OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Oreneta cap-rogenca

L'oreneta cap-rogenca (Alopochelidon fucata) és una espècie d'ocell de la família dels hirundínids (Hirundinidae) i l'ordre dels passeriformes. És l'única espècie del seu gènere però abans era considerada part del gènere Stelgidopteryx. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Hàbitat i distribució geogràfica

Habita sabanes seques, praderies tropicals o subtropicals estacionalment humides o zones empantanegades de terres baixes, al sud del Brasil, l'Uruguai, el Paraguai, el nord de l'Argentina i est de Bolívia. També habita localment al Perú, Colòmbia, Veneçuela i el nord del Brasil.

## Referències

* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ «Oreneta cap-rogenca». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 setembre 2023 (català)
* ↑ «Swallows» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 12 setembre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 611. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 BirdLife International. «Tawny-headed Swallow. Alopochelidon fucata» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2017. [Consulta: 11 setembre 2023].
* ↑ Distribució d'Alopochelidon fucata Rev. 14-04-2010

## Bibliografia

* Dickinson, E.C. (ed.), 2003. The Howard & Moore Complete Checklist of the Birds of the World. 3a edició. Christopher Helm, Londres: 1-1039.

## Enllaços externs

* Avibase (català)
* Encyclopedia of Life (anglès)
* uBio (anglès)
* Xeno-canto (anglès)
* BirdLife International (anglès)
# Església de Sant Martí Sacalm

L'Església de Sant Martí Sacalm és una obra de Susqueda (Selva) protegida com a bé cultural d'interès local. En el petit nucli que centra actualment el municipi de Susqueda hi destaca l'església parroquial de Sant Martí (835m snm).

## Descripció

És un edifici sobri, d'una nau rectangular, amb porta d'arc rebaixat, ull de bou, frontó triangular i campanar de torre de planta quadrada, amb quatre arcs, a migdia.
La porta d'entrada, emmarcada de pedra i amb llinda monolítica, destaca per la decoració de pedra en forma de pinacles, la decoració vegetal, una fornícula monolítica en forma de petxina -sense imatge actualment- i les inscripcions JESUS i MARIA i la data de 1786.
En la construcció de la façana de l'església s'aprecien bé dues fases evolutives, ja que es va enlairar la coberta. Per això hi ha dos ulls de bou, un de pedra i l'altre de rajola. A les façanes laterals hi ha tres ulls de bou emmarcats amb rajola com a obertures a la part alta, abans de la teulada.
Al vessant sud de l'església hi ha l'antiga rectoria, actualment habitada, i davant de la porta de l'església hi ha el recinte del cementiri parroquial.

## Història

L'església consta amb el nom de "Cantaluporum" o "Cantalobs" a les llistes medievals de la diòcesi de Vic, a la qual pertany, ja des d'abans del 1150. El seu nom va canviant, així el 1197 se l'anomena "Sancti Martini de Cantalupis" o "Sancti Martini de Calmus" el 1198.
A l'arxiu de la Cúria Fumada de Vic hi ha el testament de Pere Jaume, fill de Berenguer de Sesqueions (del Mas Esqueions prop de la Jaça, a Rupit) de la parròquia de Sant Martí, que testà el 25 d'agost del 1269 amb motiu d'un viatge a Jerusalem i que, entre d'altres, dos sous a l'església de Sant Martí de Cantallops i al seu rector.
El 1332, la cort del papa Joan XXII a Avinyó expedí una butlla amb indulgències anomenada "Les perdonanses de Nostra Dona del Far" (còpia del segle xvi conservada a l'Arxiu Diocesà de Vic) en la que consta que l'església tenia els altars de Sant Martí, Sant Jaume i Santa Fe.
Actualment en te cura el sacerdot del Far i s'hi celebra missa ocasionalment.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8
# Església de Sant Miquel (Castelló de la Plana)

L'Església de Sant Miquel, situada al carrer d'Enmig de Castelló de la Plana, a la comarca de la Plana Alta, actualment reconvertida en Sala d'exposicions, és un edifici catalogat, de manera genèrica, com Bé de Rellevància Local, segons la Disposició Addicional Cinquena de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, de la Generalitat, de modificació de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007), amb codi: 12.05.040-012.
Es tracta d'un petit edifici datat del segle xviii (erigit pel bisbe de Barcelona Josep Climent l'any 1793), amb planta de nau única, cor alt als peus de la planta i pobra decoració barroca del seu interior, entre la qual destaca l'altar Major, de l'escola d'Espinosa.
En l'actualitat s'utilitza com a sala d'exposicions sobre temes diversos, des de la història a l'etnografia.

## Referències

* ↑ Fitxa BRL. Generalitat Valenciana. Conselleria de Educació, Investigació, Cultura i Esport.
* 1 2 Antropología cultural de nuestro entorno. 9 febrero 2011. CASTELLÓN DE LA PLANA.- 1873 Arxivat 2016-08-23 a Wayback Machine. Consulta 22 d'agosto del 2016
* 1 2 Monumentos. (Castellà) Consulta 22 d'agosto del 2016
# Endorreisme

L'endorreisme (terme creat pel geògraf De Martonne del grec: endon, 'interior' i rhein, 'fluir') o conca endorreica és la xarxa hidrogràfica que no troba una sortida cap a rius i oceans. Les aigües superficials desguassen als sectors més deprimits i constitueixen llacs i aiguamolls d'extensió variable. L'aridesa climàtica (manca de precipitacions i forta evapotranspiració) sol explicar l'endorreisme, però es pot donar el cas de ser producte del relleu (cubeta tancada) o de la naturalesa del terreny (infiltracions, impermeabilitat). L'endorreisme, a la llarga, tendeix a desaparèixer, ja que la seva xarxa hidrogràfica és capturada a poc a poc per l'erosió regressiva de la xarxa normal (exorreica).

## Principals conques endorreiques

* Cubeta iraniana (Àsia).
* Ūighūr Zizhiqu (Àsia).
* Mar Càspia (Àsia).
* Mar d'Aral (Àsia).
* Llac Balkhash (Àsia).
* Mar Morta (Pròxim Orient).
* Llac Txad (Àfrica).
* Llac Rodolf (Àfrica).
* Conca de l'Okawango (Àfrica).
* Conca de Nevada i Utah (Estats Units).
* Llac Eyre (Austràlia).
* La Manxa (Castella-La Manxa).
* Certs llocs de la depressió de l'Ebre (Aragó).
Totes aquestes regions endorreiques, en contrast amb les exorreiques, les quals flueixen cap a l'oceà en patrons definits geològicament, són sistemes hidrològics tancats i on l'aigua continua el cicle hidrològic només per evaporació i infiltració sense tenir accés a descarregar al mar. Els sistemes endorreics inclouen alguns dels més grans llacs del món. com el mar d'Aral i el mar Caspi.
A la depressió de l'Ebre es forma endorreicament, entre d'altres, la llacuna de Gallocanta, de gran importància per a les aus silvestres.

## Referències

* ↑ «Drainage systems». Encyclopedia Britannica. [Consulta: 11 febrer 2008].

## Enllaços externs

* Primer on endorheic lakes Arxivat 2007-09-27 a Wayback Machine..
* The Silk Roads and Eurasian Geography.
* The role of climate during high plateau formation. Insights from numerical experiments Arxivat 2008-05-09 a Wayback Machine..
# Període Nanboku-chō

El període Nanbokuchō (南北朝時代, Nanbokuchō-jidai, conegut també com l'era de les Corts del Nord i del Sud) és un període de la història del Japó, que abastà des de 1336 fins a 1392, en els primers anys de l'era Muromachi. En aquest període, estaren en conflicte dues Corts Imperials, el del Nord, establert per Ashikaga Takauji en Kioto, i la del Sud, establert per l'Emperador Go-Daigo en Yoshino.
Durant el conflicte, la Cort del Sud va tractar d'ocupar la capital de la Cort del Nord en diverses ocasions durant un període de 50 anys, no obstant això aquest objectiu causà un desgast ràpid de les forces del sud sobre les forces del nord, que estaven protegits pel shogunat Ashikaga.
Finalment, en 1392, l'Emperador Go-Kameyama de la Cort del Sud, va cercar la reconciliació de les parts i decidí abdicar a favor de l'emperador Go-Komatsu de la Cort del Nord. Després d'aquesta reunificació, els emperadors de la Cort del Nord es perpetuaren en el poder i van deslegitimar als emperadors de la Cort del Sud que havien governat; no obstant això, en 1911 es va decidir reconèixer als emperadors del sud com legítims i als emperadors del nord com pretendents, pel fet que els emperadors del sud posseïen els tresors sagrats durant aquest conflicte.

## Emperadors de la Cort del Sud (legítims)

* Emperador Go-Daigo (1318 – 1339)
* Emperador Go-Murakami (1339 – 1368)
* Emperador Chōkei (1368 – 1383)
* Emperador Go-Kameyama (1383 – 1392)

## Emperadors de la Cort del Nord (pretendents)

* Emperador Kōgon (1331 – 1333)
* Interregne (1333 – 1336)
* Emperador Kōmyō (1336 – 1348)
* Emperador Sukō (1348 – 1351)
* Interregne (1351 – 1352)
* Emperador Go-Kōgon (1352 – 1371)
* Emperador Go-En'yū (1371 – 1382)
* Emperador Go-Komatsu (1382 – 1412, legítim des de 1392)

## Referències

* ↑ Sansom, George. A History of Japan, 1334–1615 (en anglès). Stanford University Press, 1961, p. 22, 42. ISBN 0804705259.

## Bibliografia

* Kenneth Alan Grossberg: Japan Renaissance. The Politics of the Muromachi Bakufu. Harvard University Press, Massachusetts 1981 (en inglés)
* John Whitney Hall: Das japanische Kaiserreich. Fischer Weltgeschichte, Frankfurt am Main 2003 (en alemán)
* Pierre Francois Souyri: The World Turned Upside Down. Columbia University Press, New York 2001
* H. Paul Varley: Imperial Restoration in Medieval Japan. Columbia University Press, New York 1971

## Vegeu també

* Era Kamakura
* Era Muromachi
* Shogunat Ashikaga
# Endosperma

L'endosperma és el teixit nutricional format al sac embrionari de les plantes amb llavor; és triploide (amb tres conjunts de cromosomes) i pot ser usat com a font de nutrients per l'embrió durant la germinació. Està conformat per cèl·lules molt atapeïdes i grànuls de midó incrustats en una matriu, gran part d'aquest és proteïna.

## Referències

* «Endosperma». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Església de Sant Maurici (Olomouc)

L'Església de Sant Maurici (en txec, Kostel svatého Mořice) és una Església Catòlica Romana a Olomouc, República Txeca. Es troba al centre de la ciutat, prop de l'Horní náměstí ("Plaça Superior") i segueix sent un dels punts de referència més importants de la ciutat.
Es desconeix quan es va construir exactament l'església. Té dues torres: la torre sud data del 1403, que és la part més antiga de l'edifici; la del nord data del 1412. L'església probablement va ser consagrada l'any 1492. L'⁣altar major neogòtic es va construir l'any 1861. L'església està construïda com a triple nau arquejada. La nau principal conté l'⁣orgue de l'església, originari de 1740 a 1745; amb els cinc manuals i 95 registres, es troba entre els orgues més grans del món. L'autor va ser l'organista Michael Engler.
L'església va ser designada com a Monument Cultural Nacional pel govern el 1995. La torre sud serveix de torre de guaita amb vista sobre tota la ciutat d'Olomouc i els seus voltants.

## Referències

* ↑ «Největší varhany na světě» (en txec). Arxivat de l'original el 2008-05-04.
* ↑ National Landmark Institute entry
# Llista d'ocells hivernants del Solsonès
## Aligot comú

L'aligot comú o aguilot és una de les espècies de rapinyaires diürns més abundants al continent europeu. A Espanya les parelles que hi nidifiquen a l'èpoc estival es troben per tot l'estat tot i que és força més escàs a la zona de llevant mentre que n'arriben força més exemplars del nord d'Europa per a passar-hi l'hivern.
Segurament és un dels rapinyaires més abundants al Solsonès o, si més no, aquell que es pot veure més fàcilment a causa del seu costum de parar-se sobre els pals de telèfon i de la xarxa elèctrica.
Hi ha un considerable nombre de parelles que fan el niu a casa nostra. Se les troba pràcticament per tota la comarca, tot i que les majors densitats de població es donen al sud, al centre i al nord-est de la comarca. Ho fa preferentment als boscos de pins amb camps de cultiu propers. En les zones de muntanya se n'ha localitzat fins als 1.700 metres d'altitud.

## Becadell comú

El becadell comú és una espècie que nidifica al nord i centre d'Europa i a la península Ibèrica tan sols ho fa i de manera molt escassa al quadrant nord-occidental.
Al Solsonès és un hivernant molt escàs i localitzat però val a dir que regular. Es troba sobretot als petits embassament, basses, aiguamolls i lleres fangoses dels principals rius de la comarca.
S'ha detectat en el període que va de primers d'octubre (la cita més primerenca correspon al 4 de febrer a una bassa de Brics a finals de març (la cita més tardana correspon a un exemplar vist al riu Negre un 26 de març).

## Bibliografia

* Guixé Coromines, David. El medi natural del Solsonès. Barcelona: Universitat de Barcelona, 2008. ISBN 9788474533138. , pàg. 260 a 476.
# Oreneta cuablanca del Nepal

L'oreneta cuablanca del Nepal (Delichon nipalense) és una espècie d'ocell de la família dels hirundínids (Hirundinidae). Es troba a la Xina, Buthan, l'Índia, Myanmar, Laos, Vietnam, Nepal i Tailàndia. Els seus hàbitats principals són els roquissars, els cursos d'aigua i les àrees urbanes. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ «Oreneta cuablanca del Nepal». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 setembre 2023 (català)
* ↑ «Swallows» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 12 setembre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 607. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Nepal House Martin. Delichon nipalense» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 11 setembre 2023].
# Església de Sant Miquel de Hildesheim

L'església de Sant Miquel (Michaeliskirche) de Hildesheim, a Alemanya, és una església romànica, catalogada com a Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO el 1985 juntament amb la catedral de Santa Maria de Hildesheim.
Estan al municipi de Hildesheim.

## Història

L'església abadia de Sant Miquel va ser construïda entre 1001 i 1031 sota la direcció del bisbe Bernward de Hildesheim (993-1022), com a capella per al seu monestir benedictí. Bernward va dedicar l'església a l'arcàngel que condueix els morts al cel, perquè planejava ser enterrat allí. No obstant això, els seus plans no van poder complir-se, ja que va morir el 1022, onze anys abans de la consagració de l'església el 1033. El successor de Bernward, Gotard, va traslladar les restes de Bernward a la cripta quan aquesta va ser acabada.
Quan es va adoptar la Reforma protestant a Hildesheim el 1542, l'església de San Miquel va passar a ser protestant, però l'activitat del monestir benedictí va continuar fins a la seva secularització el 1803. Els monjos van continuar usant l'església, i la cripta va seguir sent catòlica.
L'any 1943, les obres d'art de l'església foren amagades en una mina i enterrades als terraplens de l'edat mitjana de Hildesheim. El cor i els quaderns més antics foren protegits amb formigó. Per això varen sobreviure a la destrucció: el 22 de març de 1945 l'església de Sant Miquel va ser destruïda per un bombardeig durant la Segona Guerra mundial, però va ser reconstruïda entre 1950 i 1957.

## Referències

* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «St Mary's Cathedral and St Michael's Church at Hildesheim» (en anglès). [Consulta: 26 gener 2021].
# La Misericòrdia d'Alacant

L'església de Mare de Déu de la Misericòrdia és una església parroquial catòlica situada al barri de Sant Antoni de la ciutat d'Alacant (País Valencià).
És la seu canònica de la Germandat del Gran Poder i l'Esperança, des de la qual realitza la seua estació de penitència la vesprada de Dimecres Sant, durant les celebracions de la Setmana Santa d'Alacant.

## Història

La primitiva església va ser alçada com un element més de la Casa de la Misericòrdia, fundada en 1735 per l'Ajuntament d'Alacant i el bisbat d'Oriola-Alacant, amb la finalitat d'atendre els pobres, i ambdues construccions es van concloure en 1752. Va ser primerament església auxiliar de la cocatedral de Sant Nicolau de Bari i finalment parròquia. Durant els disturbis de la Guerra Civil espanyola, l'església va ser assaltada, i es van destruir l'altar major, les capelles, una pintura d'Antonio Villanueva i l'estàtua orant de Juan Elías Gómez de Terán, bisbe d'Oriola-Alacant. Les restes del bisbe van ser traslladades a la cocatedral de Sant Nicolau de Bari, i una vegada construïda l'actual església, van ser traslladats de nou a ella.
L'actual temple va ser construït segons el projecte d'Antonio Serrano Peral, arquitecte del bisbat d'Oriola-Alacant, i va ser inaugurat al maig de 1952. Va sofrir importants obres l'any 1989, quan la Germandat del Gran Poder i l'Esperança va decidir instal·lar la seua seu canònica al baptisteri de l'església, la qual va ser beneïda l'any següent com la seua capella per l'aleshores bisbe de la diòcesi, el cardenal Francisco Álvarez Martínez.
L'any 2011, l'església va acollir la coronació canònica de la imatge de la Mare de Déu de l'Esperança, de la qual va ser padrina d'honor la reina Sofia.

## Referències

* 1 2 Hermandad del Gran Poder y la Esperanza: Historia de la corporación, consultado el 31 de marzo de 2013.
* ↑ Manuel Martínez López (2011): Barrios de Alicante, pp. 52.
* ↑ Manuel Martínez López (2007): La experiencia republicana y la Guerra Civil en Alicante, pp. 83-84.
* ↑ Varela Botella, Santiago. Obra de los arquitectos en Alicante (en castellano). Alicante: Instituto Alicantino de Cultura Juan Gil-Albert, 2011, p. 250-252. ISBN 84-7784/863-7.
* ↑ Federico Sala Seva (1980): Acontecimientos notables en la Iglesia de San Nicolás de Alicante: 1245 a 1980, Confederación Española de Cajas de Ahorros.
* ↑ Hermandad del Gran Poder y la Esperanza: Coronación canónica de la imagen, consultado el 31 de marzo de 2013.
# Lapònia (desambiguació)

«Lapònia» té aquests significats:
* Geografia:
** Lapònia és el territori tradicional del poble sami, situat al nord d'Escandinàvia i dividit entre quatre estats: Noruega, Suècia, Finlàndia i Rússia.
*** Lapònia (Finlàndia) és una regió administrativa de Finlàndia i fins al 2009 també una província.
*** La Lapònia Finlandesa és una província històrica de Finlàndia pròpia de la divisió de l'Imperi Suec.
*** La Lapònia sueca és una província històrica de Suècia.
*** Finnmark o la Lapònia noruega és el territori tradicional dels samis a Noruega.
*** L'óblast de Múrmansk a Rússia de vegades rep el nom de Lapònia russa en termes turístics.
* Història:
** La guerra de Lapònia va ser un enfrontament entre Finlàndia i el Tercer Reich al final de la Segona Guerra Mundial.
# Reserva Fânațele Clujului

La reserva Fânațele Clujului és una àrea protegida d'interès nacional que correspon a la 4a categoria de la UICN (reserva botànica) situada prop de Cluj-Napoca (perímetres de Copârșaie i Valea lui Craiu), amb vegetació específica de zones d'Àsia i Europa de l'Est.
La reserva ocupa 75.000 m ². El sòl ric en carbonat de calci, el terreny accidentat i el clima agradable han propiciat el desenvolupament aquí d'una vegetació d'estepa, semblant a la de la part sud d'Ucraïna. Aquí s'han identificat 450 unitats sistèmiques, entre les més valuoses destaquen les xeròfiles pòntiques, les pontomediterrànies, les plantes continental-orientals, etc.
A la reserva es podia trobar l'escurçó de praderies (Vipera ursinii rakosiensis), actualment declarada espècie extingida a la reserva. Les investigacions llargues realitzades pels grans herpetòlegs de l'època (Bogdan Stugren, Ion Fuhn) no van poder trobar almenys un escurçó de fenc individual a la reserva de Cluj després dels anys 50. L'últim exemplar es va observar a Bonțida, prop de Cluj-Napoca, l'any 1962. L'escurçó de fenc només es troba a la comarca d'Alba.

## Enllaços externs

* Espais naturals protegits

## Bibliografia

* Simon András, Gáll Enikő, Tonk Sándor, Lászlo Tamás, Maxim Aurelian, Jancsik Péter, Coroiu Teodora. Atlasul localităților județului Cluj. Cluj-Napoca: Editura Suncart, 2003. ISBN ISBN 973-86430-0-7.

## Referències

* ↑ «Fânațele Clujului, o mică ,,stepă” aflată la doi pași de oraș» (en romanès), 19-07-2018. [Consulta: 12 novembre 2021].
# Llar dels jubilats, antic escorxador

L'Antic Escorxador, actualment conegut com a la llar dels jubilats, és un edifici d'Alginet situat a l'encreuament dels carrers Almàssera i Azorín. Tot i que antigament era utilitzat com a escorxador després d'una reforma, a mitjan segle xx, ha passat a ser un lloc de reunió per a la gent de la 3ª Edat.

## Descripció

Ocupant una parcel·la de 30x25m està compost per una nau central més alta coberta a dues aigües amb pati d'accés centrat en un dels murs testeres, i dos naus més baixes també cobertes a dues aigües. Dos cossos més paral·lels a la nau central completen el conjunt.
Aquest edifici modernista presenta un elaborat disseny i una cuidada execució destacant la resolució dels seus elements més significatius: finestres amb arcs angulars de rajola, fris decorat amb taulells, cornises escalonades decorades amb puntes, cantons i sòcol ressaltats amb rajola, els arcs senyalats en les testeres de la nau principal i les reixes d’acer forjat.
L'autor d'aquest edifici va ser l'arquitecte Carlos Carbonell Pañela (1873-1932).

## Situació actual

L'edifici ha deixat d'exercir la funció original de lloc de matança, ja que ha incorporat l'antic edifici del llavaner i el centre de l'Associació de Jubilats i Pensionistes.

## Arquitecte

* Carlos Carbonell Pañela (1873-1932)

## Referències

* ↑ Plan General de Ordenación Urbana de Alginet.
* ↑ Aljannat: Revista d'Estudis Locals IV.
# Llengua arawak

L'arawak (Arowak/Aruák) o lokono (Lokono Dian, literalment parla del poble pels seus parlants), és una llengua de la família macroarawak parlada pels lokono o arawak de Sud-amèrica a l'est de Veneçuela, Guyana, el Surinam, i la Guaiana Francesa. Mentre que el terme "arawak" s'ha utilitzat en referència a aquest poble, lokono reflecteix amb major precisió el propi idioma dels parlants, ja que el nom ha estat històricament ampliat per donar el mateix epònim amb la família lingüística arawak.
Lokono té una sintaxi activa-estativa.

## Fonologia
### Consonants

| | Bilabial | Alveolar | Retroflexa | Palatal | Velar | Glotal |
| Aspirada | | tʰ | | | kʰ | |
| Oclusiva sorda | | t | | | k | |
| Oclusiva sonora | b | d | | | | |
| Fricativa | ɸ | s | | | | h |
| Nasal | m | n | | | | |
| Aproximants | w | l | | j | | |
| Vibrants | | r | ɽ | | | |
William Pet observà que es produeix una /p/ addicional en préstecs.

### Vocals

| | Frontal | Central | Posterior |
| Tancada | i | ɨ | |
| Mitjana | e | | o |
| Oberta | | a | |
Pet denota que la realització fonètica d'/o/ varia entre [o] i [u].

## Gramàtica

Els pronoms personals es mostren a continuació. Les formes de l'esquerra són formes lliures, que poden estar per si soles. Les formes de la dreta són obligatòries (prefixoa), que han d'acompanyar la part davantera d'un verb, un substantiu, o un postposició.
| | singular | plural |
| 1a persona | de, da- | we, wa- |
| 2a persona | bi, by- | hi, hy- |
| 3a persona | li, ly- (ell) tho, thy- (ella) | ne, na- |

## Referències

* ↑ Llengua arawak referència a Ethnologue (16th ed., 2009)
* ↑ Pet, Willem J. A. A Grammar Sketch and Lexicon of Arawak (Lokono Dian). SIL International. 2011. p 2. http://www-01.sil.org/silepubs/Pubs/928474543236/e-Books_30_Pet_Arawak_Suriname.pdf Arxivat 2016-12-13 a Wayback Machine.
* ↑ Aikhenvald, "Arawak", in Dixon & Aikhenvald, eds., The Amazonian Languages, 1999.
* 1 2 Pet, William. Lokono dian: the Arawak language of Surinam: a sketch of its grammatical structure and lexicon.. PhD dissertation, Cornell University, 1988.
* ↑ Pet, Willem J. A. A Grammar Sketch and Lexicon of Arawak (Lokono Dian). SIL International. 2011. p 12. http://www-01.sil.org/silepubs/Pubs/928474543236/e-Books_30_Pet_Arawak_Suriname.pdf Arxivat 2016-12-13 a Wayback Machine.