OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Helicó

L'Helicó (grec: Ελικώνας; grec antic: Ἑλικών, llatí: Helicon) és una serralada muntanyosa de Grècia situada a la unitat perifèrica de Beòcia; és una prolongació de la serralada del Parnàs. El seu punt més elevat està situat a 1.749 m. Segons Pausànies, de totes les muntanyes de Grècia l'Helicó era la més fèrtil i la que produïa més arbres i arbusts, cap de verinós, i alguns amb la qualitat de curar les picades de les serps verinoses.
En la mitologia grega era coneguda perquè era el refugi preferit de les Muses, i per això els poetes les anomenaven Helicònides. La part oriental de la serralada era especialment consagrada a les Muses. A la serralada s'hi va establir una escola de poetes grecs situada a la ciutat d'Ascra, al peu de la muntanya, que era la residència del poeta més famós de l'escola, Hesíode. De camí d'Ascra a l'Helicó es passava per un bosc sagrat, i també per la famosa font d'Aganipe, que inspirava els que en bevien. La ciutat d'Ascra organitzava cada cinc anys uns jocs dedicats a les Muses, les Musees, que se celebraven al bosc sagrat, prop de la font Aganipe, i que, segons Èsquines, era organitzat per l'escola de poesia. També hi havia una cova sagrada i, repartides pel bosc, nombroses estàtues que descriu Pausànies i que van ser traslladades a Constantinoble per Constantí el Gran, on un incendi les va destruir l'any 404.
Vint estadis per damunt del bosc hi havia la font Hipocrene, que es deia que la va fer brollar el cavall Pegàs colpejant el terra amb la seva peülla, i on les muses es reunien per cantar i ballar. Les dues fonts, Aganipe i Hipocrene, formaven els rierols d'Olmeos i Permessos, de la unió dels quals es formava l'Haliart, que desaiguava a la llacuna Copaida.
Una altra part de la serralada, també sagrada i dedicada a les Muses, portava el nom de Libètrion (grec antic: Λειβήθριον), que Pausànies diu que es trobava a 40 estadis de Coronea, i correspondria probablement a l'actual Zagará, separada de l'Helicó per una vall elevada, o potser a Gránitza. En aquesta muntanya també hi havia algunes estàtues de les muses i nimfes, i dues fonts anomenades Libètrias i Petra, que tenien forma dels pits d'una dona per on sortia l'aigua. També hi havia una cova dedicada a les nimfes libetrianes, segons diu Estrabó.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Helicon». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 6 gener 2021].
Viccionari
# Haplologia

L'haplologia és un canvi fonètic pel qual es redueix articulacions repetides o semblants a una sola. Certes haplologies es fixen en el llenguatge estàndard, com ara al·lergen com a variant de al·lergogen, idolatria en lloc de idololatria. La paraula és un neologisme fet del grec antic ἁπλόος, simple, i -λογία, paraula. Àmfora, del grec homèric amphiphora («que es porta d'ambdós costats»), és una de les haplologies més antigues conegudes.
El fenomen va ser descrit per primera vegada el 1893 pel filòleg Maurice Bloomfield (1855-1928). En un assaig humorístic, el lingüista U. Pani Shad va proposar haplogia com a exemple d'haplologia. Molts parlants, si articulen ràpid, pronuncien per exemple «esquerra publicana» en lloc d'Esquerra Republicana, és a dir, redueixen les dues síl·labes «re» repetides o narcisisme esdevé narcisme.

## Referències

* ↑ «Haplologia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Haplologia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Hock, Hans Henrich. «Sound change: Dissimilation, haplology, metathesis». A: Principles of historical linguistics (en anglès). Berlín: Mouton de Gruyter, 1986, p. 109. ISBN 3110106000.
* ↑ «Haplology» (en anglès). Merriam-Webster, s.d. [Consulta: 31 desembre 2017].
* ↑ Zwicky, Arnold M.; Salus, Peter H.; Binnick, Robert I.; Vanek, Anthony L. «Glossary of Linguistic Terminology». A: Studies Out in Left Field: Defamatory Essays Presented to James D. McCawley on the Occasion of His 33 Rd Or 34 Th Birthday (en anglès). Amsterdam: John Benjamins Publishing, 1992, p. 125. ISBN 9027221111.
# Estat de transició

L'estat de transició d'una reacció química és una configuració particular al llarg de la coordenada de reacció que es defineix com l'estat que correspon al màxim d'energia en el seu decurs. En aquest punt s'assumeix que les espècies reactants en colidir conduiran sempre a la formació de productes.
Com a exemple, l'estat de transició que es mostra a sota ocorre durant la reacció S$_N$2 de bromoetà amb l'anió hidroxil.

## Història del concepte

El concepte d'estat de transició prové de la cinètica de les reaccions químiques. Va ser desenvolupada a la dècada de 1930.

## Explicació

En colidir les molècules reactants hi pot haver o no haver una reacció amb èxit. El resultat depèn de factors com l'energia cinètica relativa, l'orientació relativa i l'energia interna de les molècules. L'evolució cap aproductes només es produirà quan s'arribi com a mínim a aquest punt crític que suposa el màxim d'energia de la coordenada de reacció, que és l'estat de transició.

## Bibliografia

* Ira N. Levine. Fisicoquímica, Volumen 2. Madrid: McGraw-Hill, 1996. ISBN 84-481-0617-2.
* K. Peter C. Vollhardt. Química Orgánica. Barcelona: Ediciones Omega S.A., 1994. ISBN 84-282-0882-4.
# Estat tròfic

L'índex de l'estat tròfic (en anglès: trophic state index, TSI) es determina dins una massa d'aigua principalment a base del seu contingut en els nutrients nitrogen, fòsfor i d'altres menys rellevants. El nitrogen i el fòsfor tendeixen a ser recursos limitants biològicament dins les masses d'aigua, per tant el seu increment en la concentració incrementen el creixement de les plantes i del nivell tròfic. Per això l'índex tròfic d'una massa d'aigua de vegades es pot usar per estimar la seva condició biològica. Malgrat que el terme "índex tròfic normalment s'aplica als llacs, qualsevol massa d'aigua pot ser indexada.

## Índex tròfic de Carlson

És el més usat als Estats Units per l'Agència de Protecció Mediambiental. l'estat tròfic es defineix com el pes total de biomassa en una massa d'aigua donada en el moment del mesurament i es fa servir la biomassa d'algues per classificar l'estatus tròfic dels llacs.

### Variables de l'índex

Com que tendeixen a estar correlacionades, es fan servir tres variables independents per calcular l'índex de Carlson: pigments de clorofil·la, fòsfor total i fondària Secchi. El de mesura més acurada resulta ser els dels pigments clorofílics i el de menys els de la fondària Secchi que mesura la transparència de l'aigua.

## Classificacions tròfiques

Un llac es classifica com: oligotròfic,mesotròfic o eutròfic. Els índexs extrems poden ser considerats com hiperoligotròfic o hipereutròfic.
Relacions entre Índex tròfic (TI), clorofil·la (Chl), fòsfor (P, ambdós micrograms per litre), Fondària Secchi (SD, metres), i Classe tròfica (segons Carlson 1996) :
| TI | Clorofil·la | P | SD | Classe tròfica |
| <30—40 | 0—2.6 | 0—12 | >8—4 | Oligotròfic |
| 40—50 | 2.6—20 | 12—24 | 4—2 | Mesotròfic |
| 50—70 | 20—56 | 24—96 | 2—0.5 | Eutròfic |
| 70—100+ | 56—155+ | 96—384+ | 0.5—<0.25 | Hipereutròfic |
Els llacs oligotròfics generalment tenen poca o gens de vegetació i són relativaments clars, mentre els llacs eutròfics tendeixen a tenir grans quantitats d'organismes incloent-hi la floridura de les algues. Si l'índex trofic supera, per exemple, el nivell de 80, molts peixos moren.

## Vegeu també

* Eutrofització

## Referències

* ↑ Aquí el nivell tròfic es refereix a la dinàmica de nutrients.
* 1 2 United States Environmental Protection Agency (2007) Carlson'sTrophic State Index. Aquatic Biodiversity. http://www.epa.gov/bioindicators/aquatic/carlson.html accessed 17 February, 2008.
* ↑ Carlson, R.E. (1977) A trophic state index for lakes. Limnology and Oceanography. 22:2 361--369.
* 1 2 Carlson R.E. and J. Simpson (1996) A Coordinator's Guide to Volunteer Lake Monitoring Methods. North American Lake Management Society. 96 pp.
# Estatueta de Tuxtla

L'Estatueta de Tuxtla és una petita figura de pedra verda, arredonida, d'uns 16 cm; representa un ésser humà ajupit, amb forma de bala, i un bec i ales semblants als d'un ànec. La majoria dels investigadores creu que l'estatueta representa un xaman amb una màscara i mantell d'ocell. Té gravats 75 glifs en escriptura epi-olmeca, un dels pocs exemplars coneguts d'aquest antic sistema d'escriptura mesoamericà.
La faç humana tallada en la pedra no té res d'excepcional tret del llarg bec que s'estén al llarg del pit. Aquest bec s'ha identificat com de martinet cullerot, una au abundant al llarg de la costa del golf de Mèxic de Tabasco i Veracruz. El cos es troba embolicat amb les ales esteses o una capa semblant l'ales i en la base s'han gravat els peus.
L'estatueta de Tuxtla és en especial notable perquè els glifs contenen la data de compte llarg equivalent al març del 162, que al 1902 era la data més antiga en compte llarg que es coneixia. Elaborada al segle darrer de la cultura epi-olmeca, prové de la mateixa zona i període de l'estela 1 de La Mojarra i es pot referir als mateixos fets o persones. També hi ha semblances entre l'estatueta de Tuxtla i el Monument 5 de Cerro de las Mesas, un cingle tallat per representar una figura mig nua amb una màscara bucal d'aspecte semblant a un bec d'ànec.
L'estatueta de Tuxtla la trobà al 1902 un llaurador que treballava al camp als estreps occidentals de la Serra de Tuxtlas, a l'estat mexicà de Veracruz. Fou adquirida per la Smithsonian Institution poc de temps després, i suposadament duta de manera clandestina a Nova York en un carregament de fulla de tabac. Llavors, alguns estudiosos dels maies, incloent-hi Sylvanus Morley, no creien que l'estatueta fos anterior a la civilització maia i suggeriren que la data i el text serien molt posteriors a l'any 162. Però, alguns descobriments posteriors, com l'estela 1 de La Mojarra i l'estela C de Tres Zapotes, van confirmar l'antiguitat de l'estatueta.
L'estatueta de Tuxtla es troba actualment en Dumbarton Oaks, Washington D.C.

## Notes

* ↑ Vegeu-ne, Pool, p. 260 o Diehl, p. 184.
* ↑ Justeson i Kaufman, p. 82.
* ↑ Diehl.
* ↑ Diehl, p. 184.

## Referències

* Diehl, Richard. {{{títol}}}. ISBN 0-500-02119-8. OCLC 56746987.
* Justeson, John S., and Kaufman, Terrence (2001) Epi-Olmec Hieroglyphic Writing and Texts Arxivat 2011-05-25 a Wayback Machine., Austin, Texas.
* Pool, Christopher A.. {{{títol}}}. ISBN 978-0-521-78882-3. OCLC 68965709.

## Enllaços externs

* Fotografia de l'estatueta de Tuxtla
* Foto d'arapapá amb aspecte bastant semblant al de l'estatueta de Tuxtla
# Estatus adquirit

L'estatus adquirit és un terme sociològic denotant la posició social que una persona pot adquirir en funció dels mèrits, és una posició que es guanya o és triada. És el contrari de l'estatus atribuït. Açò reflecteix les habilitats personals, habilitats i esforços. Exemples d'estatut assolit poden ser un atleta olímpic, ser un criminal, o ser un professor de la universitat.

## Bibliografia

* Lipset, Seymour Martin; Reinhard Bendix. Social Mobility in Industrial Society. University of California Press, 1959. ISBN 0-88738-760-8. edició en línia
# Estatus atribuït

L'estatus atribuït és l'estatus social d'una persona que se li assigna en néixer o que és assumit involuntàriament en el futur. És una posició que no és ni guanyada ni triada però sí assignada.

## Vegeu també

* Estatus adquirit
* Estatus social

## Referències

* ↑ Shepard, Jon; Robert W. Greene. Sociology and You (en anglès). Ohio: Glencoe McGraw-Hill, 2003, p. A–22. ISBN 0078285763 [Consulta: 14 agost 2011]. Arxivat 2010-03-08 a Wayback Machine.
# Esquirol volador d'Amèrica meridional

L'esquirol volador d'Amèrica meridional (Glaucomys volans) és una espècie de rosegador de la família dels esciúrids. Viu al Canadà, els Estats Units, Mèxic, Guatemala i Hondures. Es tracta d'un animal nocturn que s'alimenta d'una varietat de matèria vegetal i animal. Els seus hàbitats naturals són els boscos caducifolis i mixtos. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència.

## Referències

* ↑ Linzey, A. V.; NatureServe (Hammerson, G.). Glaucomys volans. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 7 setembre 2015.
Espècies vivents d'esciúrids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Ordre: Rodentia · Subordre: Sciuromorpha :
Callosciurinae :
Ratufinae :
Sciurillinae :
Sciurinae :
Xerinae :
Categoria :
# Esmorzar valencià

L'esmorzar valencià o esmorzaret valencià és un àpat que es fa a mig matí, entre les 10 i les 12, generalment a un establiment públic i típic a molts indrets del País Valencià.
El ritual de l'esmorzar valencià representa l'essència de la dieta mediterrània, amb productes vegetals de la terra on es poden trobar ingredients autòctons amb preparacions populars i tradicionals, i amb la recuperació d'antigues tècniques i receptes.
L'esmorzar és un àpat abundós generalment a un mòdic preu, amb diversitat d'entrepans ben farcits de mescla, són típics els entrepans xivito, brascada, blanc i negre, truita de faves o de creïlla, amb carn, formatge, embotit, verdures fregides, Almussafes, etc. tot acompanyat d'olives, cacaus del collaret, envinagrats, pebrots, cebes en salmorra i tramussos, i per beure, vi, cervesa, llimonada, i per al café sol demanar-se: tallat, café tocat d'anís o el més comú dels cafés valencians: el carajillo cremat, rebentat o cremaet.
També és molt comú entre els ciclistes valencians, en les eixides de cap de setmana, fer una parada i esmorzar. En alguns bars, tenen també l'anomenat esmorzar ciclista, a base de truita de pernil i formatge, amanida, beguda i café, ja siga emplatat o en entrepà, tot elaborat amb productes de tota la vida.

## Premis Cacau d'Or

L'any 2015 es van crear els guardons Cacau d'Or per posar en valor la cultura culinària de l'esmorzar, amb el patrocini de la cervesera valenciana Amstel i que reconeixen els millors locals valencians en els que servixen el tradicional esmorzaret. Estos guardons, que alguns anomenen les estreles Michelin dels esmorzars, servixen d'empenta al sector hostaler i valoren entre altres coses la generositat de les seues racions i l'àmplia oferta d'entrepans de qualitat.

## Vegeu també

* Esmorzar
* Brunch

## Referències

* 1 2 media, À Punt. «Un esmorzaret valencià a la capital del ‘brunch’». [Consulta: 1r octubre 2019].
* ↑ «Ja tenim les estreles Michelin, ara toquen els Cacaus d´Or, per Paco Alonso, por Paco Alonso», 23-11-2018. [Consulta: 1r octubre 2019].
* 1 2 «Los hosteleros reivindican el ‘esmorzar valencià’ – Gastronostrum – Gastronomía y tendencias para foodlovers». [Consulta: 1r octubre 2019].
* 1 2 media, À Punt. «L'esmorzar valencià». [Consulta: 1r octubre 2019].
* ↑ S.L, EDICIONES PLAZA. «Esmorzaret vs. brunch: la batalla definitiva» (en castellà). [Consulta: 1r octubre 2019].
* 1 2 «Los tres santuarios del almuerzo en Valencia» (en castellà), 25-11-2018. [Consulta: 2 octubre 2019].
* ↑ Levante-EMV. «Paquita, mite i paradís dels ciclistes» (en castellà). [Consulta: 2 octubre 2019].
* ↑ S.L, EDICIONES PLAZA. «El mejor 'esmorzaret' valenciano se sirve en El Bombo de Xeraco» (en castellà). [Consulta: 2 octubre 2019].
# Arikara

L'arikara és una de les llengües caddo parlada pels arikares, que residien principalment a la reserva índia de Fort Berthold a Dakota del Nord. L'arikara és molt relacionat amb el paawnee, però no són mútuament intel·ligibles.
L'arikara és parlat actualment a Dakota del Nord per uns pocs ancians. Un dels últims parlants fluents, Maude Starr, va morir el 20 de gener de 2010. Va ser professora d'idiomes certificada que van participar en els programes d'educació de llengua arikara. Els esforços de revitalització lingüística continuaren i en 2014 els parlants se centren a White Shield, Dakota del Nord. La llengua és ensenyada al Fort Berthold Community College, al White Shield School, i a l'Arikara Cultural Center.
L'arikara està àmpliament documentat, amb diversos volums de text interlineal d'històries Arikara, un text introductori per a aprenents, i estudis lingüístic. Des de 2014 hi ha disponibles aplicacions en arikara per a iPhone i iPad.

## Fonologia
### Consonants

| | Bilabial | Dental | Palatal | Velar | Glotal |
| Oclusiva | p p | t t | | k k | ʾ ʔ |
| Fricativa | | s s | š ʃ | x x | h h |
| Africada | | | č ʧ | | |
| Líquida | | r r | | | |
| Nasal | n n | | | | |
| Semivocal | w w | | | | |

## Bibliografia

* (anglès) Parks, Douglas R., Arikara Texts, in Caddoan Texts, Native American Texts Series, Vol.2:1, University of Chicago Press, 1977.
* (anglès) Parks, Douglas R., Traditional Narratives of the Arikara Indians, vol. 1 & 2, Studies in the Anthropology of North American Indians, University of Nebraska Press, 1991, ISBN 0-8032-3691-3

## Referències

* ↑ Cens dels EUA del 2000
* ↑ Arikara referència a Ethnologue (16th ed., 2009)
* ↑ «Tribe mourns loss of fluent Arikara speaker». nativetimes.com. [Consulta: 29 gener 2010].
* ↑ «MHA Nation - Three Affiliated Tribes». www.mhanation.com. Arxivat de l'original el 2004-11-12. [Consulta: 28 gener 2010].
* 1 2 Rudy, Dan «Arikara app aims to revitalize language». Minot Daily News, via KansasCity.com, 20-04-2014 [Consulta: 26 abril 2014].
* ↑ Parks, Douglas R.; Alfred Morsette Traditional Narratives of the Arikara Indians: Stories of Alfred Morsette, interlinear linguistic texts. U of Nebraska Press, 1991. ISBN 978-0-8032-3691-2.
* ↑ Douglas R. Parks. Sáhniš wakuúnuʼ: An introduction to the Arikara language. (Roseglen, N.D): White Shield School District, 1998 [Consulta: 28 gener 2010].
* ↑ Merlan, Francesca. Noun-verb relationships in Arikara syntax. University of New Mexico., 1975.

## Enllaços externs

* Diccionari arikara online
* Narratives tradicionals arikara
* OLAC resources in and about the Arikara language
# Els Nínxols

Els Nínxols és una obra del municipi d'Osor a la comarca de la Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es va construir als anys 50 del segle xx, quan es va arranjar la carretera que duu a Sant Hilari de Sacalm.

## Descripció

Els Nínxols són just a la sortida del poble, en direcció Sant Hilari Sacalm. Els Nínxols s'aixequen en el congost de la carretera que uns metres més endavant es desdobla en dues - una que ens porta a Sant Hilari seguint tot recte, i l'altra que ens porta al Santuari de la Mare de Déu del Coll, travessant el Pont dels Soldats-.
Els Nínxols van ser construïts amb el propòsit d'evitar els despreniments i esllavissades de roques, procedents de la muntanya. Els Nínxols s'han traduït físicament a la pràctica en dues fileres d'arcades superposades d'uns 100 metres d'allargada aproximadament, de silueta no plana sinó semicircular adaptant-se així a la morfologia de la muntanya, amb la part central sensiblement repujada.
Els Nínxols es troben estructurats en dues fileres perfectament diferenciades: en la filera de baix la sageta (alçada) prima per sobre la llum (amplada), mentre que en la filera superior succeeix tot el contrari, ja que els arcs s'han fet més robustos guanyant en amplitud, però tanmateix perdent en alçada.
Pel que fa al tema dels materials prima per sobre de tot dos: per una banda la pedra present en tot l'esquelet o bastida. Mentre que per l'altra el ciment, present en les arcades i en les voltes.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Els Nínxols». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 desembre 2016].
# Abadia (Aitona)

L'Abadia és un edifici d'Aitona (Segrià) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un element arquitectònic que es pot dividir en dues parts: l'abadia i una torre enrunada amb un tros de paret que podria ésser una muralla.
Sobre la llinda s'ha gravat una llarga descripció donant dades sobre el moment, com i perquè havia estat construïda aquesta abadia. Estava relacionada amb els comtes de Montcada.

## Referències

* 1 2 «Abadia». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 21 març 2019].
# Haptoglobina

L'haptoglobina és la proteïna que en humans està codificada pel gen HP. Al plasma sanguini, l'haptoglobina s'uneix amb gran afinitat a l'hemoglobina lliure alliberada pels eritròcits i, per tant, inhibeix la seva activitat oxidativa perjudicial. En comparació amb l'haptoglobina, l'hemopexina s'uneix a l'hemo lliure. El complex haptoglobina-hemoglobina serà eliminat pel sistema reticuloendotelial (principalment la melsa).
En entorns clínics, l'anàlisi d'haptoglobina s'utilitza per detectar i controlar l'anèmia hemolítica intravascular. En l'hemòlisi intravascular, l'hemoglobina lliure s'alliberarà a la circulació i, per tant, l'haptoglobina s'unirà a l'hemoglobina. Això provoca una disminució dels nivells d'haptoglobina.

## Referències

* 1 2 3 GRCh38: Ensembl release 89: ENSG00000257017 - Ensembl, May 2017
* 1 2 3 GRCm38: Ensembl release 89: ENSMUSG00000031722 – Ensembl, May 2017
* ↑ «Human PubMed Reference:». National Center for Biotechnology Information, U.S. National Library of Medicine.
* ↑ «Mouse PubMed Reference:». National Center for Biotechnology Information, U.S. National Library of Medicine.
* ↑ «Biological functions of haptoglobin--new pieces to an old puzzle». European Journal of Clinical Chemistry and Clinical Biochemistry, 35, 9, 9-1997, pàg. 647–654. PMID: 9352226.
* ↑ «Haptoglobin: function and polymorphism». Clinical Laboratory, 46, 11–12, 2000, pàg. 547–552. PMID: 11109501.
* ↑ «Haptoglobin, hemopexin, and related defense pathways-basic science, clinical perspectives, and drug development». Frontiers in Physiology. Frontiers Media SA, 5, 28-10-2014, pàg. 415. DOI: 10.3389/fphys.2014.00415. PMC: 4211382. PMID: 25389409.
* ↑ «Intravascular hemolysis». [Consulta: 8 maig 2019].
# Havana (conill)

L'Havana és una raça de conill que sorgí als Països Baixos el 1898. Ha donat origen a diverses altres races, incloent-hi el Marburger Feh, el Perlefee i el Gris Perle de Hal. L'Associació Americana de Cuniculicultors reconeix conills Havana en quatre colors diferents: xocolata, blau, negre i tacat. Pesen entre 2 i 2,9 kg de mitjana. Inicialment se'ls donà el nom d'Ingense Vuuroog ('Ull de foc d'Ingen') a causa del fet que els primers exemplars tenien una lluentor de color robí als ulls quan se'ls mirava des d'un determinat angle.

## Referències

* ↑ Earle-Bridges, Michele; Karen Gendron. Rabbit Handbook (en anglès). Barron's Educational Series, 2000, p. 112. ISBN 0-7641-1246-5.
* ↑ «Havana» (en neerlandès). Stichting Zeldzame Huisdierrassen. [Consulta: 23 maig 2022].
# Heleosaure

L'heleosaure (Heleosaurus scholtzi) és una espècie extinta de sinàpsid de la família dels varanòpids que visqué en allò que avui en dia és el sud d'Àfrica durant el Permià mitjà, fa entre 259,5 i 264,3 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils a la província sud-africana del Cap Septentrional. Es tracta de l'única espècie reconeguda del gènere Heleosaurus. Estava recobert d'osteodermes. L'anatomia de les òrbites oculars fa pensar que tal vegada era un animal nocturn. Malgrat que era un sinàpsid primitiu, hi ha indicis que els pares tenien cura de les cries.

## Referències

* 1 2 Entrada «Heleosaurus scholtzi» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 29 novembre 2024].
* ↑ Zachos i Asher, 2018, «Non-Mammalian synapsids: the deep roots of the mammalian family tree» (K. D. Angielczyk i C. F. Kammerer).

## Bibliografia

* Zachos, F. E.; Asher, R. J. Mammalian Evolution, Diversity and Systematics (en anglès). De Gruyter, 2018. ISBN 978-3-11-027590-2.