OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Himeni

L'himeni (en llatí i algunes altres llengües hymenium) és la capa de teixits que hi ha sobre l'himenòfor del cos fructífer d'un fong on les cèl·lules es desenvolupen en un basidi o en ascs produint espores. Es tracta de la part fèrtil del basidiocarp i de l'ascocarp.
En algunes espècies totes les cèl·lules de l'himeni es desenvolupen com basidis o ascs, mentre en altres espècies algunes cèl·lules es desenvolupen com cèl·lules estèrils anomenades cistidi (en els basidiomicets) o paràfisi (en ascomicets). Els cistidis sovint són importants per a la identificació microscòpica.
El subhimeni (subhymenium) consta d'hifes de suport des de les quals creixen les cèl·lules de l'himeni sota la qual hi ha la trama himenoforal, les hifes que fan la massa de l'himenòfor.
La posició de l'himeni és tradicionalment la primera característica utilitzada en la classificació i identificació de bolets. Com a exemples d'himenis es poden citar:
* En fongs de l'ordre Agaricales l'himeni es troba a les cares verticals de les làmines.
* En l'ordre Boletales es troba en la massa esponjosa dels tubs (l'esponja) que apunten cap avall.
* En l'ordre Phal·lales es desenvolupa internament i després s'emet com un gel d'olor desagradable.
* En el gènere Lycoperdon (pets de llop) és intern.
* En la família Pezizaceae, es troba en la superfície còncava de la tassa.
* En el gènere Hydnum, (llengua de bou) creix en el costat extern de les agulletes.

## Galeria fotogràfica

* Amanita muscaria
* (Suillus luteus)
* Langermannia Gigantea
* Phallus impudicus
* Sarcocypha austriaca
* Polyporus alveolaris

## Bibliografia

* Régis Courtecuisse, Bernard Duhem : Guide des champignons de France et d'Europe (Delachaux & Niestlé, 1994-2000). ISBN 2-603-00953-2

## Enllaços externs

* IMA Glossari micològic: Hymenium Arxivat 2008-10-04 a Wayback Machine.
* IMA Glossari micològic: Subhymenium Arxivat 2008-10-04 a Wayback Machine.
* APSnet Illustrated Glossary of Plant Pathology: Hymenium Arxivat 2006-05-27 a Wayback Machine. Himeni d'un ascomicet, Monilinia fructicola
* Jack Murphy Mycological Images: Hymenium Arxivat 2007-03-20 a Wayback Machine. Himeni d'un basidiomicet, Russula laurocerasi
# Església de fusta d'Urnes

L'església de fusta d'Urnes (en noruec: Urnes Stavkyrkje) és una església de fusta a la granja d'Ornes, al llarg del Lustrafjord, al municipi de Luster, a Sogn og Fjordane, Noruega, a uns 5 km a l'est d'Hafslo.
Ha estat propietat de Fortidsminneforeningen (Societat per a la Preservació de Monuments Antics de Noruega) des de 1881.
Està inscrita a la llista del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO des del 1979.

## Referències

* ↑ http://whc.unesco.org/en/list/58
# Església de fusta de Haltdalen

L'església de fusta d'Haltdalen és un stavkirke originalment erigida a Haltdalen (actual municipi de Holtålen), a Noruega, cap a la dècada del 1170. Actualment es localitza al Museu Popular de Trøndelag, a Trondheim.
És una stavkirke de tipus A, i se la considera com la més senzilla, juntament amb l'església de fusta de Hedared, a Suècia. Consisteix únicament d'una senzilla nau rectangular i en l'orient un petit cor quadrat. El sostre és de dues aigües i la seva armadura correspon a un típic sistema de stavkirke.
L'església ha estat modificada en diverses ocasions. En la dècada del 1880 va ser desmuntada i tornada a aixecar a Kalvskinnet, i el 1937 es va traslladar a Trondheim, on funciona actualment com una església museu. En algun moment de la seva història, l'església va perdre el portal occidental, i en aquest costat només hi havia una paret tancada, per la qual cosa se li va afegir el portal de la desapareguda stavkirke d'Alen, una església procedent del mateix municipi. La major part de la fusta, però, és originària d'Haltdalen. També es van afegir finestres en èpoques posteriors a la reforma protestant, però van ser retirades recentment.
El tipus de construcció d'Haltdalen va ser el més comú en l'Escandinàvia oriental durant el segle xii.

## Referències

* Huglid, Roar. 1977. Norske stavkirker. Dreyer Verl., Oslo (Noruega) ISBN 82-09-00938-9.
# Portada/efemèride març 14

Susan Hayward
« 13 de març · 14 de març · 15 de març »
# Església de fusta de Heddal

L'església de fusta de Heddal és una stavkirke —una església medieval cristiana de Noruega construïda en fusta— de la primera meitat del segle xiii al municipi de Notodden, a Telemark.
És la més gran entre totes les stavkirke conservades i un important centre turístic. Manté les funcions litúrgiques d'un temple luterà

## Característiques

Presenta un aspecte monumental, és una stavkirke de tipus B la planta de la qual consisteix d'una nau, un cor amb absis semicircular, i un corredor que envolta tota l'església. Tant la nau com el cor es divideixen en una sala central de sostre elevat envoltada per un deambulatori amb un sostre de menor elevació.
En l'alçat, l'església consisteix en la seva part més alta —corresponent a la nau— d'un escalonament quíntuple. El primer nivell el dona el corredor, el segon la part superior del deambulatori, el tercer la paret de la sala central, i el quart i el cinquè la torre central, que en un moment va ser el campanar de l'església. El cor té un escalonament quàdruple, i l'absis un de triple. L'església posseeix tres torres amb cuculla: una al centre de la nau, una al centre del cor i una més en l'absis; mentre la primera té cuculla piramidal, les dues últimes presenten una de cònica. Hi ha projeccions en forma de pinyons en els sostres i murs dels costats sud, nord i occident del temple.

## Història

La història de l'església de fusta de Heddal no ha estat gaire estudiada. Algunes recerques arqueològiques han trobat restes de fusta més antics, la qual cosa suggereix que l'església actual va poder haver estat aixecada sobre les ruïnes de temples d'èpoques anteriors.
S'accepta de manera general que va ser construïda cap al segle xii, però existeixen divergències. Es creu que va poder haver estat construïda en dues etapes, per la qual cosa hi hauria diferència de diverses dècades entre la construcció de la nau i la del cor. Hi ha inscripcions rúniques en el corredor exterior, que assenyalen que l'església va ser consagrada a la Mare de Déu l'any 1242.
Encara que mai ha estat devastada per incendis o alguna catàstrofe natural, l'església es va deteriorar amb el temps. Va haver-hi una restauració significativa entre 1849 i 1851. A la dècada del 1950 es va realitzar una nova, que va tenir com a propòsit el retorn de l'aspecte original de l'església.

## Inventari

De l'Edat Mitjana només roman un encenser suspès en el cor i una banca tallada del segle xiii. Un canelobre medieval de ferro forjat de 23 espelmes es troba avui a la col·lecció d'antiguitats de la Universitat d'Oslo, el mateix que un antic frontal.
A l'època protestant pertany la pila baptismal i el retaule, aquest és una obra del segle xvii.
Les pintures murals són totes de 1668. En el cor queden encara alguns rastres de la pintura medieval original.
A l'exterior se situa el campanar, edificació de fusta del segle xix, construïda per evitar que el pes de les campanes provoqués l'ensulsiada de la torre central de la nau.

## Enllaços externs

* Informació a stavkirke.info (anglès)
* Informació de l'església de Heddal Arxivat 2013-08-17 a Wayback Machine. (anglès)
# Església de l'Aqueiropoiet

L'església de l'Aqueiropoiet és una església romana d'Orient segle v de la ciutat de Tessalònica, al nord de Grècia. Es troba al centre de la ciutat, al carrer Agias Sofias, enfront de la plaça Makedonomachon.

## Història i descripció

L'edifici de l'Aqueiropoiet conté maons i mosaics dels 450-470; és per això que potser és la primera de les esglésies supervivents de la ciutat. Fou modificada al s. VII i novament en els segles XIV-XV. Conegut com la Santíssima Mare de Déu en l'època romana d'Orient, està dedicada a la Mare de Déu. El seu nom actual apareix per primera vegada el 1320, sembla que després que una icona miraculosa de Vera icon aqueiropoiet ('no fet a mà') de Panagia Hodegetria que es trobava allí. Algunes fonts romanes d'Orient indiquen que el culte al patró de la ciutat, Demetri de Tessalònica, també es practicava allí.(1)
L'edifici és una basílica de tres naus, d'uns 28 m d'ample i 36,5 m de llarg, amb sostre de fusta. El seu extrem oriental és una volta semicircular, i al costat occidental sobreviu un nàrtex, flanquejat per torres, i restes d'un exonàrtex. Els tres corredors estan separats per columnes, mentre que els laterals tenen galeries a sobre. A l'extrem oriental del passadís lateral nord, hi ha una capella romana d'Orient dedicada a santa Irene. A la cantonada nord-oest, hi ha l'escala que condueix a les galeries. L'entrada actual és per una obertura de triple arc (tribelon) que connecta el nàrtex amb la nau principal, mentre que al costat sud hi ha una entrada monumental, que devia connectar l'església amb el carrer en l'època romana d'Orient. Un altre petit edifici contigu al costat sud és el baptisteri de l'església. El sostre modern és més baix que l'originari, i la secció sobre la nau central s'alçà per a permetre l'entrada de llum.(1)
Les parts supervivents de rica decoració dins de l'església contenen capitells jònics del segle V procedents d'un taller de Constantinoble, els verds de marbre de Tessàlia, i els fragments de mosaics decoratius són del segle V. Conté frescos de principis del segle xiii que representen els Quaranta Màrtirs de Sebaste, al costat sud. Sota el paviment actual del passadís nord, es descobriren tres capes de mosaics del pis d'un bany de l'era romana.
Després de la conquesta otomana de la ciutat al 1430, l'Aqueiropoiet fou la primera església convertida en mesquita pel mateix soldà Murat II. Durant tot el període otomà, fou la mesquita principal de la ciutat amb el nom d'Eski Camii ('Mesquita Vella'). Una inscripció de Murat es manté a la columnata del nord, a la vuitena columna des de l'est.(1)

## Referències

* ↑ , <http://odysseus.culture.gr/h/2/gh251.jsp?obj_id=6970>.
# Església de l'Hospital Psiquiàtric Masculí

L'Església de l'Hospital Psiquiàtric Masculí és una obra historicista de Sant Boi de Llobregat (Baix Llobregat) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'una església neogòtica amb la capçalera orientada a mestral, a l'inrevés que les esglésies medievals que tenien la capçalera a llevant i els peus a ponent. Consta d'una sola nau sense transepte i amb capelles entre els contraforts, segueix la tradició del gòtic català. La simetria de la façana resta trencada pel campanar de planta vuitavada.
# Església de la Companyia de Jesús

L'Església de la Companyia de Jesús és una historica església Jesuïta de Cusco, l'antiga capital de l'Imperi Inca al Perú. Situat en la Plaza de Armas, al centre de la ciutat, es va construir en el Amarucancha, el palau de l'emperador Huayna Cápac. És un exemple d'arquitectura andina barroca. La construcció va començar el 1576. Va patir greus danys en el terratrèmol de 1650. L'església reconstruïda va ser completada gairebé dues dècades més tard. La universitat Jesuita de Cusco va ser dedicada a la Transfiguració de Jesús, i l'altar superior presenta una pintura de la Transfiguració que es va atribuir al jesuïta Diego de la Puente. La peça més notable d'art en l'església és una pintura descrivint el matrimoni de Martín García de Loyola, el nebot de Ignatius Loyola, amb Beatriu, la re-neboda de l'Inca governant Túpac Amaru I.
El 28 de desembre de 1972 fou declarat Patrimoni Cultural de la Nació com a Monument Històric Artístic (R.S.Nro.2900-72-ED) per part de l'Institut Nacional de Cultura.

## Referències

* ↑ «Cusco - The Compañia de Jesus Church in Cuzco - Peru». [Consulta: 14 març 2016].
* 1 2 «Templo de la Compañía de Jesús». Ministeri de Comerç exterior i turisme [Perú] [Consulta: 14 març 2016].
* ↑ «La Compañía de Jesús - Cusco, Peru». Sacred-destinations.com [Consulta: 14 març 2016].
* ↑ Wuffarden, Luis Eduardo. La Procession du Corpus Christi a Cuzco: La communauté de la Merci (les moines de la Merci, autel de la transfiguration).
* ↑ MacCulloch, Diarmaid. Christianity: The First Three Thousand Years, 2009, p. 697,and plate 59.
# Església de la Divina Pastora

L'Església de la Divina Pastora és una església parroquial ubicada a la plaça Divina Pastora de la ciutat de Vic. És l'única part que es conserva del Convent dels Caputxins de Vic. protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici religiós. Església d'una sola nau sense absis. Amb 4 capelles laterals per banda, les tres dels peus s'obren a la nau a través d'un arc de mig punt i les del presbiteri estan formades per columnes i sobre capitells llisos descansen les llindes. És coberta amb volta de quatre parts formant trams en cada capella lateral les quals són cobertes amb sostre pla. L'altar presenta decoracions de ceràmica i és arrebossat i pintat. L'atri és ampli amb portes laterals. La de la dreta dona accés a les fonts baptismals amb una gran pica amb cúpula circular al damunt i llanterna. La façana és gairebé cega i sobresurt un cos de planta que correspon a l'atri en el qual s'hi obren arcades, cobert amb teules i amb els ràfecs de ceràmica. El capcer és triangular amb el carener perpendicular a la façana. Al davant hi ha un jardí amb arbres. Damunt el portal que s'orienta a ponent hi ha l'escut de Vic. A llevant sobresurt un campanaret d'espadanya.
Inscripcions: CONGREGAVIT NOS IN UNUM CHISTI AMOR

## Història

L'actual església dedicada a la Divina Pastora és l'únic element que es conserva de l'antic Convent dels Caputxins de Vic. Després de dues propostes rebutjades els anys 1600 i 1607, el bisbe de Vic i la mateixa ciutat van sol·licitar formalment, l'any 1608, una fundació dels caputxins a Vic, que va ser acceptada i es va dur a terme: es va cedir als caputxins la capella de l'Àngel Custodi, i l'any 1612 ja es van beneir la nova església i el convent.
El convent va viure una època de prosperitat gràcies a Joan-Francesc Brossa, benefactor de la comunitat caputxina de Vic, però l'any 1654 va ser enderrocat per l'exèrcit francès durant la Guerra dels Segadors. L'església, en canvi, no es va veure afectada. Més endavant, es va reconstruir el convent al mateix lloc i va seguir en funcionament fins que va ser exclaustrat l'any 1835, quan es va convertir en una presó, que actualment està enderrocada. L'església, però, es va mantenir.
En aquesta església, l'any 1825 santa Joaquima de Vedruna, ajudada del pare Esteve d'Olot, va fer els primers passos cap a la fundació de les religioses Escurialeses o Vedrunes.
L'any 1958, l'Església de la Divina Pastora va ser erigida parròquia.

## Referències

* 1 2
* ↑ «Convent dels Caputxins de Vic» (en català). [Consulta: 2 novembre 2015].
* ↑ «Divina Pastora Vic» (en català). [Consulta: 2 novembre 2015].
# Ànec negrós

L'ànec negrós o ànec collverd americà (Anas rubripes) és un ànec de superfície, per tant un ocell de la família dels anàtids (Anatidae), molt pròxim a l'ànec collverd amb el qual antany es va considerar coespecífic.

## Hàbitat i distribució

Habita en aiguamolls, estanys i badies. Cria des de la meitat oriental del Canadà continental i Terranova, cap al sud fins a la zona nord-oriental dels Estats Units. En hivern es desplaça cap al sud arribant a Texas i Florida. Individus divagants poden arribar fins a l'Europa occidental, incloent els Països Catalans.

## Referències

* ↑ Ànec negrós al CERCATERM Rev. 20-03-2011<
* ↑ Ànec collverd americà al SIOC Rev. 20-03-2011
# Església de la Guixa

L'Església de la Guixa és una església neoclàssica de Sentfores, al municipi de Vic (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici religiós. Església de tres naus, la central més alta que les laterals, recolzades sobre grossos contraforts. L'interior és il·luminat mitjançant un òcul amb vitralls situat als peus de l'església i uns finestrals que s'obren a la nau central. La construcció és de pedra sense polir als murs i picada als angles. Cal remarcar que la part central de la façana, que segueix una forma arrodonida, és de maó. A la part superior hi ha una fornícula amb una imatge, en part mutilada. Sobre el carener hi ha una decoració formant una creu grega emmarcada dins un cercle. A la part posterior s'eleva el campanar de planta quadrada amb la part superior ortogonal, així com el prisma que la cobreix. L'estat de conservació és bo per bé que dona la impressió de restar inacabada donades les característiques de la façana.
La imatge de Sant Bernat Calvó que hi ha a l'altar sembla pertànyer a un antic retaule.

## Història

El 25 de març de 1865 es col·locà la primera pedra a l'església i el dia 3 de desembre de 1878 el bisbe de Vic, Dr. Pere Colomer i Mestres, la beneí. Aquesta església venia a substituir l'antiga església de Sant Martí, documentada des del 930 i que aleshores quedava molt lluny de la nova població de la Guixa formada a partir del segle xviii a ran del camí ral que anava a Vic. Un cop inaugurada la nova església s'hi traslladaren tots els elements de l'antiga, la de Sant Martí, però desgraciadament es varen perdre durant la darrera guerra civil.
L'església conserva, a més d'una imatge anterior a la guerra, un retaule de l'arquitecte Bassols que fou construït l'any 1953. A l'absis també hi ha pintures de Vila Montcau.

## Referències

* 1 2 3 4 5
# Àpex

L'àpex és l'extrem superior o la punta d'una cosa. És l'extrem oposat a la base o part basal.
En anatomia vegetal s'utilitza per indicar la punta d'una planta, d'una fulla, d'una fruita. En anatomia animal es diu de l'extrem d'un òrgan o d'una part del cos, com l'àpex del cor, d'una ala, del bec d'un ocell. L'àpex orgànic pot no coincidir amb el geomètric.

## Referències

* ↑ «Àpex». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Aguilella Palasi, Antoni; Puche Pinazo, Felisa. Diccionari de botánica. València: Universitat de València, 2011, p. 47. ISBN 9788437086392.
* ↑ «Àpex». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
* ↑ «Àpex». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Àpex». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Àrab del Golf

L'àrab del Golf o àrab khaliji (en àrab اللهجة الخليجية, al-lahja al-ẖalijiyya [ælˈlæhd͡ʒæ l.xæˈliːˌd͡ʒijːæ]) és una varietat de l'àrab estesa per les regions riberenques del Golf Pèrsic i algunes parts de l'interior de la península Aràbiga. És la llengua col·loquial utilitzada a Kuwait, Aràbia Saudita, Bahrain, Qatar, Emirats Àrabs Units, Oman i el sud-est de l'Iran. Lingüísticament es considera proper a l'àrab najdí.
Dins de l'àrab del Golf, l'àrab bahrainí i l'àrab omaní presenten les majors diferències en relació amb la intel·ligibilitat mútua, per la qual cosa de vegades són tractats com a modalitats independents.

## Referències

* ↑ McCarus, Hamdi A. Qafisheh ;. «Introduction». A: A short reference grammar of Gulf Arabic (en anglès). Tucson, Ariz.: University of Arizona Press, 1977, p. xvii. ISBN 0-8165-0570-5.
Llengües semítiques :
Llengües semítiques occidentals i centrals :
# Església de la Mare de Déu de les Neus (Miravete de la Sierra)

L'Església de la Mare de Déu de les Neus (Maestrat aragonés, Aragó) és una església gòtico-renaixentista del segle xvi, exactament de 1574, construïda totalment amb carreu perfectament esquadrat i que consta de dos volums clarament diferenciats: el cos de l'església i la torre.
L'església consta d'una capçalera poligonal i una única nau amb tres trams, amb una sèrie de capelles laterals entre els contraforts, tot cobert amb voltes de creueria estrellada. L'estructura interior és molt senzilla i els paraments murals sols es veuen interromputs per les embocadures de les capelles laterals i els buits de la il·luminació, tots ells amb arcs de mig punt.
A l'interior destaca la decoració barroca classicista del 1802 que recorre tota la nau amb pintures murals i estucs.
La torre està situada als peus de l'edifici, i presenta quatre cossos. Els tres primers tenen planta quadrada i estan tancats i l'últim és octogonal i obert, ja que té la funció de cos de campanes. A més a més, compta amb una cuculla cònica amb remat. A la part inferior hi ha un pòrtic que alberga la portada classicista i que dona accés, pel costat contrari, a la llotja i a la casa consistorial.

## Referències

Este text pren com a referència la declaració de Bé d'interés cultural publicada en el BOA n. 119 de data 8 d'octubre de 2001 i que s'ajusta a l'article 13 de la Llei de Propietat Intel·lectual espanyola.

## Enllaços externs

* Fitxa a la web del SIPCA (castellà)
# Àrea Metropolitana de Chennai

L'Àrea Metropolitana de Chenai (Chennai Metropolitan Area) és una entitat formada per la ciutat de Chennai (que forma el districte de Chennai) i els suburbis i ciutats satel·lits, a dos districtes adjacents. És la quarta més gran de l'Índia i la 34 del món en població. Està administrada per l'Autoritat Metropolitana de Desenvolupament de Chennai (Chennai Metropolitan Development Authority) encarregada de la planificació coordinada.
Té una superfície de 1.172 km² i s'estén per tres districtes ocupant 16 municipalitats, 20 consells ciutadans (panchayats) i 214 consells rurals (panchayats) en 10 panchayats units. Al districte de Chennai amb 176 km² hi ha 55 poblacions fiscals en 5 talukes (Fort-Tondiarpet, Perambur-Purasawalkam, Egmore-Nungambakkam, Mambalam-Guindy i Mylapore-Triplicane). Al districte de Thiruvallur dels 3.427 km² ocupa 637 km² a les talukes d'Ambattur, Thiruvallur, Ponneri i Poonamallee. Al districte de Kanchipuram dels 4.433 km² ocupa 376 km² a les talukes de Tambaram, Sriperumbudur i Chengalpattu.
| Sn | Districte | Àrea (km²) | Població (2001) |
| 1 | Districte de Chennai (Ciutat de Chennai) | 176 | 4.343.645 |
| 2 | Districte de Thiruvallur o Tiruvallur | 637 | 1.574.847 |
| 3 | Districte de Kanchipuram | 376 | 1.107.789 |
| | Total | 1189 | 7.026.281 |
Les municipalitats fora de Chennai són:
Al districte de Tiruvallur:
* Ambattur
* Avadi
* Kathivakkam
* Madhavaram
* Maduravoyal
* Poonamallee
* Tiruvottiyur
Al districte de Kanchipuram
* Alandur
* Pallavaram
* Tambaram

## Agències nodals

| Sn | Agència | Responsibilitat |
| 1 | Chennai Corporation, Municipalitats i Panchayats | Administració civil ordinària en la seva àrea assignada |
| 2 | Tamil Nadu Housing Board | disposició de diagrames, habitatges buits i esquemes de treball |
| 3 | Metropolitan Transport Corporation | Transport en bus |
| 4 | Southern Railway | Ferrocarril suburuba i Chennai MRTS |
| 5 | Chennai City Traffic Police | afers de tràfic rodat |
| 6 | Tamil Nadu Electricity Board | Serveis elèctrics |
| 7 | Public Works Department | Treballs i manteniments |
| 8 | Chennai Metropolitan Development Authority | Planificació i Coordinació |
| 9 | Chennai Metropolitan Water Supply and Sewerage Board | Aigua i clavegueres |
| 10 | Tamil Nadu Slum Clearance Board | Programes d'habitatges i infraestructures als barris deprimits |

## Referències

* «Chennai Metropolitan Development Authority, Government of Tamilnadu, India».

## Notes

* ↑ «CHENNAI METROPOLITAN AREA - PROFILE». Chennai Metropolitan Development Authority. Arxivat de l'original el 2007-09-27. [Consulta: 5 octubre 2007].
# Església de la Mare de Déu del Rosari d'Emperador

L'església de la Mare de Déu del Rosari, és una església situada al municipi d'Emperador. És un Bé de Rellevància Local amb identificador nombre 46.13.117-001.

## Descripció

Es tracta d'una construcció senzilla amb una única façana, la dels peus, quedant la resta de l'edifici limitant amb altres edificacions. Aquesta façana té un sol cos, amb porta d'arc de descàrrega i, sobre ella, una fornícula amb la titular. La façana remata amb espadanya de doble buit i frontó triangular. L'interior és d'una sola nau de 15 x 6 m. El sostre és plafonat, existint en el seu centre un gran oval amb escorxadura d'escaiola, en el qual apareix una pintura de la Mare de Déu del Rosari executada al voltant del 1920.

## Referències

* ↑ «Ficha BRL: Iglesia Parroquial de Nuestra Señora del Rosario». Cult.gva.es. [Consulta: 9 febrer 2016].
* 1 2 Felipe Mª Garín i Ortiz de Taranco (dir.). ««Valencia: Emperador: Ermita de la Virgen del Rosario»». A: Catàleg monumental de la província de València. València: Caja de Ahorros de Valencia, 1986, p. 555. ISBN 84-505-4653-2.