OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Agrupació Amics de la Música

L'Agrupació Amics de la Música fou una associació cultural de l'Hospitalet de Llobregat, que desenvolupà les seves activitats entre el 1947 i el 1976. Va promoure, a l'Hospitalet, tant activitats musicals (concerts, temporades d'òpera, la presentació en aquesta ciutat d'Els Setze Jutges, etc.), com altres activitats culturals (exposicions de pintura i dibuix, conferències, sessions de cine-fòrum, els premis de pintura Ciutat de l'Hospitalet, projeccions de cinema amateur, etc.).
Nasqué el 1947 al voltant de tres amics, Jaume Reventós, Josep Enrich i Domènech Pastor, que iniciaren un seguit d'audicions discogràfiques, que s'anarem complementant amb comentaris i concerts en viu. L'any 1950 l'entitat s'estableix en un local del número 15 del carrer Baró de Maldà, cedit per l'Ajuntament, on tindrà la seu fins a la seva desaparició l'any 1976. A partir d'aquesta data les seves activitats abasten un públic més nombrós. Amb l'aprovació dels seus estatuts el 1951, es nomena una primera junta presidida per Bernardí Fornals i Albalat. Antoni Ros Marbà, als 16 anys, hi oferí el seu primer concert a la ciutat, l'any 1953. Des de 1962, la presidència de l'entitat va recaure en Jaume Reventós i Martí.

## Referències

* 1 2 Gonzàlez - Amat, 1987, pàg. 14.
* ↑ Gran enciclopèdia catalana. Article: l'Hospitalet de Llobregat ("La cultura i el folklore").
* 1 2 Gonzàlez - Amat, 1987, pàg. 15.
* 1 2 Gonzàlez - Amat, 1987, pàg. 16.
* ↑ Gonzàlez - Amat, 1987, pàg. 17.

## Bibliografia

* Gonzàlez, Francina; Amat, Albert «La música a l'Hospitalet, 1940 - 1976 (L'Agrupació d'Amics de la Música)». Quaderns d'estudi. Centre d'estudis de l'Hospitalet, núm. 1, 1987, pàg. 13-20. ISSN: 2013-9691 [Consulta: 12 desembre 2018].
* Apartat "La cultura i el folklore", a «Agrupació Amics de la Música». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Antoni III de Gramont

Antoni III, Mariscal duc de Gramont, també conegut per Comte de Guiche (Hagetmau, 1604 - Baiona, 12 de juliol, 1678) fou un militar francès amb el grau de general. Era fill d'Antoni II i pare d'Antoni Charles i d'Armand, polític i militar respectivament.
Després de diversos fets d'armes tingué un enfrontament (duel) i es va veure obligat a passar a Alemanya. De tornada a França fou governador de Calais i de Normandia; serví a Savoia i Flandes a les ordres del mariscal de la Meilleraye; després passà a les del Duc d'Enghien i es trobà a Friburg, Philipsburg i Nordlingen; més tard assistí al Setge de Lleida (1644) i a la batalla de Lens. Sent nomenat mariscal de França el 1641.
Comandà l'exèrcit de Condé davant de París el 1649, fou ministre d'Estat el 1653; se l'envià el 1657 com ambaixador extraordinari a Frankfurt, i dos anys després a Madrid a demanar la mà de la infanta Maria Teresa. Posteriorment fou nomenat coronel de les guàrdies franceses (1661) duc i par de França el 1663. L'última campanya en la que prengué part fou la de Flandes (1887), i després residí principalment en el seu govern de Bearn.
El duc de Gramont fou un dels soldats més brillants de la seva època i home de caràcter molt amable i recte. Durant els turbulents temps de La Fronda va romandre fidel a la cort. Escriví unes Mémoires, que foren publicades pel seu fill el 1716.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26, pàg. 998 (ISBN 84-239-4526-X)
# Carolina Bassi

Carolina Bassi-Manna anomenada «La Napoletana» (Nàpols, 10 de gener de 1781 - Cremona, el 12 de desembre de 1862) fou una contralt italiana. Era la mare del compositor Ruggero Manna.
Pertanyia a una família de músics, de fet, el seu germà Nicola Bassi, va ser un famós baix buffo, i un altre germà, Adolfo Bassi, fou un gran compositor, i durant diversos anys va dirigir el Teatro Nuovo de Trieste.Als setze anys va contraure matrimoni amb el noble de Cremona, Pietro Manna. En aquells temps figurà com a tiple còmica a Trieste i Florència, i poc temps després cantà a Liorna rols d'home, el que indica la flexibilitat de les seves facultats.
Considerada una de les cantants més importants del seu temps, va ser la primera intèrpret de moltes obres del repertori. Els rols que li van donar un èxit particular, van ser a Margherita d'Anjou, L'esule di Granata de Meyerbeer, i Semiramide i Bianca e Falliero de Rossini, i en algunes obres de Giovanni Pacini i Saverio Mercadante. Va cantar en els més importants teatres italians i estrangers, entre els quals La Scala de Milà, el Teatro Regio de Torí, Teatro Comunale de Bolonya, Teatro San Carlo de Nàpols o el Teatro La Fenice de Venècia.
Els compositors més cèlebres tenien obstinació en escriure obres per a Caroline i en tenir-la per a intèrpret de les seves òperes. Coccia va escriure per a ella La donna selvaggia; Weigl, L'imboscata; Meyerbeer, Semiramide riconosciuta; Rossini, Bianca e Faliero; Pacini, Wallace i La sacerdotessa d'Irminsul; Mayr, Tamerlano; Guglielmi, Telemaco; Mercadante, Scipione in Cartagine, Maria Stuarda regina di Scozia i Enzio, i Winter, Maometto.
Després d'estar retirada del teatre cinc anys, tornà a reaparèixer el 1812, aconseguint majors èxits que en la seva primera campanya. Actuà deu temporades consecutives en La Scala de Milà i tres a Pàdua, va recórrer després totes les ciutats d'Itàlia, que se la disputaven, no tan sols per la bellesa de la seva veu, sinó pel seu talent dramàtic i l'ardent passió que posava en les escenes dramàtiques.
La noblesa d'aquells temps la distingia amb grans atencions; se la rebia en la cort de Torí, era la cantant de cambra de la duquessa de Lucques i prenia part en els concerts del gran duc de Toscana. Caroline actuà per última vegada a Venècia en la temporada de 1827-28.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 7, pàg. 1092 (ISBN 84-239-4507-3)
# Benet de Sant Maur

Benet de Sant Maur fou un poeta anglonormand del segle xii, nascut possiblement a Sainte-Maure-de-Touraine i mort probablement entre 1180/1189.
La seva vida és molt poc coneguda; se sap que s'anomenava mestre i restà al servei d'Enric II d'Anglaterra, el qual li encarregà un poema, i assabentat d'això el seu rival Wace, en va compondre un altre sobre el mateix assumpte, però el rei preferí el de Benet, que es titula Crònica dels ducs de Normandia i consta de 45.000 versos. Encara que inspirat en una obra de Dudon de Saint-Quentin, el poema de Benet és interessant perquè ofereix una descripció força exacta i fidel dels costums medievals. Abraça de des les invasions daneses a Normandia fins a la història d'Enric II, mort el 1189.
A més, a Benet de Sant Maur se li deuen el Roman de Troie, poema en 30.000 versos, i el Roman d'Enees, en 10.000. El Roman de Thèbes, que alguns filòlegs també han atribuït a Benet, és obra probablement d'un altre poeta.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 8, pàg. 127. (ISBN 84-239-4508-1)

## Vegeu també

* Llegenda de l'origen troià dels normands
# Habitatge al carrer Serral, 20

L'Habitatge al carrer Serral, 20 és una obra de Castellví de Rosanes (Baix Llobregat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Habitatge de planta baixa amb la façana arrebossada. Les obertures són allindades, força senzilles, amb la porta al centre, flanquejada per finestres. Dalt de l'edifici a tall de remat s'hi troben alguns orificis de ventilació. La casa està tancada per una barana d'obra amb reixa de ferro força senzilla.
Destaquem els motius ornamentals fets de ceràmica verda i esgrafiats sobre maó, formant decoracions florals molt esquemàtiques.

## Referències

* 1 2
# Benjamin Johnson Lang

Benjamin Johnson Lang (Salem, Massachusetts, 28 de desembre de 1837 – 3 d'abril de 1909) fou un compositor estatunidenc; era pare de la pianista Margaret Ruthven Lang. Estudià sota la direcció del seu pare el qual era un notable organista i dels mestres F. G. Hill, A. Jaell i Gustav Satter. Als quinze anys ja era organista i metre de música; però tres anys més tard es traslladà a Berlín, on perfeccionà els seus coneixements de composició amb Liszt. Retornà a Amèrica, i durant molts anys fou mestre organista de diverses esglésies, i dirigí nombroses societats líriques on estrenà obres que li valgueren una merescuda reputació. Gran amic de Wagner, que va fer conèixer arreu d'Amèrica l'obra del gran compositor alemany, i així mateix molt de Mendelssohn i Berlioz, la Nit de Walpurgis, i la Condemnació de Faust particularment. Quasi totes les seves composicions restaren inèdites.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 29, pàg. 620, ISBN 84 239-4529-4
# Habitatge al carrer Soldevila, 13 (Tremp)

L'Habitatge al carrer Soldevila, 13 és un edifici de Tremp (Pallars Jussà) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici entre mitgeres, situat al centre del nucli urbà de Tremp. Compta amb quatre nivells d'alçat, planta baixa i tres pisos, en la façana principal que dona al carrer Soldevila. En la façana principal es poden identificar elements arquitectònics de diferents èpoques, com és la portalada d'accés, en forma d'arc escarser adovellat i motllurat, datable del segle xvii. Els balcons amb baranes de ferro treballades remeten a una època posterior. La barana del primer pis es presenta alguns motius de reminiscències medievals, com pot ser el trifori, i en la barana del segon pis trobem una decoració de caràcter geomètrica. El darrer pis, diferenciat en material, és de factura contemporània i destaca la triple arcada.

## Història

Les úniques referències documentals relatives a aquest habitatge es poden assimilar a la normativa constructiva de finals del XIX, que va permetre terraplenar el fossat del recinte emmurallat i que justifica la construcció de la terrassa posterior, podent-se estendre així a les construccions del Passeig del Vall.

## Referències

* 1 2
# Agró roig

L'agró roig, agró ros, agrós d'estiu o adragó (Ardea purpurea) és una espècie d'ocell de la família dels ardèids.

## Descripció

L'agró roig és un ocell gros, de 70-90 cm d'alt (amb el coll estirat) i 110-145 d'envergadura amb les ales esteses. És lleugerament més petit que el bernat pescaire, de qui es pot distingir per la coloració més fosca, de tonalitats vermellenques o brunes del seu plomatge.

## Distribució

L'agró roig es troba amb freqüència al centre i sud d'Europa i a l'Àsia meridional i oriental. És un migrador que hiverna a l'Àfrica tropical.

## Taxonomia

N'hi ha tres o quatre subespècies:
* Ardea purpurea purpurea Linnaeus, 1766. Africa, nord d'Europa fins als Països Baixos, i de l'Àsia de l'est fins al Kazakhstan.
* Ardea purpurea bournei (de Naurois, 1966), Bourne's Heron. Cap Verd (inclòs en purpurea per alguns autors, però tractat com una espècie diferent, Ardea bournei, per d'altres).
* Ardea purpurea madagascariensis Oort, 1910. Madagascar.
* Ardea purpurea manilensis Meyen, 1834. Àsia des del Pakistan fins a les Filipines i pel nord fins a krai de Primórie, Rússia.

## Hàbitat i comportament

L'agró roig cria en colònies en canyissars o en arbres propers a grans llacs, o bé en altres aiguamolls extensos.
S'alimenta de peixos, granotes, insectes i petits mamífers que pugui trobar en aigües poc profundes. Sovint, s'espera quiet fins que arriba la presa. Tendeix a estar-se entre els canyissars més que el bernat pescaire, sovint de manera discreta, tot i la seva mida.
Té un vol lent, amb el seu coll encongit. Això és una característica dels ardèids i dels bitons, i els distingeix dels cicònids, de les grues i dels becplaners, els quals tenen el coll estirat.

## Referències

* ↑ Comissió dels Noms dels Ocells en Català. Diccionari dels ocells del món: Ocells no passeriformes. Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d'Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia
* ↑ «Diccionari català-valencià-balear». [Consulta: 7 novembre 2022].
* ↑ «Diccionari de la llengua catalana». [Consulta: 25 gener 2023].
* ↑ «Nomenclatura Popular i Científica de la Fauna Ornitològica Valenciana», 31-03-2022.
* ↑ DCVB
* ↑ «Mot gascon héron - bernat-pescaire - Gasconha.com». Arxivat de l'original el 2018-08-16. [Consulta: 25 gener 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 210. ISBN 978-84-16728-37-4.
* Llorente, Gustavo: Els vertebrats de les zones humides dels Països Catalans. Editorial Pòrtic, S.A. Col·lecció Conèixer La Natura, núm. 6, planes 86-87. Desembre del 1988, Barcelona. ISBN 84-7306-354-6.
* Handbook of the Birds of the World 1: 407. Lynx Edicions.
* Ornitaxa: Ardea bournei divisió com una espècie separada Arxivat 2020-08-07 a Wayback Machine..

## Enllaços externs

* Cant
# Caroline Anne Southey

Caroline Anne Southey nascuda Caroline Anne Bowles (Lymington (Hampshire, 7 d'octubre de 1786 - 20 de juliol de 1854) fou una escriptora anglesa, la segona esposa de Robert Southey.
Era filla d'un capità de la Companyia Britànica de les Índies Orientals, anomenat Charles Bowles, que la deixà orfe quasi en la infància, dedicant-se a la literatura com a recurs. El 1820, per recomanació de Southey, l'editor Longman publicà al seu poema Ellen Fitzarthur i dos anys més tard The widow's Tale, que no assoliren l'èxit, però que establiren entre Caroline i Southey una assídua correspondència, que anys més tard, acabà en boda. Aquesta unió no fou feliç, ja que Southey quedà paralític als tres mesos, i els fills del primer matrimoni feren la vida de Caroline molt desagradable.
A banda de les obres ja mencionades, escriví: Solitary hours (1826); Chapters on Churchyards (1829); Tales of Factories, i The Birthday (1836). Aquestes obres no resten de mèrit, però Caroline deu principalment la seva fama al paper que desenvolupà en la vida de Southey i a la seva correspondència amb aquest.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 57, pàg. 725 (ISBN 84-239-4557-X)
# Benjamin Robert Papperitz

Benjamin Robert Papperitz (Pirna, 1826 - Leipzig, 1903) fou un organista, compositor i pedagog alemany del Romanticisme. Primerament estudià filologia i filosofia, i quan tenia l'edat de vint-i-dos anys decidí dedicar-se a la música, entrant en el conservatori de Leipzig, del que en sortí el 1851 amb els estudis ja acabats. De 1868 a 1899 fou organista de l'Església de Sant Nicolau (Leipzig). Fou professor del conservatori de Leipzig, on entre altres alumnes tingué el quebequès Gustave Gagnon, Franz Oskar Merikanto, i Heinrich Robert van Eyken. A més d'algunes obres pedagògiques, deixà lieder, cors a 4 i 8 veus i composicions per a orgue.

## Notes

* ↑ Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. IV, pàg. 1552 ISBN 84-239-4574-X)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 41, pàg. 1089 ISBN 84-239-4541-3
# 7 poetes

7 poetes és una obra de Jaume Plensa que es troba a la plaça Lídia Armengol a Andorra la Vella, inaugurada el 21 de gener de 2014. L'obra està formada per 7 escultures de gran format realitzades en fibra de vidre. Cadascuna representa una figura humana d'entre 2 i 3 metres asseguda sobre una columna de 10 metres d'alçada. De base blanca, a les nits s'il·luminen. L'obra forma part de la col·lecció de la Banca Privada d'Andorra i va ser cedida al Comú d'Andorra la Vella el 2014 per un període de vint anys. Durant la inauguració, Plensa va dir:
| « | Els poetes són una peça clau de la societat. Estan condemnats al fracàs, perquè saben que no vendran ni tres llibres, però són una font de fertilitat, com una pluja molt fina que va penetrant en la terra. Per mi, aquest procés tan llarg, com si fossin camperols, té molt valor | » |
| — Jaume Plensa |||

## Anàlisi

Segons el mateix autor, l'obra representa «la comunitat de poetes repartits pel món i el vincle que mantenen. Els canvis de color plasmen el diàleg silenciós» que hi ha entre ells i també amb la ciutadania, que té amb l'obra una excusa per tornar a mirar el cel». L'obra vol incorporar la bellesa en el dia a dia de la gent, obligant-la a aixecar la vista. L'obra es va crear a finals dels anys noranta, i per això no es va concebre específicament per a l'espai on està ubicada. L'obra sintonitza amb Andorra: un poeta per parròquia. L'artista exposa obres similars a les ciutats de Niça i Goteborg.
Una altra obra destacada de Plensa, el Gran Latent, de 2007, també promoguda per la BPA, es troba a les Escaldes i Engordany. A poca distància, encara una altra escultura de Plensa (Overflow IX, de 2008), en un hotel de luxe d'Andorra la Vella.

## Referències

* 1 2 3 L'univers Plensa aterra a Andorra. Ara, 29/4/2014. p.10
* ↑ «Editorial». Faristol, núm. 78, 4-2014, p.2 [Consulta: 7 novembre 2014].
* ↑ Dröm, 2012
* ↑ «Map of Works in Public Space». [Consulta: 29 agost 2021].

## Enllaços externs

* L'obra al web oficial de l'artista
Viccionari
# Habitatge al carrer Torras i Bages, 14 (Vic)

L'Habitatge al carrer Torras i Bages, 14 és una obra modernista de Vic (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Casa mitgera, d'un sol tram, presenta soterrani, planta baixa i dos pisos. És coberta a dues vessant amb el carener paral·lel a la façana i amb capcer corbat, amb tres òculs calats i acabat amb una cornisa. Els portals i finestres són d'arc rebaixat i amb les llindes decorades amb estucs. El primer i segon pis s'obren a l'exterior amb balcons, els quals són sostinguts per modillons. La façana és decorada amb estucs imitant els rajols. També cal destacar els ferros forjats de les baranes dels balcons. L'estat de conservació és bo.

## Història

Amb l'expansió urbana de Vic, a principis del segle xx, és traçà el nou c/ Torras i Babes que venia a substituir els c/ Santa Teresa a la sortida de Vic cap a la carretera de Sant Hilari, que promogué més tard la urbanització cap el sector de llevant de la ciutat fins a enllaçar amb els edificis del c/ dels Caputxins i cap a la carretera de Roda. Aquesta casa forma part d'un conjunt de cases modernistes aixecades a principis del segle xx.

## Referències

* 1 2
# Agustine Albert-Himm

Agustine Albert-Himm (París, 1791 - [...?]) fou una cantant d'òpera francesa, que malgrat haver-se casat l'any 1811 amb el famós ballarí Albert, no en disposem de quasi cap dada.
Fou deixebla de Plantade i de Crescentini. Debutà el 15 de març de 1806 amb l'òpera Èdip a Colonos, obra en la que la seva veu, flexible i extensa, unida a la seva encantadora bellesa, li valgueren un gran triomf. Es retirà de l'escena el 1823.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 4, pàg. 122 (ISBN 84-239-4504-9)
# Antoni Navarro i Grauger

Antoni Navarro i Grauger (o Grangé) (Vilaller, 12 de setembre de 1869 — Barcelona, 26 de desembre de 1936) fou eclesiàstic i poeta català.
Va participar assíduament als Jocs Florals de Barcelona. Fou premiat el 1911, el 1913, el 1922 i el 1924, i nomenat Mestre en Gai Saber el 1922.
La seva poesia, d'estil popular unes vegades i d'altres artificiós, és centrada en la descripció de les terres pirinenques.
Fou assassinat a Barcelona per un grup d'anarquistes durant la persecució religiosa esdevinguda durant la Guerra Civil espanyola.

## Obres

* Pirinenques (1903)
* La balada de l'hivern (1905)
* Mossèn Jacinto Verdaguer i sa obra poètica (1908)
* Cançons perdudes (1912)
* Recitacions (1914)
* De l'infinit (1922)
* Medallons (1927)
* Roses i Estels (1928)
Poemes presentats als Jocs Florals de Barcelona
* La cançó de les Hores (1909) (1r accèssit a la Flor Natural)
* Idilis lluminosos (1911) (Premi de la Flor Natural)
* Divinal Epitalami (1911) (Premi Extraordinari del Jurat)
* Les hortes florides (1917)
* La Verge bruna (1917 i 1922)
* Cançó de Maig (1919)
* Els Pobres de Crist (1920)
* La Sardana del mar (1920)
* Les virbadores (1921)
* Flor del camí (1921)
* El Poema de la Nit (1922)
* Els pobres de Crist (1922)
* La Missa dels pastors (1922)
* Els camins sense camí (1922) (Premi de la Viola d'or i d'argent)
* Quan les pomeres floriran (1922) (Premi de la Flor Natural)
* Rimes de l'enyorament (1923)
* Rosa de tardor (1923)
* Oracions (1924) (Premi de la Viola d'or i d'argent)
* Englantina de set fulles (1924) (Premi de l'Englantina d'or)
* Roses de Sant Joan (1924)
* Rosa de neu (1924)
* A una rosa de tardor (1924)
* Sonata d'Abril (1931)
* Processó rural (1932) (1r accèssit a la Viola d'or i d'argent)
* La fira dels pessebres (1935) (Premi Dolors Monserdà)

## Referències

* ↑ Macià, Xavier Els Marges, 131, tardor 2023, pàg. 28-52. ISSN: 0210-0452.
* ↑ «Antoni Navarro i Grauger». [Consulta: 9 gener 2024].
* ↑ Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona. Fons 6B-Jocs Florals, Sèrie II-Obres i Sèrie III-Pliques
* ↑ Cornudella Olivart, Joan «L'aportació de la cultura urgellenca a la Renaixença literària de Ponent». Urtx: revista cultural de l'Urgell, 11-01-2002, pàg. 237–244. ISSN: 2014-4857.

## Bibliografia

* Cornudella Olivart, Joan. «Una generació de junedencs sota el mestratge de Mossèn Anton Navarro (1901-1936)». Ilerda núm. 51, 1994, p. 129-136.

## Enllaços externs

* Pàgina web sobre Mossèn Anton Navarro creada per una alumna de 2n de batxillerat de l'Institut Josep Vallverdú de les Borges Blanques
# Caroline Lowthian

Caroline Lowthian (1860 - 1943) fou una compositora anglesa, que adoptà el cognom del seu marit Prescott, i des de llavors fou coneguda com a Cyril Prescott.
Estudià de forma privada i durant algun temps sota la direcció de Beringer.
Es donà conèixer amb alguns valsos que agradaren molt al públic, principalment els titulats: Margarita; Venecia i Myosotis. A més, se li deuen: Gates of the West, Bittersweet, Lullaby, Auf Wiederschen, Sayonara, Beauty's Daughters, Mother Hubbard, Black and Tan polkas (polques de negres i de la floresta), La Contadina, Cobwebs, Al fresco, A la luz de la luna, ballables etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 47, pàg. 208 (ISBN 84-239-4547-2)
# Benno Bardi

Benno Bardi (Königsberg ara Kaliningrad, 16 d'abril de 1890 - Londres, 10 d'octubre de 1973) fou un crític musical i compositor alemany.
Estudià en la Universitat de Könisberg i Berlín; després fou director d'orquestra a Saarbrücken. El 1918 fundà la Konzertveiren al Groos-Berlín. Va posar música a diverses obres de Hauptmann (1919) i també va fer un refós de Fatme, de Flotow (1925).
A més se li deuen:
* Aegyptische Suite (1926);
* Bimala, eine heit. Sp, nach Halévys. Mus. (1927);
* Gechichte d. Kom. Oper zur Zeit Wagners (1927), etc.
Beni era maçó i experimentà, durant una reunió de la Gran Lògia d'Hamburg a Emser Strasse, el 7 de juliol 1933, un atac per part de la SA. Per aquest motiu, el 27 de juliol de 1933 va marxar de Berlín, i a través de Praga i Belgrad va arribar a Egipte, país on ja havia estat anteriorment. La seva esposa, que va ser detinguda breument per la Gestapo, primer va romandre breument a Berlín, i més tard el va seguir a Egipte.
Beni moriria a Londres el 10 d'octubre del 1973.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. I, pàg. 1324 (ISBN 84-239-4571-5)