OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Attonitus irisae

Attonitus irisae és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,6 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: rius Aguaytia i Pachitea a la conca del riu Ucayali.

## Referències

* ↑ Vari, R. P. & H. Ortega 2000. Attonitus, a new genus of sexually dimorphic characiforms (Ostariophysi: Characidae) from western Amazonia; a phylogenetic definition and description of three new species. Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 11 (núm. 2): 113-140.
* ↑ Vari, R. P. & H. Ortega. 2000.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Vari, R. P. & H. Ortega. 2000. Attonitus, a new genus of sexually dimorphic characiforms (Ostariophysi: Characidae) from western Amazonia; a phylogenetic definition and description of three new species. Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 11 (núm. 2): 113-140.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Auchenipterus demerarae

Auchenipterus demerarae és una espècie de peix de la família dels auqueniptèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 10,3 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conques dels rius Essequibo, Demerara, Rupununi i Cuyuni.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Cuvier G. & Valenciennes A. 1840. Histoire naturelle des poissons. Tome quinzième. Suite du livre dix-septième. Siluroïdes. Hist. Nat. Poiss. v. 15. i-xxxi + 1-540. Pls. 421-455.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916. ISBN 0-86622-131-X.
* Eigenmann, C. H. 1912. The freshwater fishes of British Guiana, including a study of the ecological grouping of species, and the relation of the fauna of the plateau to that of the lowlands. Memories of the Carnegie Museum v. 5 (núm. 1): i-xxii + 1-578, Pls. 1-103.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J., Jr. i R. P. Vari 1999: The South American catfish genus Auchenipterus Valenciennes, 1840 (Ostariophysi: Siluriformes: Auchenipteridae): monophyly and relationships, with a revisionary study. Zoological Journal of the Linnean Society Núm. 126: 387-450. «Enllaç». (anglès)
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Auchenipteridae (Driftwood catfishes). p. 470-482. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Sands, David. 1988. A Fishkeeper's Guide to South American Catfishes. Ed. Salamander, Nova Jersey, Estats Units. 117pp. ISBN 0-86101-348-4.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# August Ferdinand Riccius

August Ferdinand Riccius (Bernstadt, Regne de Saxònia, 1819 - Carlsbad, Bohèmia, 1886) fou un compositor alemany.
Per anar passant el temps va aprendre música, mostrant tan bones disposicions, que als nou anys ja tocava el violí i la flauta. Això no obstant, els seus pares volien fer-li seguir una carrera literària, i estudià, successivament, en l'Institut de Zittau i en la Universitat de Leipzig, però acabà per a dedicar-se exclusivament a la música. El 1849 fou nomenat director dels concerts Euterpe de Leipzig i el 1854 director de l'orquestra del Teatre Municipal de la mateixa ciutat, càrrec que desenvolupà per espai de deu anys, passant després per Hamburg on ocupà el mateix càrrec. Mentre va romandre en la ciutat de Leipzig va tenir diversos alumnes, entre ells a Ludwig Meinardus.
Va compondre nombrosos fragments per a drames i òperes, una obertura, peces per a piano, lieder, un Stabat Mater, etc.Publicà nombrosos articles de crítica musical en el Hamburger Nachrichten.
Un nebot seu Carl August Gustav Riccius (1830-1896), també fou un conegut compositor.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 51, pàg. 397 (ISBN 84-239-4551-0)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 34, pàg. 229 (ISBN 84 239-4534-0)
# Auguste-Félix Désaugiers

Auguste-Félix Désaugiers (Frejús, 1770 - París?, 1836) fou un diplomàtic i literat francès. Era fill de Marc-Antoine (1739-1793) i germà del poeta i dramaturg Marc-Antoine Madeleine (1772-1827).
Va ser consol general a Copenhaguen i va escriure un gran nombre de llibrets d'òpera, considerant-se com el millor el titulat Virginie, amb música de Henri-Montan Berton (1823).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 1a part, pàg. 381. (ISBN 84-239-4518-9)
# August von Othegraven

August von Othegraven (Colònia, 2 de juny de 1864 – Wermelskirchen, 11 de març de 1946) fou un pedagog i compositor musical alemany.
Estudià en el Conservatori de la seva ciutat natal, aconseguí el premi de la Fundació Mozart, i el 1899 fou nomenat professor de piano, de cant coral i de conjunt escènic del Conservatori de Colònia.
Entre les seves obres hi figuren l'òpera fantàstica Die schlafende Prinzessín (Colònia, 1907), melodies, cors, entre el que destaquen el titulat Der Rhein und Die Reben, a 8 veus.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 40, pàg. 1016 (ISBN 84-239-4540-5)
# Auguste Escoffier

Georges Auguste Escoffier (28 d'octubre de 1846 – 12 de febrer de 1935) va ser un cuiner francès i escriptor de temes culinaris que va popularitzar i posar al dia els mètodes tradicionals de la gastronomia francesa. És una figura llegendària entre els xefs i els gurmets. Gran part de la tècnica d'Escoffier es basa en la d'Antoine Carême, un dels codificadors de l'haute cuisine francesa. Va introduir una disciplina en les cuines.

## Hotels Ritz

El 1897, César Ritz i Escoffier van dimitir de l'Hotel Savoy acusats de la desaparició de vins i licors. Després d'això fundaren la cadena d'hotels Ritz on Escoffier s'encarregà de la cuina i en reclutà els xefs. El 1913, Escoffier es trobà amb el kàiser Guillem II al vaixell SS Imperator on també s'ocupà de la cuina.

## Publicacions

* Le Traité sur L'art de Travailler les Fleurs en Cire (1886)
* Le Guide Culinaire (1903)
* Les Fleurs en Cire (1910)
* Le Carnet d'Epicure de 1911 a 1914.
* Le Livre des Menus (1912)
* L'Aide-memoire Culinaire (1919)
* Le Riz (Rice) (1927)
* La Morue (Cod) (1929)
* Ma Cuisine (1934)
* 2000 French Recipes (1965)
* Memories of My Life (1996)
* Les Tresors Culinaires de la France (2002)

## Referències

* ↑ Murgadas, Francesc «11 cuiners amb història». Sàpiens [Barcelona], núm. 74, 12-2008, p. 46-47. ISSN: 1695-2014.
* ↑ Brigid, Allen. "Ritz, César Jean (1850–1918)", Oxford Dictionary of National Biography, Oxford University Press, September 2004; online edition, May 2006, accessed 18 September 2009
* ↑ Ashburner, F."Escoffier, Georges Auguste (1846–1935)", Oxford Dictionary of National Biography, Oxford University Press, 2004; online edition, May 2006, accessed 17 September 2009

## Bibliografia

* Chastonay, Adalbert. Cesar Ritz: Life and Work (1997) ISBN 3-907816-60-9.
* Escoffier, Georges-Auguste. Memories of My Life (1997) ISBN 0-442-02396-0.
* Shaw, Timothy. The World of Escoffier. (1994) ISBN 0-86565-956-7.
# Aulonocara nyassae

Aulonocara nyassae és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 8 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

És un endemisme del llac Malawi (Àfrica oriental).

## Referències

* 1 2 «Aulonocara nyassae» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). 2a edició. TFH Publications, 1993. ISBN 9780793800261.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Konings, A., 1995. Malawi Cichlids in their Natural Habitat. Segona edició. Cichlid Press, St. Leon-Rot, Alemanya.
* Maréchal, C., 1991. Aulonocara. p. 11-17. A: J. Daget, J.-P. Gosse, G.G. Teugels i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París, França. Vol. 4.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Regan, C. T. 1922. The cichlid fishes of Lake Nyassa. Proceedings of the Zoological Society of London. 1921 (pt 4) (núm. 36): 675-727, Pls. 1-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Aulonocara trematocephalum

Aulonocara trematocephalum és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 9 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

És un endemisme del llac Malawi (Àfrica oriental).

## Referències

* ↑ Regan, C. T. 1922. The cichlid fishes of Lake Nyassa. Proceedings of the Zoological Society of London. 1921 (pt 4) (núm. 36): 675-727, Pls. 1-6.
* ↑ BioLib
* 1 2 «Aulonocara trematocephalum» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
# Aureli Vila i Gómez

Aureli Vila i Gómez (Barcelona, 17 de gener del 1942 - 6 d'abril del 1994) va ser músic, instrumentista de viola i tenora principalment, i professor de música.

## Biografia

Fill i germà de músics (Aubel Vila i Guitart, fundador de la "Cobla Comtal" i Jordi Vila i Gómez, respectivament), aprengué a tocar la tenora, els saxòfons (premi d'honor del Conservatori Municipal de Música de Barcelona el 1958) tenor i alt, el violí i la viola. L'any 1974 es va establir a Barcelona després d'una intensa activitat internacional. Va ser viola solista de l'orquestra del Gran Teatre del Liceu i el 1986 catedràtic del mateix instrument al conservatori del Liceu. Tocà a la Cobla Municipal Ciutat de Barcelona de primer tenora (almenys entre el 1976 i el 1983) i la dirigí entre el 1982 i el 1984; en aquesta cobla feu l'experiència de tocar amb una tenora metàl·lica, com havia fet en Josep Coll trenta anys abans. Havia tocat en altres cobles.
En l'any 1974 formà part de l'acompanyament de Joan Manuel Serrat en un seguit de recitals al Palau de la Música Catalana, i cinc anys més tard formava part del conjunt que secundà Quico Pi de la Serra i Maria del Mar Bonet en un cicle al teatre Romea; en ambdues ocasions la premsa en destacà la variada gamma d'instruments que tocava el mestre Vila. En el 1977 tocà amb l'Orquestra Ciutat de Barcelona i, formà part del Quartet Sonor (fundat el 1968) entre -com a mínim- el 1977 (homenatge al mestre Zamacois) i el 1989 (segons documentació). En els anys 1985 i 1986 formà un actiu duet de viola i piano amb Mary R. Casaux.
A banda de transcriure moltes sardanes i altres peces de música per a cobla per ser interpretades per orquestra de corda compongué les sardanes La Carme i en Josep (1958) i En Pau Farinetes. També fou autor de la música original de la pel·lícula de Ventura Pons, Ocaña, retrat intermitent (1978). Arranjà els sis sonatins i sis cançons d'Eduard Toldrà per a l'Orquestra de Cambra de l'Empordà (1991).
A Vallirana, on residí, fundà una escola de música que continuen la seva vídua i les seves filles. L'ajuntament de la població celebra cada desembre el concert Memorial Aureli Vila, i el 2004 aprovà el projecte de l'"Escola Municipal de Música Aureli Vila".

## Referències

* ↑ «Edición del martes, 14 octubre 1958, página 28 - Hemeroteca - Lavanguardia.es».
* ↑ «Edición del domingo, 17 marzo 1974, página 63 - Hemeroteca - Lavanguardia.es».
* ↑ «Edición del domingo, 09 enero 1977, página 52 - Hemeroteca - Lavanguardia.es».
* ↑ «Edición del miércoles, 24 junio 1987, página 45 - Hemeroteca - Lavanguardia.es».
* ↑ «Edición del domingo, 20 marzo 1977, página 37 - Hemeroteca - Lavanguardia.es».
* ↑ «Edición del viernes, 19 mayo 1989, página 87 - Hemeroteca - Lavanguardia.es».
* ↑ «Edición del jueves, 18 agosto 1994, página 10 - Hemeroteca - Lavanguardia.es».
* ↑ «Edición del miércoles, 17 julio 1991, página 47 - Hemeroteca - Lavanguardia.es».
* ↑ «DOGC núm. 4343 - 15/03/2005 (Pàg 6548)».

## Enllaços externs

* Llista de sardanes
* Fitxa a la base IMDB (anglès)
* Video d'Aureli Vila acompanyant un joveníssim Joan Manuel Serrat
# Austen Henry Layard

Sir Austen Henry Layard (AFI /ˈɔːstɪn ˈhɛnriː lɛərd/ 5 de març de 1817 - 5 de juliol de 1894) fou un viatger britànic, arqueòleg, dibuixant, col·leccionista, escriptor, polític i diplomàtic, conegut sobretot per les seves excavacions a Nimrud. Va ser Cavaller Gran Creu de l'Orde del Bany i membre del Consell Privat del Regne Unit.
Layard va néixer a París, França, en una família d'ascendència hugonot. El seu pare, Henry Layard, treballador de l'Administració Pública de Ceilan, era fill de Charles Peter Layard, degà de la Universitat de Bristol.

## Excavacions

Sent jove, Layard va començar unes excavacions a 1847 en les proximitats de Mossul, a Kouyunjik i Nimrud, per investigar la situació dels assentaments. Quan va tornar a Anglaterra en 1848, va publicar Nínive i les seves restes. Per il·lustrar les antiguitats descobertes, va publicar un volum d'il·lustracions anomenat Monuments de Nínive (1849).
Després de passar uns mesos a Anglaterra, Layard va tornar a Constantinoble adscrit a l'ambaixada britànica i, a l'agost de 1849, va començar la segona expedició. En ella va investigar les ruïnes de Babilònia i les muntanyes del sud de Mesopotàmia. Se li atribueix el descobriment de la Biblioteca d'Asurbanipal durant aquest període.
A partir d'aquesta expedició va publicar Els descobriments en les ruïnes de Nínive i Babilònia, que va ser il·lustrat mitjançant un altre volum, anomenat Una segona sèrie dels monuments de Nínive, en 1853. Durant aquestes expedicions, Layard continuà acumulant i enviant a Anglaterra, segons explica, «amb gran dificultat», multitud d'artefactes i exemplars que ara formen la major part de la col·lecció d'antiguitats assíries del Museu Britànic.
En 1866 Layard va fundar la "Compagnia Venezia Murano" i va obrir una sala d'exposició de vidre venecià a Londres en el núm. 431 d'Oxford Street. Avui en dia Pauly & C. – Compagnia Venezia Murano és una de les marques més importants de la producció de vidre artístic venecià.
En 1866 va ser nomenat administrador del Museu Britànic.

## Bibliografia

* Aquest article incorpora text d'una publicació que es troba en domini públic: Chisholm, Hugh. Encyclopædia Britannica (edició de 1911) (en anglès). 11a ed. Cambridge University Press, 1911.
* Henry Layard, Austen. Nineveh and its remains. The classic journal of an archeologist's journeys in Persia.. 2001. Canadá: The Lyons Press, 1882, p. 384. ISBN 1-58574-394-1.
# Australopericoma cesticella

Australopericoma cesticella és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids.

## Descripció

* El mascle fa entre 1,13 i 1,23 mm de llargària a les antenes (1,14-1,19 en el cas de la femella), mentre que les ales mesuren 2,41-2,65 de longitud (2,43-2,77 la femella) i 0,84-0,92 d'amplada (0,84-0,94 la femella).

## Distribució geogràfica

Es troba a Centreamèrica: Costa Rica.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Laurence W. Quate i Brian V. Brown, 2004. Revision of Neotropical Setomimini (Diptera: Psychodidae: Psychodinae). Contributions in Science, núm. 500, pàgs. 1–117. Natural History Museum of Los Angeles County. «PDF».
# Australopericoma dissimilis

Australopericoma dissimilis és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids.
Viu a la caatinga, la qual es caracteritza per una llarga estació seca (entre 6 i 11 mesos) i poques precipitacions (entre 300 i 1.000 mm a l'any entre el novembre i el març).
Es troba a Sud-amèrica: l'estat de Bahia (el Brasil).

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 3 Bravo, F., 2007. A new species of Australopericoma Vaillant (Diptera, Psychodidae) from the Brazilian semi-arid region. Biota Neotropica, vol.7 (núm. 2): 2007. P. 325-328. «Enllaç». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 14 març 2012].
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Behling, H., Arz, H. W., Pätzold, J. i Wefer, G., 2000. Late Quaternary vegetational and climate dynamics in northeastern Brazil, inferences from marine core GeoB 3104-1. Quaternary Sci. Rev. 19: 981-994.
* ↑ Queiroz, L.P., 2006. The Brazilian Caatinga: phytogeographical patterns inferred from distribution data of the Leguminosae. A: Neotropical Savannas and Dry Forests: Diversity, Biogeography, and Conservation. (R.T. Pennington, G.P. Lewis, J.A. Ratter, eds.). Taylor & Francis, CRC Press, Boca Raton, Florida, p. 113-149.
# Riacià

El Riacià és el segon període geològic de l'era del Paleoproterozoic. S'estén entre fa 2.300 milions i 2.050 milions d'anys. En lloc de basar-se en l'estratigrafia, aquestes dates estan definides cronològicament.
El nom deriva de l'ètim grec ríax ('corrent [de lava]'). Els oceans riacians estan marcats per l'augment d'elements tòxics com l'arsènic fruit dels processos geològics. Això no impedí la proliferació de bacteris i probablement les primeres algues.
El complex de Bushveld i altres excursions similars tenen el seu origen en aquest període. Es creu que les primeres cèl·lules eucariotes es van desenvolupar al mateix temps.
La glaciació huroniana arribà a la seva fi a finals del Riacià.

## Referències

* ↑ «Vocabulari de l'escala dels temps geològics». Institut Geològic de Catalunya. [Consulta: 23 novembre 2013].
# KV50

KV50, acrònim de l'anglès King's Valley, és una tomba egípcia de l'anomenada Vall dels Reis, situada a la riba oest del riu Nil, a l'altura de la moderna ciutat de Luxor. Va ser descoberta en 1906 per Edward Ayrton quan treballava al servei de Theodore M. Davis, però el seu emplaçament s'ha perdut en l'actualitat en una muntanya de runa. Així i tot, es troba molt a prop de les tombes KV51 i KV52, també desaparegudes en el triangle format per KV35, KV36 i KV49.
Ayrton va descobrir que els propietaris de KV50, la primera d'un grup de tres tombes veïnes (les 50, 51 i 52) avui anomenades Tombes d'Animals, no eren membres de la família reial o de l'alta noblesa, sinó simplement un gos i un mico en un bon estat de conservació. Més tard, amb el desenrunament de KV51 i KV52, es va acabar per concloure que els tres sepulcres formaven part del cementiri de les mascotes d'algun rei amant dels animals, possiblement Amenhotep II, donada la proximitat de la seva tomba.
Encara que molt similar en grandària i en estructura a KV52, KV50 és una mica menor, i segons es creu de planta regular i gairebé completament acabada. Segueix el mateix perfil que les altres tombes d'animals, amb un petit pou d'entrada i una única sala rectangular ben excavada i polida on van ser trobades les mòmies d'un gos i un mico. Malgrat que el modest sepulcre manca de decoració i de qualsevol esment a un monarca en concret, per l'estructura es pot endevinar que va ser construïda en temps de la dinastia XVIII.
En el moment del seu descobriment, a la tomba ja havien entrat a robar, però se sap que aquests animals tenien el seu propi aixovar funerari, amb joies incloses. A part dels dos insòlits ocupants de la tomba, es van trobar restes d'un sarcòfag de fusta, que devien pertànyer a una de les mòmies, que es trobaven recolzades a la paret mirant-se la una a l'altra quan Ayrton va entrar per primera vegada en aquell lloc.

## Enllaços externs

* Theban Mapping Project: KV50 Arxivat 2008-05-11 a Wayback Machine.: Inclou descripcions, imatges i plànols de la tomba