el món de la música penjant cançons de portada a YouTube com a hobby mentre estudiava medicina fins a publicar vídeos musicals de tendència que li van fer guanyar un reconeixement generalitzat per les seves habilitats vocals. El 2024, Janalynn va debutar en el gènere pop llatí amb el llançament de la cançó 'Drama' que va conceptualitzar i coescriure. Castelino és un cantant multilingüe que ha gravat en anglès, italià, llatí, espanyol i hindi.

## Discografia

* Bella Ci Dormi (2023)
* O Come All Ye Faithful (2023)
* Jesu Salvator Mundi (2024)
* The Old Rugged Cross (2024)
* Drama (2024)

## Referències

* ↑ Rabinowitz, Chloe. «Janalynn Castelino Releases 'Silent Night' Rendition And Visualizer» (en anglès). [Consulta: 4 març 2025].
* ↑ Bailey, Adam. «Janalynn Castelino Announces Dramatic-pop Spanish Single 'Drama'» (en anglès britànic), 16-09-2024. [Consulta: 4 març 2025].
* ↑ «Janalynn Castelino shares retro-pop music video for 'Drama'» (en anglès). [Consulta: 4 març 2025].
* ↑ Rabinowitz, Chloe. «Janalynn Castelino Drops New Spanish Single 'Drama'» (en anglès). [Consulta: 4 març 2025].
# École Centrale de Paris

Fundada en 1829, l'École Centrale de Paris, també anomenada ECP, és una Grande école d'enginyeria de França. Està situada a París, França: Campus Châtenay-Malabry.
L'École Centrale de Paris és un establiment públic d'ensenyament superior i recerca tècnica. L'Escola lliura
* el diploma d'enginyer de École Centrale de Paris (Màster Ingénieur Centralien de Paris)
* el diploma Màster recerca i de doctorat
* Mastère spécialisé
* MOOC.

## Admissió i escolaritat

L'ingrés a l'École Centrale de Paris s'efectua per
* concurs Centrale-Supélec (estudiants francesos)
* xarxa (Top Industrial Managers for Europe) (estudiants Europe)
* programa europeu ERASMUS (estudiants Europe).
La majoria dels estudiants francesos són admesos després de dos o tres anys de classes preparatòries. Aquests dos anys equivalen als dos primers anys d'estudis universitaris, en els quals s'estudia a fons sobretot Matemàtiques i Física.
A més a més, un nombre important d'estudiants prové de les millors universitats internacionals que pertanyén a la xarxa TIME (Top Industrial Managers for Europe).

## Els Estudis Centraliens

L'École Centrale de Paris pertany al grup francès d’Écoles Centrales, juntament amb l'École centrale de Lyon, l'École centrale de Nantes, l'École centrale de Marseille, l'École centrale de Lille i l'École centrale de Pékin. El programa del conjunt d'Escoles Central és el programa principal de l'Escola.
La particularitat roman en què es pretén que els estudiants tinguin coneixements en tots els camps de l'enginyeria, camps tan diversos de l'enginyeria com poden ser: mecànica, enginyeria elèctrica, física, química, materials, mecànica dels fluids, matemàtiques, enginyeria civil, telecomunicacions i informàtica.

## Graduats famosos

* Louis Blériot, pioner de l'aviació en les seves facetes de pilot, fabricant i dissenyador
* Henri de Dion, enginyer francès especialitzat en les construccions metàl·liques
* Jean-Jacques Dordain, Director General de l'Agència Espacial Europea i manté la seva posició des del 2003
* François Goulard, polític bretó
* Aimé Olivier de Sanderval, aventurer i explorador francès de l'Àfrica de l'Oest
* Boris Vian, escriptor francès, enginyer, inventor, poeta, cantautor, crític i trompetista de jazz

## Referències

* ↑ «Centrale Paris» (en francès). L'usine nouvelle [Consulta: 4 febrer 2016].
* ↑ (anglès)Financer son entreprise Arxivat 2016-02-05 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* École Centrale de Paris - Lloc web oficial