OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Operació Nus Gordià

L'Operació Nus Gordià (portuguès Operação Nó Górdio) fou la major i més cara campanya militar portuguesa en la província ultramarina de Moçambic, o Àfrica Oriental Portuguesa. Va transcórrer en 1970, durant la Guerra Colonial Portuguesa (1961-1974). Els objectius d'aquesta campanya consistien en erradicar les rutes d'infiltració dels escamots independentistes del Frelimo al llarg de la frontera amb Tanzània i destruir les seves bases permanents a Moçambic. L'operació va durar set mesos, va mobilitzar en el total trenta i cinc mil militars i va ser parcialment reeixida.
L'operació consistia en un cèrcol intens amb vista a l'aïllament del nucli cèntric de l'Altiplà dels Macondes, on es trobaven les grans bases de Gungunhana (objectiu A), Moçambic (objectiu B) i Nampula (objectiu C). Un cop aconseguit l'aïllament, estava programat l'assalt i destrucció d'aquests objectius. Aconseguint aquests objectius, s'esperava la desarticulació i desmoralització del FRELIMO, encara que aquest no va estar impedit d'actuar en qualsevol dels teatres d'operacions, com es va verificar posteriorment.
L'Operació Nus Gordià fou llençada sota les ordres de Kaúlza de Arriaga, des de feia poc promogut a comandant en cap de les forces a Moçambic, després vuit mesos de comandament de forces terrestres en el teatre d'operacions moçambiquès, i executada pel Comandament Operacional de les Forces d'Intervenció (COFI). L'inici de l'Operació va ser marcat per a l'1 de juliol de 1970, amb la presència del Comandant en Cap i del seu Estat Major a Mueda, perllongant-se fins al 6 d'agost, i hi participaren més de vuit mil homes, on s'incloïa la totalitat de les forces especials (Comandos, paracaigudistes i Fuzileiros) i dels Grups Especials i a gairebé totalitat de l'artilleria de campanya, unitats de reconeixement i d'enginyeria.
Aquesta operació incloïa acció psicològica, amb una secció instal·lada a Mueda, i equips d'acció psico-social a Mueda i al Sagal. Segons els informes de Portugal, hauran estat morts 651 guerrillers i 1.840 capturats contra 132 militars portuguesos morts. Kaúlza de Arriaga va reivindicar també que les seves tropes haurien destruït 61 bases i 165 camps, i capturades 40 tones de munició, només en els primers dos mesos.

## Referències

* ↑ Sítio Guerra Colonial, accés 25 de març de 2015.
* ↑ Sítio Recursos Educativos, accés 25 de març de 2015.
* ↑ (portuguès) (anglès) Parte 2 - Operação "NÓ-GÓRDIO", RTPN (youtube)
* ↑ (portuguès) (anglès) Parte 3 - Operação "NÓ-GÓRDIO", RTPN (youtube)
* ↑ (portuguès) (anglès) Parte 4 - Operação "NÓ-GÓRDIO", RTPN (youtube)
* ↑ (portuguès) (anglès) Parte 5 - Operação "NÓ-GÓRDIO", RTPN (youtube)
* ↑ (portuguès) (anglès) Parte 6 - Operação "NÓ-GÓRDIO", RTPN (youtube)

## Vegeu també

* Operació Mar Verd
* Frente Leste

## Enllaços externs

* Operação Nó Górdio a guerracolonial.org
# Uta de plana

L'uta de plana (Pseudochirulus canescens) és una espècie de marsupial de la família dels pseudoquírids. Viu a Indonèsia i Papua Nova Guinea.

## Referències

* ↑ Groves, Colin. Wilson, D. E.; Reeder, D. M. (editors). Mammal Species of the World (en anglès). 3a edició. Johns Hopkins University Press, 2005, pàg. 52. ISBN 0-801-88221-4. (anglès)
Espècies vivents de diprotodonts :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Subordre Vombatiformes :
Subordre Phalangeriformes (continua més avall) :
Subordre Phalangeriformes (continua més amunt) :
Subordre Macropodiformes (continua més avall) :
Subordre Macropodiformes (continua més amunt) :
# Estat major

A les forces armades, l'estat major és el grup d'oficials que compleixen tasques d'administració, logística i planejament sota la direcció d'un oficial de rang superior. Estan encarregats d'assessorar tècnicament als caps superiors, distribuir les ordres impartides per aquests i supervisar el seu compliment.
L'estat major compleix funcions assessores a nivell de planejament i d'execució. En el primer aspecte, està encarregat de recopilar la informació necessària per procedir a la presa de decisions. En el segon, ha de generar les ordres oportunes perquè una missió determinada sigui abordada amb les majors garanties d'èxit, ha d'assegurar els mecanismes per a la transmissió d'aquestes ordres a la tropa, i realitzar un seguiment continu d'aquestes, vetllant sempre pel bon fi de la missió.
També ha de preparar plans d'actuació per a possibles contingències futures. A les forces armades modernes, a més dels estats majors de cada arma funciona un estat major Conjunt, encarregat de coordinar el suport a les operacions bèl·liques de les tres forces armades: armada, exèrcit i força aèria.
El sistema data de finals del segle xviii. Abans d'aquesta data, les tasques de coordinació es duien a terme segons les necessitats del cas, sense que existissin unitats específicament destinades a aquest efecte. En 1795, el general francès Louis-Alexandre Berthier va organitzar per primera vegada un estat major en l'exèrcit destinat a la guerra contra Itàlia. Quan Napoleó Bonaparte es va fer càrrec de la força l'any següent, va poder apreciar els avantatges tàctiques que proporcionava un sistema rigorós i constant d'informació i supervisió, i el va adoptar per a l'organització de la seva caserna general.
Cap a la mateixa època, l'exèrcit prussià va implantar un sistema similar, destinant oficials tècnics expressament formats a aquest efecte per auxiliar als comandaments. Als seus funcions aviat es van afegir les d'intel·ligència militar i planificació de contingències. Poc després, es va introduir la pràctica de rotar oficials entre funcions de comandament i d'estat major. A partir de 1806, l'Acadèmia Militar Prussiana va començar a impartir formació específica als oficials d'estat major.

## Vegeu també

* Estat Major de la Defensa (Espanya)
* Estat Major de la Unió Europea
* Estat Major Conjunt dels Estats Units d'Amèrica

## Referències

* ↑ «La Ministra de Defensa preside la primera reunión del Consejo de Jefes de Estado Mayor».
* ↑ «El Salvador. Ley Orgánica de la Fuerza Armada».
# Estatut d'Autonomia d'Andalusia

L'Estatut d'Autonomia d'Andalusia és el text jurídic que regula el règim autonòmic d'Andalusia.
Andalusia va accedir a l'autonomia mitjançant la denominada via ràpida, recollida en l'article 151 de la Constitució espanyola de 1978. Seguint aquest procediment, es constituirà la Comunitat Autònoma d'Andalusia el 28 de febrer de 1980, declarant en l'article 1º del seu Estatut d'autonomia que tal autonomia està justificada en la "identitat històrica, en l'autogovern que la Constitució permet a tota nacionalitat, en plena igualtat a la resta de nacionalitats i regions que componguin Espanya, i amb un poder que emana de la Constitució i el poble andalús reflectit en el seu Estatut d'Autonomia.

## Estatut d'Autonomia de 1981

El 30 de desembre de 1981 fou aprovat el primer estatut d'autonomia. Va ser publicat al BOE de l'11 de gener de 1982.
L'estatut del 1981, endemés de declarar en el prèmbul Blas Infante com a pare de la pàtria andalusa, estableix que el govern autònom estarà en mans de la Junta d'Andalusia, que estarà integrada pel Parlament d'Andalusia, pel President de la Junta d'Andalusia i pel Consell de Govern de la Junta d'Andalusia. El Parlament detindrà el poder legislatiu i serà escollit cada quatre anys.

## Estatut d'Autonomia de 2007

El 18 de febrer de 2007 es va celebrar un referèndum per a la reforma de l'estatut andalús. A la pregunta "Aprova el projecte d'Estatut d'Autonomia per a Andalusia?", el poble andalús va respondre:
| Cens | 6.045.560 | |
| Cens escrutat | 6.045.560 | 100% |
| Total votants | 2.193.497 | 36,28% |
| Abstenció | 3.852.063 | 63,72% |
| Vots nuls | 20.966 | 0,96% |
| Vots vàlids | 2.172.531 | 99,04% |
| SÍ | 1.899.860 | 87,45% |
| NO | 206.001 | 9,48% |
| En blanc | 66.670 | 3,07% |
Dues coses destaquen d'aquest resultat: l'altíssima abstenció (més del 60% s'abstenen) i la pràctica unanimitat de percentatge de vots a favor sobre els votants (més del 85% dels votants voten «sí»).2019
Aquest nou estatut va ser aprovat com la Llei Orgànica 2/2007, de 19 de març.

## Referències

* 1 2 Arroyo Gil, Antonio. Distribución y delimitación de competencias. Madrid: Marcial Pons, 2019, p. 120, 123. ISBN 978-84-9123-650-4.
* ↑ Pérez de Lama, Ernesto (dir.). Manual del Estado Español 1999. Madrid: LAMA, 1998, p. 299. ISBN 84-930048-0-4.

## Vegeu també

* Referèndums a Espanya

## Enllaços externs

* (castellà) Estatut d'Andalusia. Referèndum de 2007 Arxivat 2007-05-03 a Wayback Machine.
# Estatut de Westminster de 1931

L'Estatut de Westminster de 1931 és una Acta del Parlament del Regne Unit (de l'11 de desembre de 1931) que va establir un estatus d'igualtat legislativa entre els dominis autogovernats de l'Imperi Britànic i el Regne Unit. L'Estatut es va convertir en llei interna o domèstica dins de cada un dels altres Regnes de la Commonwealth després de les transferències de poders legislatius efectuades en la constitució particular de cada Regne, amb l'abast que no quedés caduca en aquest procés. L'Estatut és de vegades al·ludit, especialment en els antics dominis, com el Tractat de Westminster, encara que no té la forma d'un tractat.
L'Estatut té importància històrica perquè va marcar la independència d'aquests països, immediatament o sobre la seva ratificació. Els seus poders constitucionals residuals van ser reemplaçats per la legislació posterior. La seva importància actual és que fixa la base per la relació contínua entre Regnes de la Commonwealth i l'estructura de la corona.
Paral·lelament, en el context de la Gran Depressió al Regne Unit es va servir de la Commonwealth per mantenir la seva economia dins d'un circuit tancat, pal·liant-ne així els efectes, ja que, tot i adoptar una política econòmica proteccionista tot i la seva tradició lliurecanvista, el Regne Unit va poder comerciar amb aquests territoris en una situació clarament avantatjosa.

## Referències

* ↑ «Statute of Westminster 1931» (en anglès). Government of UK, 2017. [Consulta: 10 febrer 2017]. «All content is available under the Open Government Licence v3.0»
* ↑ Mackinlay, Andrew. «Early day motion 895: Morganatic Marriage and the Statute of Westminster 1931». Queen's Printer, 10-03-2005. [Consulta: 5 novembre 2011].

## Enllaços externs

* Canadà i l'Estatut de Westminster (1)
* Canadà i l'Estatut de Westminster
* Austràlia i l'Estatut de Westminster Arxivat 2011-06-01 a Wayback Machine.
# Estela de Luna

L'estela de Luna és una estela funerària de l'edat del bronze de 1,30 m d'alçada, datada entre 1250 i 750 aC, procedent de Tiña o Tiñica del Royo en Luna (Aragó, Espanya). És un cas únic a la vall de l'Ebre, ja que pertany a un tipus d'esteles propi del sud-oest de la península Ibèrica, caracteritzades per tenir gravats d'armes i objectes personals en la seva cara anterior, trobant totes les altres a Extremadura i voltants, basades en models fenicis.
L'estela és antropomorfa, és a dir, en forma d'home, encara que falta el cap. En la seva cara anterior té gravat un escut, amb una escotadura en «V». A sota està gravada una lira, que presenta un gran nombre de cordes i decoració en ziga-zaga, semblant a la phorminx homèrica de nou cordes i caixa de ressonància semicircular.
L'estela correspon a l'enterrament d'un guerrer d'elit.

## Bibliografia

* «Las Edades de Bronce y de Hierro» (en castellà). Gran Enciclopedia Aragonesa. Arxivat de l'original el 2008-04-17. [Consulta: 10 setembre 2018].
* Beltrán Llorís, Miguel; et. al.. «Del Bronce final a la Edad del Hierro». A: Museo de Zaragoza. Guía (en castellà). Saragossa: Gobierno de Aragón, 2003. ISBN 84-7753-960-X.
# Estibiogoldfieldita

L'estibiogoldfieldita és un mineral de la classe dels sulfurs que pertany al subgrup de la goldfieldita. Es troba relacionada amb la goldfieldita per la substitució de 2Sb$^{3+}$ per 2Te$^{4+}$, compensat per l'ompliment de les vacants del lloc M2 amb 2Cu$^+$.

## Característiques

L'estibiogoldfieldita és una sulfosal de fórmula química (Cu₄Cu₂)(Cu₄Cu$^+$₂)(Sb₂Te₂)S₁₂S. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2021, sent publicada l'any 2022. Cristal·litza en el sistema isomètric.
Les mostres que van servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troben conservades a les col·leccions del Museu d'Història Natural de la Universitat de Pisa (Itàlia), amb el número de catàleg: 19926, i a les col·leccions del departament de mineralogia i petrologia del Museu Nacional de Praga, a la República Txeca, amb els números de catàleg: p1p 78/2020 i p1p 80/2020.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Mohawk, a la localitat de Goldfield, dins el comtat d'Esmeralda (Nevada, Estats Units). També ha estat descrita a la mina de Pefka, a la localitat d'Alexandrúpoli (Macedònia Oriental i Tràcia, Grècia). Aquests dos indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Stibiogoldfieldite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 15 març 2022].
* ↑ Biagioni, Cristian; Sejkora, Jiří; Musetti, Silvia; Makovicky, Emil; Pagano, Renato; Pasero, Marco; Dolníček, Zdeněk «Stibiogoldfieldite, Cu 12 (Sb 2 Te 2)S 13, a new tetrahedrite-group mineral». Mineralogical Magazine, 86, 1, 2-2022, pàg. 168–175. DOI: doi:10.1180/mgm.2021.107 [Consulta: 12 octubre 2022].
* ↑ Voudouris, Panagiotis; Repstock, Alexander; Spry, Paul G.; Frenzel, Max; Mavrogonatos, Constantinos; Keith, Manuel; Tarantola, Alexandre; Melfos, Vasilios; Tombros, Stylianos; Zhai, Degao; Cook, Nigel J.; Ciobanu, Cristiana L.; Schaarschmidt, Anna; Rieck, Branko; Kolitsch, Uwe; Falkenberg, Jan J. «Physicochemical constraints on indium-, tin-, germanium-, gallium-, gold-, and tellurium-bearing mineralizations in the Pefka and St Philippos polymetallic vein- and breccia-type deposits, Greece». Ore Geology Reviews, 140, 1-2022, pàg. 104348. DOI: 10.1016/j.oregeorev.2021.104348 [Consulta: 15 març 2022].
# Estil Mammen

L'estil Mammen és una fase dels estils de decoració zoomòrfica vikinga de finals del s. X i principis de l'XI; sorgí de manera gradual a partir de l'estil Jelling. El nom de l'estil es deu a les troballes en una cambra funerària de Jutlàndia, Dinamarca. Entre els objectes trobats hi havia una destral d'argent gravada: en un dels seus costats apareixia una au molt estilitzada amb llargs apèndixs enrotllats al llarg del cos. També comprén representacions animals més realistes com els lleons en les pedres de Jelling. Durant el període d'aquest estil apareixen per primera volta formes vegetals clarament diferenciades, en forma de sarments, circells i fulles.
Les etapes d'ornamentació zoomòrfica de l'època vikinga completa se solen catalogar en aquests estils: Oseberg, Borre, Jelling, Mammen, Ringerike i Urnes.

## Galeria

* Esquema de la destral de Mammen
* Penell de Heggen
* Esquema de la pedra gran de Jelling
* Cofre de Cammin
* Esquema d'un dels dibuixos del cofre de Cammin

## Referències

* ↑ Entrada Mammenstil en l'Enciclopèdia nacional sueca (1994).
* ↑ Entrada Djurornamentik en l'Enciclopèdia nacional sueca (1991).

## Bibliografia

Karlsson, L. (1983). Nordisk form: Om djurornamentik.
# Estoa d'Amfiarau

L'Estoa d'Amfiarau o Koimētērion (Enkoimētērion, Ἐγκοιμητήριον, en grec antic: Κοιμητήριον, Koimeterion) era una estoa o pòrtic amb columnes de l'Oracle d'Amfiarau, a prop d'Oropos, a l'est d'Àtica, Grècia. Les ruïnes se'n troben en el jaciment arqueològic del santuari a l'actual municipi d'Oropos.

## Història

L'estoa es degué construir a la fi del període clàssic, als 360-358 abans de la nostra era. Es creu que fou una donació d'Amintes IV de Macedònia. També podia haver estat construïda pels tebans o pels mateixos d'Oropos. La estoa s'utilitzava com a part de les funcions d'endevinació i curació associades al culte d'Amfiarau. Els pelegrins i pacients dormien en l'estoa, amb l'esperança de rebre presagis durant la nit que afavorissen la cura. El segon nom de l'edifici, (En)koimētērion, també fa referència al somni, i també s'utilitzava per a edificis semblants en asclepièions, entre d'altres. L'edifici degué substituir a un pòrtic amb columnes anterior, que s'alçava al costat nord-oest, en l'emplaçament de la posterior filera d'estàtues d'ofrena.
L'edifici va ser modificat i ampliat més tard, i segurament restaurat en l'època romana. Les excavacions arqueològiques se'n feren entre el 1884 i el 1887.

## Descripció

Es va construir al vessant nord del santuari, al sud-est del Teatre d'Amfiarau. Estava situada en paral·lel al vessant, de nord-est a sud-oest, amb la façana orientada al sud-est. L'edifici tenia uns 108,8 m de llargada i 11,1 m d'amplària. L'estilòbat feia uns 110,2 m de llarg i 11,5 m d'ample. La façana de l'estoa tenia 39 o 41 columnes dòriques. A dins, la teulada, la sostenien 17 columnes jòniques, que dividien l'estoa en dues naus. En cada extrem de n'hi havia una sala de 10 m x 5,5 m si fa no fa. Cada sala se'n separava de l'altra per dues columnes i algun tipus de motllura. La paret interior de l'edifici estava flanquejada per bancs de pedra, segurament per a dormir. Les cambres separades devien estar reservades per als dormitoris dels pelegrins.

## Referències

* 1 2 3 «Amphiaraion, Stoa» (en anglés). Projecte Perseus. [Consulta: 11 juliol 2024].
* 1 2 3 4 5 Coulton, J. J. «The Stoa at the Amphiaraion, Oropos» (en anglés). The Annual of the British School at Athens, 63, 1968, pàg. 147–183. JSTOR: 30103187 [Consulta: 11 juliol 2024].
* 1 2 «Amphiareion at Oropos» (en anglés). Classics and Ancient History. University of Warwick. [Consulta: 11 juliol 2024].
* ↑ ; Scott, Rober; Liddell «κοιμητήριον» (en anglés). A Greek-English Lexicon. Oxford University Press|Clarendon Press / Perseus Digital Library [Oxford], 1940 [Consulta: 10 juliol 2024].
# Gaspar de Vallgonera

Gaspar de Vallgonera (segle xvi) fou un eclesiàstic català que arribà a la dignitat d'abat de Sant Pere de Rodes (1569-1592). Era fill de Joan Galceran de Vallgonera i de Cruïlles, donzell elevat a cavaller, senyor de Vallgornera, Vilarnau, Pollestres, Fontcoberta i Vilanova de la Muga, i de Caterina de Foixà i de Sant Miquel, filla dels varvassors de Foixà, senyors d'Albons i d'Orriols. Va assistir a les corts de 1585 i fou president del capítol benedictí entre 1581 i 1584, juntament amb Francesc de Sentjust, abat de Serrateix, i Jerónimo Nueros, abat d'Alaó.

## Bibliografia

* http://www.armoria.info/libro_de_armoria/VALLGORNERA+I+DE+FOX%C1,+Gaspar+de.html
# Estomatologia

L'estomatologia (literalment estudi de la boca) és una branca de la medicina que estudia l'anatomia, fisiologia i la patologia de la boca i les seves estructures.
A Espanya es va posar en marxa amb la instauració de la Segona República en quedar reformada i definida acadèmicament la disciplina mèdico-dental sota la direcció de Bernardino Landete, aleshores director de l'Escuela de Odontología de Madrid i professor de l’assignatura d’Odontologia. Des del seu càrrec, i avalat per la seva ampla formació mèdica, va encapçalar el canvi que s'havia d’operar en la seua àrea professional i científica, essent partidari de la doble condició dentista-metge. «Els odontòlegs —afirma— van traure l’odontologia dels carrers i la van introduir en els gabinets dentals per a salvar dents. Nosaltres, els estomatòlegs, l’hem introduïda en els hospitals i preservem vides».

## Referències

* ↑ Josep M. Ustrell i Torrent: Història de l'odontologia. Edicions Universitat (Barcelona, 1997), ISBN 84-89829-60-8 e ISBN 978-84-89829-60-2.
* ↑ Julio González Iglesias: El drama político de don Bernardino Landete: un hombre entre dos fuegos. Gaceta Dental, febrer del 2009. http://www.gacetadental.com/noticia/2890/LA-MIRADA-/drama-politico-don-bernardino-landete-hombre-entre-dos-fuegos.html%5BEnllaç+no+actiu%5D
# Estornell blanc-i-negre de Java

L'estornell blanc-i-negre de Java (Graupica jalla) és un ocell de la família dels estúrnids (Sturnidae). Es troba a les illes de Java i Bali, a Indonèsia. Es considera que aquesta espècie es troba extinta en estat salvatge.
Anteriorment se'l considerava una subespècie de l'estornell blanc-i-negre (Gracupica contra jalla), però el Congrés Ornitològic Internacional, en la seva llista mundial d'ocells (versió 11.2, 2021) l'elevà al rang d'espècie.

## Referències

* ↑ Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d’Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia. «estornell blanc-i-negre de Java». Diccionari dels ocells del món. TERMCAT. [Consulta: 29 agost 2022].
* 1 2 «Nuthatches, Wallcreeper, treecreepers, mockingbirds, starlings, oxpeckers». IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022. [Consulta: 17 octubre 2022].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 673. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ «Taxonomic Updates IOC» (en anglès). Congrés Ornitològic Internacional, 10-07-2021. [Consulta: 5 agost 2022].
# Estornell bronzat

L'estornell bronzat (Aplonis panayensis) és un ocell de la família dels estúrnids (Sturnidae). El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Hàbitat i distribució

Viu a la vegetació secundària, terres de conreu i ciutats, a les terres baixes des de l'est de l'Índia i oest de Myanmar, cap al sud, a través de la Península Malaia fins les illes Andaman i Nicobar, Sumatra, incloent la major part de les illes properes; Java, Bali, Borneo, incloent les illes Anambas, Natuna i Maratua; Cèlebes, incloent Togian, Sangihe, Talaud i moltes petites illes; Illes Filipines.

## Referències

* ↑ Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d’Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia. «estornell bronzat». Diccionari dels ocells del món. TERMCAT. [Consulta: 7 novembre 2022].
* ↑ «Nuthatches, Wallcreeper, treecreepers, mockingbirds, starlings, oxpeckers». IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022.
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 678. ISBN 978-84-16728-37-4.
* 1 2 BirdLife International. «Asian Glossy Starling. Aplonis panayensis» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 7 novembre 2022].
# Estornell cuabronzat

L'estornell cuabronzat (Lamprotornis chalcurus) és una espècie d'ocell de la família dels estúrnids (Sturnidae). Habita les sabanes, matollars i herbassars secs de l'Àfrica Occidental i Central, per tota una franja continua que va des del Senegal fins a Kenya. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d’Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia. «estornell cuabronzat». Diccionari dels ocells del món. TERMCAT. [Consulta: 29 agost 2022].
* ↑ «Nuthatches, Wallcreeper, treecreepers, mockingbirds, starlings, oxpeckers». IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022.
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 676. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Bronze-tailed Starling. Lamprotornis chalcurus» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 29 agost 2022].