OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Els núvols

Els núvols (en grec: Νεφέλαι, Nephelai) és ''siftalace'' una comèdia del segle v aC escrita per Aristòfanes, un dels principals comediògrafs de l'antiga Grècia. L'obra carrega de manera humorística contra els sofistes (fent especial befa de Sòcrates) i diverses personalitats de la societat atenenca del moment.
No existeix cap còpia de la primera producció, i els anàlisis escolars indiquen que la versió coneguda està incomplerta. A les traduccions i representacions modernes no és notòria la manca de desenllaç.
Es pot considerar, en retrospectiva, que Els núvols és la primera "comèdia d'idees", i diversos crítics literaris la sitúen entre els millors exemples d'aquest gènere. És destacable la caricatura que es fa de Sòcrates, mencionada a l'Apologia de Plató com a contribució a l'execució del filòsof.

## Personatges

* Sòcrates
* Estrepsíades (pare)
* Fidípides (fill)
* Els Núvols (formen el cor)

## Traducció al català

* Els núvols. Traducció de Mercè Valls i Bosch. Col·lecció dirigida per Joan Carbonell i Bàrbara Matas. La Magrana, 1994.

## Referències

* ↑ Bowie, A. M. «Rhetoric and Violence in Clouds - Daphne Elizabeth O'Regan: Rhetoric, Comedy, and the Violence of Language in Aristophanes' Clouds. Pp. viii + 216. Nova York i Oxford: Oxford University Press, 1992. Cased, £40.». The Classical Review, 44, 1, 4-1994, pàg. 8–9. DOI: 10.1017/s0009840x00290136. ISSN: 0009-840X.
* ↑ Dialogues of Plato (en anglès), 2010-11-30. DOI 10.1017/cbo9780511698057.
* Aristòfanes; Valls, Mercè (trad.). Els núvols. 3a ed. Barcelona: La Magrana, Novembre 2006 (L'Esparver Clàssic). ISBN 84-7410-763-6.
# Eirmotus octozona

Eirmotus octozona és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 3,6 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Tailàndia i a l'oest de Borneo.

## Referències

* ↑ Schultz L. P. 1959. A new cyprinid fish from Siam. Trop. Fish Hobby. v. 7 (núm. 9). 9-11, 36-37.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Kottelat, M. i T. H. Hui, 2008. A synopsis of the genus Lobocheilos in Java, Sumatra and Borneo, with descriptions of six new species (Teleostei: Cyprinidae). Ichthyol. Explor. Freshwat. 19(1):27-58.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Tan, H.H. i M. Kottelat, 2008. Revision of the cyprinid fish genus Eirmotus, with description of three new species from Sumatra and Borneo. Raffles Bull. Zool. 56(2):423-433.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Maieru

Maieru és un poble de la part est de la Província de Bistrița-Năsăud, de la regió deTranssilvània a Romania, al galter del monts Rodnei i Bârgau, situat a la vall del riu Someșului Mare, a una altitud de 470m. És capital del municipi de Maieru, que comprèn la localitat d'Anieş i la mateixa població de Maieru.
L'any 2002 tenia 5.615 habitants. La gran majoria és activa en treballs de camp o tala de boscs. El poble està agermanat amb Nort-sur-Erdre a França, a prop de Nantes.

## Personalitats

* A Maieru va créixer el poeta Liviu Rebreanu.
* Octavian Utalea, alcalde de Cluj entre els anys 1923-1926.
* Maria Ciocan, atleta.

## Referències

* ↑ «Măieru». Mindat.org. [Consulta: 7 maig 2022].
* ↑ «Town of Maieru». [Consulta: 7 maig 2022].
# Castell de l'Alcazaiba

El Castell de l'Alcazaiba, o de Sant Josep, és un dels dos castells (l'altra és el Castell del Rei) que trobem dins del recinte emmurallat de el Castell de Guadalest (Marina Baixa, País Valencià). La seua situació, sobre una roca, domina tota la vall i sobremira l'embassament de Guadalest. Fou construït pels musulmans al segle xi. Era molt important a l'Edat Mitjana. Però els terratrèmols del 1644 i el 1748, i la voladura del 1708 durant la Guerra de Successió acabaren amb ell en gran part. Actualment es conserven només algunes torres.

## Referències

* ↑ Maceda, Víctor «Molt més que un castell». Sàpiens [Barcelona], núm. 65, 3-2008, p. 57. ISSN: 1695-2014.
# Oest del Canadà

L'Oest del Canadà (en anglès:Western Canada o Western provinces, en francès: Ouest canadien) són les regions del Canadà que inclouen les 4 províncies del Canadà situades a l'oest de la província d'Ontario.

## Províncies

D'oest a est, les quatre províncies que componen aquesta regió són British Columbia, Alberta, Saskatchewan i Manitoba.
Les tres darreres (Alberta, Saskatchewan i Manitoba) es coneixen col·lectivament en anglès com les Prairie Provinces, o simplement the Prairies. La Colúmbia Britànica (British Columbia) també es coneix en anglès com la Pacific Province, i en un sentit més geogràfic també com la Pacific Slope i de vegades de forma intercanviable com "the West Coast". Alberta i British Columbia de vegades s'anomenen les "mountain provinces".
En alguns contextos, el terme Western Canada també pot incloure els territoris de Yukon, Northwest Territories i Nunavut, malgrat que actualment aquests s'inclouen en la regió diferent anomenada Nord del Canadà (Northern Canada).
La regió Oest del Canadà ocupa una superfície de 2.908.433 km², o aproximadament un 29% de la superfície del Canadà. Segons el cens de 2011 la regió té uns 10,3 milions d'habitants (suma de la població de la Colúmbia Britànica, Alberta, Saskatchewan i Manitoba).
La font d'aquesta divisió en regions és per ocupar els escons en el Senat del Canadà tal com estableix la Constitució del Canadà.

## Referències

* ↑ «Population and dwelling counts, for Canada, provinces and territories, 2011 and 2006 censuses». Statistics Canada, 08-02-2012. [Consulta: 11 febrer 2012].

## Bibliografia

* Felske, Lorry W. Challenging frontiers: the Canadian west. University of Calgary Press, 2004. ISBN 1-55238-140-4.
* Gardner, Matthew. Western Canada. Footprint, 2008. ISBN 488403035.

## Enllaços externs

* Peel's Prairie Provinces: Sources for Canada and Western Canadian History
# Creu de terme (Borrassà)

La Creu de terme, o Creu de Sant Tomàs, és una creu de terme de Borrassà (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada a l'entrada del poble per la banda de llevant, al peu de la carretera que ve del veïnat de Vilamorell (GIV-5128).
Es tracta d'una creu llatina de pedra ubicada a la part superior d'una columna, que s'assenta damunt d'una base circular formada per quatre graons disposats en gradació. Aquest basament és bastit amb carreus de pedra desbastats. La columna és octogonal i presenta un petit basament a la part inferior i un capitell superior decorat amb simples motllures horitzontals. El capitell sustenta la creu flordelisada que presenta una imatge de Crist crucificat per un costat, i de la Verge amb Jesús infant per l'altra.

## Referències

* 1 2 «Creu de terme». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 octubre 2017].
# Tossal de Sant Martí

El Tossal de Sant Martí és una muntanya de 1.011,4 metres al municipi de la Conca de Dalt, a la comarca del Pallars Jussà, a l'antic límit dels termes de Claverol i Hortoneda de la Conca, tots dos actualment integrats en el de Conca de Dalt. Està situat als Rocs de Gairat, a l'extrem nord-oest de la Serra de Pessonada. Queda al sud-est de Claverol (Conca de Dalt), al nord-est de Sant Martí de Canals i al nord-oest de Pessonada.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Iràklio (Àtica)

Iràklio (Ηράκλειο) és una població i municipi de la unitat perifèrica d'Atenes Septentrional, a la perifèria de l'Àtica, Grècia. També forma part de l'àrea metropolitana d'Atenes. El nom del municipi deriva del d'Hèracles.

## Geografia

Iràklio es troba localitzat vora 8 quilòmetres (km) al nord del centre d'Atenes. El terme municipal té una superfície total de 4,638 quilòmetres quadrats (km²). Forma una conurbació amb altres municipis veïns com ara els de Néa Ionía, Metamórfosi, Lykovrysi-Pefki i Amarousion. Iràklio està dividit en diversos barris, com ara els de Paleo Iràklio, Neo Iràklio, Ano Iràklio i Prassinos Lofos. La via pública principal és l'avinguda d'Iràklio, la qual connecta el municipi amb el centre urbà d'Atenes. La circumval·lació nord d'Atenes, l'autopista 6, passa pel terme d'Iràklio. El municipi té dues estacions de ferrocarril: una de metro i l'altra de rodalia.

## Història

Iràklio fou anomenada per un santuari a Hèracles que es trobava a la zona durant la Grècia clàssica. Abans de la guerra d'independència de Grècia la població era coneguda com Arakli.
Iràklio fou fundada com a una colònia militar dels Cossos Auxiliars Bavaresos del Rei Otó I de Grècia. Degut a les diferències entre els bavaresos catòlics i els grecs ortodoxos, el rector catòlic hagué de gestionar l'arribada d'un vaixell ple de joves catòliques des de Siros per tal d'assegurar la continuïtat de la colònia. No obstant això, la colònia fou ràpidament assimilada a la societat grega i per a la dècada del 1860, ja ningú no sabia parlar alemany. Durant la segona guerra mundial, Heinrich Himmler, que sabia de l'origen alemany de molts iracliencs, anà en persona a la zona i prengué mesures per a assegurar el comfort d'aquests durant la gran fam grega. Prop d'una centena d'iracliencs foren persuadits per a mudar-se a Alemanya com a part del Volksdeutsche i unir-se a l'exèrcit alemany, però una vegada a Baviera trobaren una benvinguda hostil; i quan tornaren a sa casa l'any 1945, van trobar-se les seues propietats confiscades pel govern grec.
Iràklio fou part del municipi d'Atenes fins a l'any 1925, quan s'escindí com a població, esdevenint finalment municipi l'any 1948. Després de la guerra, la princesa Alícia de Battenberg fundà a Iràklio l'orde religiós ortodox de Marta i Maria. El terratrèmol del 7 de setembre de 1999 afectà la zona però causant danys menors.

## Demografia

* Gràfica d'evolució de Iràklio entre 1981 i 2021

## Referències

* ↑ «Population & housing census 2001 (incl. area and average elevation)» (en grec). National Statistical Service of Greece. Arxivat de l'original el 21 setembre 2015.
* ↑ Seidl, Wolf. Bayern in Griechenland. Die Geburt des griechischen Nationalstaats und die Regierung König Ottos (en alemany). New and expanded. Munich: Prestel, 1981, p. 234–235. ISBN 3-7913-0556-5.
* ↑ «EETAA local government changes». [Consulta: 28 juny 2020].

## Enllaços externs

* Iràklio - Lloc web oficial
# Castell de sa Reganyada

El castell de sa Reganyada es trobaria al cim de la Serra de Bellmunt, on hi ha actualment el Santuari de Bellmunt. El turonet que s'alça al davant de l'ermita conserva el nom de Sa Reganyada (o més popularment Serra Grenyada). Lloc estratègic degut a la seva visibilitat, es veu la plana de Vic, els Pirineus, la vall del Ges i el Bisaura.

## Història

La fortalesa, que ja devia existir des d'abans del 1020, es documenta inicialment com a castell l'any 1031 en el testament del comte de Besalú Bernat I de Besalú on deixa al seu fill Guillem I de Besalú diversos castells d'aquest sector com els de Besora, Curull, Urtig, Vacarices, Lluçà i Reganyada que tenia per empenyorament de la comtessa Ermessenda de Carcassona i que formaven part de la mateixa línia defensiva. Reganyada seguí les mateixes vicissituds que el castell de Curull, o sigui que fins al principi del segle xiv estigué en mans de la família Montcada i després, s'incorporà a la corona. El 1358 consta que el castell de Sa Reganyada era alou de Ramon de Gurb, feudatari de Bernat III de Cabrera comte d'Osona.
És força probable que es construís una petita capella relacionada amb el castell. Amb el temps, el castell hauria anat perdent importància estratègica fins a ser abandonat. Contràriament, la capella s'hauria convertit en ermita i hauria adquirit un valor especial per la gent dels voltants.

## Arquitectura

Tot i que la documentació l'anomena castell, l'escabrositat del terreny no permetria que fos de gran envergadura. Podria ser una petita fortalesa secundària, un punt estratègic dins un conjunt defensiu més ampli format pels castells de Torelló, Besora, Curull i Urtig. Una torre i algunes petites construccions, tot envoltat de muralles.

## Bibliografia

* Catalunya Romànica, vol. II Osona I. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1986, p. 67. ISBN 84-8519-466-7.
* Beltrán de Heredia, Júlia; Castellano, Anna «Estudi històric, analític i documentl del santuari de la verge Maria de Bellmunt». Ausa [Patronat d'estudis osonencs], vol. XIV, núm. 127, 10-1991, p. 293-314. «L'antic castell de Sa Reganyada»

## Enllaços externs

* Castell de Sa Reganyada a Catalunya Medieval
* Castell de Sa Reganyada a Castells Catalans
# Buster Lavere Harding

Lavere "Buster" Harding (Ontario, Canadà, 19 de març de 1912 – Nova York, USA, 14 de novembre de 1965) fou un pianista i arranjador de jazz estatunidenc nascut a al Canadà.
Estudià música a Cleveland, ciutat on passà la seva infància i aprengué a tocar el piano de forma autodidacta. A finals de la dècada de 1930, i després de l'experiència adquirida en els grups musicals de Marions Sears (1938), es traslladà a Nova York, on es convertí en arranjador i perfeccionà la tècnica pianística, actuant en la gran orquestra de Teddy Wilson. Harding, considerat un dels millors arranjadors d'aquella època, treballà com independent amb figures del jazz com Artie Shaw, Benny Goodman, Count Basie, Dizzy Gillespie, Glenn Miller, etc. En els últims anys de la seva trajectòria professional fou director musical i pianista de la cantant Billie Holliday.
Entre els seus arranjaments cal destacar: Rusty dusty blues (1942), Paradise squat (1952), Baby, get lost (per a B. Holliday, 1949) i Cool eyes (per a Gillespie, 1954).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 57, pàg. 1 (ISBN 84-239-4557-X)
# Cristóbal Guerrero Ruiz

Cristóbal Guerrero Ruiz (Ronda, 5 d'abril de 1984) és un pilot d'enduro espanyol, Campió del Món en categoria EJ el 2005 i cinc vegades Campió d'Espanya. A banda, formà part de l'equip estatal que guanyà el Junior Trophy als ISDE del 2007, celebrats a La Serena, Xile.
El seu germà Víctor competeix també amb èxit en enduro, havent estat Campió d'Espanya en categoria E1 els anys 2009 i 2010.
    A 1 de gener de 2013

## Palmarès

| Any | Motocicleta | Campionat del Món d'enduro | Campionat del Món d'enduro | Campionat del Món d'enduro | Campionat del Món d'enduro | C. del Món indoor | ISDE Jr. Trophy | Campionat d'Espanya | Campionat d'Espanya | Campionat d'Espanya |
| Any | Motocicleta | EJ | E1 | E2 | P1 | C. del Món indoor | ISDE Jr. Trophy | 125cc | E1 | E2 |
| 2003 | Gas Gas | - | - | - | 0 | - | | 3r | - | - |
| 2004 | Gas Gas | - | - | - | 0 | - | | 4t | - | - |
| 2005 | Gas Gas | 1r | - | - | ? | - | | - | 3r | - |
| 2006 | Gas Gas | - | - | 6è | 0 | - | | - | - | 2n |
| 2007 | Yamaha | - | 4t | - | 1 | - | 1r | - | 1r $^*$ | - |
| 2008 | Yamaha | - | 6è | - | 0 | 13è | | - | - | 1r |
| 2009 | Yamaha | - | - | 4t | 0 | - | | - | - | 1r |
| 2010 | Yamaha | - | 5è | - | 1 | 15è | | - | - | 1r |
| 2011 | KTM | - | - | 2n | 2 | 10è | | - | - | 1r * |
| 2012 | KTM | - | - | 2n | 1 | 6è | | - | - | 3r |
| Total victòries | Total victòries | | | | 5 | | | | | |
| Total títols | Total títols | 1 | 0 | 0 | | 0 | 1 | 0 | 1 | 4 |
| | | | | | | | | 5 estatals | 5 estatals | 5 estatals |

### Notes

* ↑ La classificació consignada als ISDE fa referència a la posició final obtinguda per l'equip estatal
* ↑ A P1 s'hi compten les victòries aconseguides en Grans Premis puntuables per al Campionat del Món
* ↑ Els campionats estatals assenyalats amb * indiquen que fou a més a més Campió Scratch (o absolut)

## Referències

* ↑ «Cristóbal Guerrero» (en castellà). enduroindoorbcn.com. Arxivat de l'original el 5 de gener 2010. [Consulta: 13 setembre 2010].
* ↑ Ayala, Santiago (Director) «2005. El gran año» (en castellà). Moto Verde. Motor Press Ibérica [Madrid], núm. 478, 5-2018, p. 162.
* ↑ «World Championships - Enduro. Classifications» (en anglès). fim-live.com. FIM. Arxivat de l'original el 24 d'octubre 2011. [Consulta: 28 octubre 2011].
* ↑ «World Championships - Indoor Enduro. Classifications» (en anglès). fim-live.com. FIM. [Consulta: 28 octubre 2011].
* ↑ «Campeonatos de España, Trofeos Nacionales y Copas R.F.M.E.» (en castellà). rfme.net. RFME. Arxivat de l'original el 5 de novembre 2016. [Consulta: 28 octubre 2011].

## Enllaços externs

* Imatge de Guerrero amb la Yamaha a Calaf el 2009 Arxivat 2010-07-01 a Wayback Machine.
# Ofensiva al sud de Palestina (1917)

L'ofensiva al sud de Palestina és una maniobra ofensiva d'ocupació que va començar el 31 d'octubre de 1917, amb la batalla de Beerxeba, realitzada durant la Campanya del Sinaí i Palestina, de la Primera Guerra Mundial.

## Referències

* ↑ Bruce, Anthony Peter Charles. The Last Crusade: The Palestine Campaign in the First World War (en anglès). John Murray, 2002. ISBN 978-0-7195-5432-2.
* ↑ Massey, W. T. (William Thomas). How Jerusalem Was WonBeing the Record of Allenby's Campaign in Palestine, 2003-11-01.
* ↑ Goodsall, Robert Harold. Palestine Memories: 1917, 1918, 1925 (en anglès). Cross and Jackman, 1925.
# El Biot (Castellcir)

El Biot és una surgència d'aigua del terme municipal de Castellcir, a la comarca del Moianès.
Està situada a 758 metres d'altitud, en el sector central-nord del terme, a prop de la masia del Prat. És a migdia d'aquesta masia, en el camí que la unia amb la de la Roca.

## Bibliografia

* GARCIA-PEY, Enric. Castellcir. Recull onomàstic. Barcelona: Societat d'Onomàstica - Institut Cartogràfic de Catalunya, 2005. (Col·lecció Monografies, núm. 29). ISBN 978-84-393-6858-8.

## Enllaços externs

* El Biot en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Butes (fill de Bòreas)

Butes (en grec antic Βούτης), d'acord amb la mitologia grega, va ser un fill de Bòreas i germanastre de Licurg. Butes i Licurg havien nascut de dues dones diferents, que no eren, cap de les dues, Oritia, la dona legítima del deu.
Butes va voler matar el seu germanastre Licurg, però aquest el va descobrir i va haver de marxar amb els seus partidaris, establint-se a Naxos, on es dedicà a la pirateria i al bandidatge. En una de les seves expedicions a la Ftiòtida, a Tessàlia, on havia anat a raptar les dones, va trobar unes bacants adoradores de Dionís. La majoria es van escapar, però va raptar Coronis, una de les nimfes i mainadera del deu. La jove va pregar a Dionís, que va fer embogir Butes. Aquest va llançar-se a un pou i va morir.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 75-76. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 38. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Crocos

Crocos (en grec antic: Κρόκος) va ser, segons la mitologia grega, un jove enamorat de la nimfa Esmílace o (Esmílax), que el va rebutjar.
Els déus, en veure la seva tristesa, el van transformar en una planta que porta el seu nom, el safrà (Crocus sativus). Esmílace també va ser convertida en planta, l'arítjol (Smilax aspera).
En una variant del mite que transmet Galè es deia que Crocos era un company d'Hermes i el déu el va matar accidentalment en una competició de llançament de disc. Hermes es va quedar tan angoixat que va transformar el cos de Crocos en una flor, la flor del safrà. El mite és similar al d'Apol·lo i Jacint, i de fet pot ser una variant d'aquesta història.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Crocus». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 1r març 2025].
* ↑ Ovidi. Les Metamorfosis, IV, 283
* ↑ Nonnos de Panòpolis. Dionisíaques, XII, 86
* ↑ Galè. Medicorum Graecorum Fragmenta XIII, 269
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 121. ISBN 9788496061972.
* ↑ Miller, John F. (et al.) (eds.). Tracking Hermes, pursuing Mercury. Oxford: Oxford University Press, 2019, p. 133. ISBN 9780198777342.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, pàg. 57. (El Cangur/Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
Viccionari
# Ofensiva de Garcia Ramires (1148)

L'Ofensiva de Garcia Ramires, rei de Pamplona és la campanya militar iniciada 1148, després de finalitzada la Croada contra al-Mariyya, i que va supondre la ruptura de la Pau de San Esteban de Gormaz (1146).

## Context

L'ofensiva s'emmarca en la problemàtica sorgida arran del Testament d'Alfons I d'Aragó (1131) per la seva successió.

## L'ofensiva

Garcia Ramires dux de Pamplona aprofità que Ramon Berenguer es trobava lluitant a la conquesta de Tortosa. El navarrès tornà a Tauste i ocupà Los Fayos i potser també Espetiella; la resposta de Ramon Berenguer IV fou l'ocupació de Carcastillo.

## Conseqüències

L'1 de juliol del 1148 es signà la pau amb Navarra i es pactà el casment de Ramon Berenguer IV amb la filla del navarrès, Blanca Garcés; segons Miquel Coll i Alentorn, això demostra que el casament, encara no realitzat, amb Peronella d'Aragó, no era quelcom indispensable perquè es fes efectiva la donació del regne d'Aragó, malgrat que era una clàusula explícita en els Capítols matrimonials de Barbastre (1137). i que Blanca Garcés estava compromesa amb el fill d'Alfons VII de Castella des de la Pau de Calahorra (1140)
Però el 21 de novembre del 1150 morí Garcia V de Navarra, i el seu fill i successor Sanç VI de Navarra s'entrevistà el desembre del 1150 amb Ramon Berenguer IV a Filera. Finalment Blanca Garcés no es casà amb Ramon Berenguer IV sinó que, tal com s'havia estipulat a la Pau de Calahorra (1140), es casà amb el fill d'Alfons VII de Castella l'1 de febrere del 1151. Això portà a la represa de les hostilitats navarro-aragoneses.

## Referències

* 1 2 Coll i Alentorn, Miquel: Història, Volum 3

## Bibliografia

* Zurita y Castro, Jerónimo. Anales de la Corona de Aragón, 1562-1580. Lib. II, cap. VIII (castellà)