OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escut de les Borges del Camp

L'escut oficial de les Borges del Camp, aprovat el 25 de febrer del 1997, té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'or, una banda ondada d'atzur carregada d'una creu de tau de sable, acostada de 2 arbres de sinople a la destra i de 2 borges de sinople a la sinistra. Per timbre una corona mural de vila.
Armes parlants referents al nom de la vila: s'hi veuen dues borges (o cabanes) i dos arbres (al·lusió al camp), separats respectivament per la riera d'Alforja, que passa vora la localitat. Al mig hi ha una creu de Tau, o creu de santa Tecla (patrona de Tarragona), ja que les Borges va pertànyer als arquebisbes tarragonins.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Baix Camp

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 25 de febrer de 1997, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de les Borges del Camp.» ( PDF). DOGC num. 2360, 25-02-1997. [Consulta: 25 juny 2010].

## Enllaços externs

* Les Borges del Camp
# Escut de les Illes Marshall

L'escut de les Illes Marshall és un segell de forma rodona la figura principal del qual és un àngel de la pau estilitzat, d'ales esteses. Al voltant de l'element central, començant per dalt i en el sentit de les agulles del rellotge, figuren:
* un estel de 24 puntes, en representació dels municipis de la República, amb els quatre raigs principals que simbolitzen els atols de Majuro (la capital), Jaluit, Wotje i Kwajalein;
* els raigs representats a la bandera, a banda i banda de l'estel, cadascun dels quals té dos colors: taronja, símbol del valor, i blanc, la pau; aquests raigs representen també les dues cadenes d'atols, Ratak ('alba') i Ralik ('capvespre');
* una xarxa de pesca, ja que el peix és l'aliment principal de les illes;
* una canoa de vela que navega sobre l'oceà, que ocupa el peu de l'escut; a banda i banda de la canoa, la representació estilitzada de dues fregates, ocells típics de l'arxipèlag;
* sota l'àngel, una carta nàutica tradicional de les Marshall, i a sota el mot Seal ('segell', en anglès) dins una cinta;
* una illa plana amb cocoters, símbol dels atols que formen l'arxipèlag;
* entre l'ala de l'àngel i el raig bicolor de la part superior dreta, un deka in nin, atuell fet amb una petxina gegant que la població de les illes utilitza per treballar les fulles de Pandanus.
Al voltant del segell, una franja blanca amb la inscripció en anglès Republic of the Marshall Islands ('República de les Illes Marshall') a la part superior, mentre que a la inferior, en marshallès, figura el lema nacional, Jepilpilin ke Ejukaan ('L'acompliment ve de l'esforç conjunt'). La vora exterior és formada per dues cadenes unides, que simbolitzen les dues cadenes d'illes de Ratak i Ralik.

## Referències

* ↑ Abans hi deia Government of the Marshall Islands ('Govern de les Illes Marshall')
* ↑ «Pàgina del Govern de les Illes Marshall – El Segell». Arxivat de l'original el 2009-01-27. [Consulta: 5 febrer 2009].

## Vegeu també

* Bandera de les Illes Marshall
# Escut de les Maldives

L'escut de les Maldives, més aviat un emblema que no pas un escut heràldic, fou adoptat el 1990 en substitució de l'antic disseny usat des del 1940, durant l'època del protectorat britànic.

## Descripció

Consisteix en un creixent i una estrella d'or ressaltant damunt una palma cocotera de sinople i dues banderes de les Maldives a banda i banda, sobre una cinta amb el lema الدولة المحلديبية (Ad-Dawlat al-Mahaldibiyat, 'Estat de les Mil Illes') escrit en àrab.
La palmera ha estat, tradicionalment, el principal mitjà de subsistència de l'arxipèlag; la mitja lluna i l'estel són símbols de la fe islàmica.

## Escuts històrics

* Escut originari (1940-1990)
Originàriament, el símbol central de la lluna i l'estrella era d'argent i fou modificat a la versió actual en or el 1990.

## Vegeu també

* Bandera de les Maldives

## Enllaços externs

* Hubert Herald – Escut de les Maldives (anglès)
# Escut del Kirguizstan

L'escut del Kirguizstan, més aviat un emblema que no un escut heràldic, és de forma circular i hi predomina el color blau; el blau cel és conegut entre el poble kirguís com el color del coratge i la generositat (vegeu també, en aquest sentit, la bandera i l'escut del Kazakhstan).

## Descripció

A banda i banda de l'escut hi ha la representació estilitzada d'una espiga de blat a la part superior i d'un ram de cotó a la inferior, entre les quals apareix el nom oficial de l'estat en kirguís: Кыргыз Республикасы (Kirguiz Respublikasi), o República Kirguís.
El motiu central és un falcó argentat amb les ales esteses i mirant cap a la sinistra, entre les quals es dibuixa un paisatge esquemàtic format per les muntanyes Ala-Too, de la serralada del Tian Shan, coronades per un sol ixent i situades vora el llac Issik Kul.
Fou aprovat pel Parlament kirguís el 14 de gener de 1994 i el disseny és obra d'Asein Abdraev, director de l'escola d'art de Narín, i de Sadirbek Dubanaev, cap de la milícia regional de Narín. En no haver-hi símbols nacionals anteriors a la Revolució d'Octubre de 1917, els autors es van basar en els elements presents a l'emblema de la desapareguda República Socialista Soviètica del Kirguizstan: les muntanyes, el sol ixent, el cotó i l'arròs, amb l'afegitó d'un element significatiu de la geografia local (el llac Issik Kul) i d'un animal extret del poema èpic de Manàs, amb les ales esteses en senyal de llibertat. El disseny dels raigs del sol vol fer pensar en el kolpak, el barret blanc tradicional dels homes kirguisos.

## Escut antic

* Escut de l'RSS del Kirguizstan (1937-1992)
L'actual emblema estatal va substituir l'escut de la República Socialista Soviètica del Kirguizstan, adoptat el 23 de març de 1937 i basat en el de la Unió Soviètica, amb els símbols comunistes de la falç i el martell i l'estrella roja de cinc puntes, un sol ixent que simbolitzava el futur de la nació kirguís i uns rams de cotó i uns feixos de blat al voltant en representació de la riquesa agrícola. El lema «Proletaris de tots els països, uniu-vos!», hi figurava en kirguís i en rus, així com el nom de la república, Кыргыз С.С.Р. (Kirguiz S.S.R.), en kirguís.
Com a elements identificatius tenia diverses filigranes pròpies de l'art folklòric kirguís i la representació de les muntanyes del Tian Shan.

## Referències

* ↑ Central Asia Travel – El Kirguizstan (anglès)

## Vegeu també

* Bandera del Kirguizstan

## Enllaços externs

* Portal estatal del Kirguizstan – Símbols estatals Arxivat 2010-04-01 a Wayback Machine. (anglès) (kirguís) (rus)
* Heraldry of the World – Escut del Kirguizstan (anglès)
# Escut del Lloar

L'escut oficial del Lloar té el següent blasonament:
Escut caironat truncat: al 1r, d'or, una espasa flamejada de gules guarnida d'atzur; i al 2n, d'atzur, una mitra d'argent embellida d'or i amb les ínfules també d'or ressaltant sobre una creu processional i un bàcul de bisbe d'or passats en sautor, la creu en banda i el bàcul en barra. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 26 d'octubre de 1987 i publicat en el DOGC el 18 de novembre del mateix any amb el número 916.
L'espasa flamejant és l'atribut de sant Miquel, patró del poble. La mitra, la creu i el bàcul de la segona partició recorden que la localitat va pertànyer a la baronia de Cabassers, propietat dels bisbes de Tortosa.

## Vegeu també

* Bandera del Lloar
* Escuts i banderes del Priorat

## Referències

* ↑ «DECRET 314/1987, de 26 d'octubre, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Lloà per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC num. 916, 26-10-1987. [Consulta: 23 juny 2010].
# Escut del Milà

L'escut oficial del Milà, aprovat el 9 de maig del 2003. té el següent blasonament:
    Escut caironat: de porpra, un milà d'or aferrant una fletxa de sable. Per timbre, una corona de poble.
El milà és un senyal parlant relatiu al nom del poble. La fletxa que agafa és l'atribut de santa Úrsula de Colònia, patrona de la localitat.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Camp

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/1704/2003, de 9 de maig, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi del Milà.» ( PDF). DOGC num 3900, 09-05-2003. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut del Pla de Santa Maria

L'escut oficial del Pla de Santa Maria (Alt Camp) té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'atzur, una muralla entre dues torres obertes d'argent somades d'una creu llatina d'or. Per timbre, una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 5 de setembre de 1995.
La muralla torrejada amb les dues creus és un senyal tradicional de les armes de la localitat, amb la muralla que probablement al·ludeix a la vila i les creus relatives a les seves dues esglésies, Sant Ramon (segle xiii) i Santa Maria (segle xviii).

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Camp
* Bandera del Pla de Santa Maria

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 5 de setembre de 1995, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi del Pla de Santa Maria.» (pdf). DOGC num 2105, 05-09-1995. [Consulta: 25 juny 2010].
# Merche Mar

Merche Mar (català: Mercè Marquès i Pons) (Barcelona, 24 de setembre de 2024 - Barcelona, 25 de febrer de 2025) de nom de naixement Mercè Marquès i Pons, va ser una vedet catalana de revista i music hall que va esdevenir una llegenda a El Molino.

## Biografia

Va començar la seva carrera a El Molino cap a l'any 1965, amb Johnson i Escamillo. Hi va fer diversos espectacles, com Rubias y morenas, La flauta del faraón, Las pícaras molineras, Béseme donde quiera, Taxi al Molino o Pluma y peineta, darrer espectacle abans del tancament en 1997. També va ser la primera artista a actuar al nou espectacle Made in Paral·lel, en el moment de la reobertura, en 2010.
Entre 1997 i 2010 va seguir actuant, tant en sales de tot Espanya com a la televisió (per exemple a la sèrie Pelotas, de TVE) i al cinema (com a Soldados de Salamina), i va escriure un llibre autobiogràfic, El Molino: Historias de una vedette.
Els seus últims espectacles van ser amb la Revista Loco Loco Musica Hall de Jamboo Agency l'estiu de 2024 a poblacions com Sant Joan d'Espi o Cunit.

## Referències

* ↑ «Registre de naixements, 1947». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 24-09-1947. [Consulta: 26 febrer 2025].
* 1 2 3 Merche Mar, una gran vedet catalana ErosCatalà, diari d'erotisme i societat. (català)
* ↑ «La nit dels ignorants 3.0, de 00 a 01 h - 13/12/2024». Radioteca.at, 13-12-2024.
* 1 2 Merche Mar FEM, Fundació El Molino, 2009 (català) (castellà)
* ↑ El Molino: Historias de una vedette, Merche Mar. Editorial ArcoPress, 2005. ISBN 84-934420-6-2 (castellà)
# Escut del Priorat

L'escut oficial del Priorat té la següent descripció:
Escut caironat: d'argent, una branca d'olivera de sinople fruitada de sable, sobremuntada d'una creu grega patent de sable i acostada de dos raïms de porpra pampolats de sinople; la bordura componada d'or i de gules. Per timbre, una corona mural de comarca.

## Història

Va ser aprovat el 28 de juny del 2007 i publicat al DOGC l'11 de juliol del mateix any.
L'escut representa els principals conreus d'aquesta comarca essencialment agrícola: l'olivera i la vinya, que han donat productes de tanta reputació com l'oli de Siurana i el vi de les denominacions d'origen Priorat i Montsant. La creu de sable fa referència al priorat cartoixà d'Escaladei, del qual pren el nom la comarca. La bordura representa els quatre pals de l'escut de Catalunya.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Priorat
# Agència de Notícies de la República Islàmica

L'Agència de notícies de la República Islàmica, més coneguda pel seu nom en anglès Islamic Republic News Agency o pel seu acrònim IRNA (en persa: خبرگزاری جمهوری اسلامی, Xabargozâri-ye Jomhuri-ye Eslâmi), o IRNA (ایرنا), és l'agència de notícies oficial de la República Islàmica de l'Iran. Fundada el 13 de novembre de 1934 com a agència de notícies Pars durant l'època de Reza Shah, està finançada pel govern i controlada pel Ministeri de Cultura i Orientació Islàmica iranià. L'agència també publica el diari Iran. Des de setembre de 2021, el director general d'IRNA és Ali Naderi. IRNA té 60 oficines a l'Iran i 30 més a diversos països del món.

## Referències

* ↑ «Ahmadinejad takes over Iranian official news agency». payvand.com. Arxivat de l'original el 2013-09-27. [Consulta: 25 novembre 2011].
* ↑ «Guide to Iranian Media and Broadcast». BBC Monitoring, 01-03-2007. [Consulta: 12 setembre 2014].
# Agència de Satara

L'agència de Satara fou una entitat de l'Índia britànica, a la presidència de Bombai, formada per dos principats: Aundh i Phaltan, sota autoritat del col·lector de Satara (el governador del districte de Satara). Aquesta agència va sorgir dins dels anomenats jagirs de Satara formats per Akalkot, Aundh, Bhor, Daphlapur, Jath, i Phaltan, antics feudataris del raja de Satara. El 1849 cinc d'ells foren posats sota autoritat del col·lector de Satara i el sisè (Akalkot) sota el col·lector de Sholapur. Posteriorment el jagir de Bhor fou transferit al col·lector de Poona, i Jath i Daphlapur a l'Agència del País Maratha Meridional. Aquestos dos darrers foren després transferits al col·lector de Bijapur.
El sobirà d Aundh era un hindú de casta braman amb títol de Pant Pratinidhi; la famíli descendeix de Trimbak Krishna, un funcionari del poble de Kinhai a la taluka de Koregaon del districte de Satara. El 1690 el fill de Sivaji, Rajaram, va elevar a Parasuram Pant, fill de Trimbak, a la categoria de sardar i el 1698 li va confiar el títol de Pratinidhi o virrei, que el 1713 va esdevenir hereditari en la família. El sobirà era considerat de primera classe entre els sardars (nobles) del Dècan.
El sobirà de Phaltan era un maratha del clan Ponwar descendent de Podaka Jagdeo que va entrar al servei del sultà de Delhi i fou mort en batalla el 1327; el sultà llavors va donar el títol de nayak i un jagir al fill, Nimbraji. El 1825 l'estat fou annexionat pel raja de Satara que el 1827 va permetre no obstant la successió de Banaji Nayak pagant una nazarana o drets de successió de trenta mil rupies; a la seva mort el 1828 fou altre cop annexionat per Satara fins al 1841 quan la vídua del darrer cap va poder adoptar un fill; el sobirà portava el títol de Nimbalkar i era considerat tanmateix sardar de primera classe al Dècan.
Els dos sobirans van esdevenir tributaris britànics quan el principat de Satara es va extingir per lapse el 1849. Les dues famílies van rebre sanads autoritzant l'adopció. Aundh va veure condonat el seu tribut i Palthan pagava 9600 rupies en lloc d'un contingent armat que s'havia convingut al principi.
L'agència tenia una població el 1901 de 109.660 habitants repartits en 142 pobles. La majoria de la població era hindú (104.376); els musulmans eren 4.118 i els jains 1.166. Les castes principals eren els bramans, dhangars, kunbis, mahars, malls, marathes i ramoshis.

## Bibliografia

* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Agènesi

L' agènesi és la manca de tot o part d'un òrgan en desenvolupar durant el creixement embrionari.
Moltes formes d'agènesi són dites pels seus noms individuals, depenent de l'òrgan afectat:
* Agènesi del cos callós - fracàs del Corpus callosum per a desenvolupar-se
* Agènesi renal - fracàs d'un o tots dos renyons per a desenvolupar-se
* Focomèlia - fracàs en el desenvolupament dels braços o cames
* Agènesi del fal·lus - fracàs del penis per a desenvolupar-se
* Agènesi de l'úter, Síndrome de Rokitansky-Küster-Hauser o Agènesi de Müller - absència de l'úter i part de la vagina.
* Agènesi de la vesícula biliar - absència de la vesícula biliar. Una persona pot no adonar-se que té aquesta condició llevat que se sotmeten a cirurgia o imatges mèdiques, ja que la vesícula biliar no és ni visible ni essencial.

## Agènesi ocular

L'agènesi ocular (anoftàlmia) és una condició mèdica en la qual les persones naixen sense ulls.

## Agènesi dental i oral

* Anodòncia, absència de totes les dents primàries o permanents.
* Aglòssia, absència de la llengua.
* Agnàtia, absència de la mandíbula.

## Agènesi del sistema auditiu

Poden afectar l'orella (pavelló auricular) i a cau d'orella extern, mitjà o intern. A causa que l'oïda mitjana i interna són necessàries per a l'audició, les persones amb agènesi completa de les oïdes són totalment sordes. L'agènesi menor que afecta només a les parts visibles de l'oïda externa, que pot dir-se micròtia, típicament produeix preocupacions estètiques i tal vegada deterioració auditiva si es bloqueja l'obertura del conducte auditiu, però no provoca sordera.
# Ahrensburguià

L'ahrensburguià és el nom d'una cultura de caçadors nòmades del paleolític superior tardà del nord de l'Europa central. Aquesta cultura té una cronologia de c. 12.900 i 11.700 BP, el que coincideix amb el Dryas recent, l'últim període de fred de les acaballes de la glaciació de Weichsel; aquest període va donar lloc al centre d'Europa a un paisatge desforestat i a la formació d'una tundra amb bedolls i arbusts del tipus sorbus.
La presa més important era el ren. Les primeres evidències de la utilització de l'arc i les fletxes són d’aquesta cultura, tot i que aquesta arma podria haver estat inventada anteriorment.
L'ahrensburguià va ser precedit per les cultures d'Hamburg i Federmesser i va ser substituït per les cultures maglemesa i swideriana. S'ha trobat evidències ahrensburguianes al sud i a l'oest d'Escandinàvia, a la plana nord-alemanya i a l'oest de Polònia. L’àrea de l'ahrensburguià també incloïa grans zones de terra que es troben avui al fons del mar Bàltic i del Nord, ja que durant el Dryas recent la costa tenia un traçat molt més septentrional que l'actual.
La cultura rep el nom d'una vall túnel situada prop de la localitat d'Ahrensburg, a 25 km al nord-est d'Hamburg, a l'estat alemany de Slesvig-Holstein, on jaciments com Meiendorf, Stellmoor i Borneck contenen capes ahrensburguianes. Tot i que les capes d'aquests jaciments, així com la majoria d'altres llocs amb troballes d'aquesta cultura, daten dels Dryas recent, la capa ahrensburgiana d'Alt Duvenstedt ha estat datada a l'Allerød molt tardà, representant així possiblement una primera etapa de l’ahrensburguià que podria correspondre a la cultura de Bromme al nord. Es troben útils amb espines associats tant a la cultura de Bromme com a la d’Ahrensburg.
La investigació genètica suggereix que aquesta cultura estava connectada amb el gen Hg R1a1 que s'hauria estès des de les valls del Dnieper i el Don i del refugi LGM d'Ucraïna entre fa 13.000 i 7600 anys, confirmant així la hipòtesi que els caçadors de rens van començar a expandir-se des de la vall del Dnieper a Ucraïna i, passant pel centre d’Europa, van arribar a Escandinàvia fa uns 12.000 anys.

## Referències

* ↑ Ashton, 2017, p. 313.
* ↑ VVAA, 2002.

## Bibliografia

* Ashton, Nick. Early Humans (en anglès). Londres: William Collins, 2017. ISBN 978-0-00-815035-8.
* VVAA «Different genetic components in the Norwegian population revealed by the analysis of mtDNA and Y chromosome polymorphisms» (en italià). Eur. J. Hum. Genet, 10, 9, 2002. DOI: 10.1038/sj.ejhg.5200834. PMID: 12173029.
# Institut

«Institut» té aquests significats:
** Institut d'Educació Secundària, centre educatiu espanyol
** Institut (Catalunya)
* Institut religiós, institut de vida consagrada format per persones que professen una vida i estat religiós
* Institut o centre de recerca
# Airbus A310 MRTT

L'Airbus A310 MRTT (acrònim en anglès de Multi Role Tanker Transport, 'Transport d'abastament multifuncional Airbus A310') és un avió cisterna per a abastament en vol fabricat per la companyia Airbus Military basat en el model civil Airbus A310. Prèviament, els A310 han sigut operats simplement com a avions de transport.

## Disseny

És un avió militar de càrrega, pesant i de llarg abast, de disseny bimotor, derivat de l'avió comercial de passatgers Airbus A310, pot ser equipat amb sondes d'abastament de combustible en, dos sota les ales i una sota el fuselatge central, també pot ser convertit per operar com a avió de transport de tropes, transport de càrrega i equipament militar, avió de rescat, avió de comandament aeri de batalla i avió hospital, per equipar les forces aèries dels països membres de l'OTAN i altres països d'arreu del món, amb un avió de càrrega de disseny multifuncional.

## Referències

* ↑ Jane's Aircraft Recognition Guide, 5a edició. 2007, pàg. 420.
# Airbus A319

L'Airbus A319 és un avió civil de passatgers d'Airbus. És un model escurçat derivat de l'Airbus A320, amb canvis mínims. Com que té els mateixos dipòsits de combustible, però menys passatgers (124 en configuració de 2 classes), el seu abast es veu augmentat fins a 7.200 km, el major de la seva classe. Igual que l'A320, té control per senyals elèctrics i usa els mateixos motors. Va ser certificat el 1996, el mateix any en què va entrar en servei amb Swissair.

## Variants

* A319CJ: És una versió executiva de l'A319. Té tancs addicionals de combustible instal·lats a la bodega de càrrega, la qual cosa augmenta la seva autonomia fins als 12.000 km. Pot ser reconvertit a un A319 de passatgers traient-li els tancs extra, el que augmenta el seu valor de revenda. També és conegut com a ACJ (Airbus Corporate Jet). Pot portar fins a 39 passatgers i pot ser dissenyat pels seus propietaris en gairebé qualsevol configuració. Competeix amb altres jets privats com el Gulfstream V, el Boeing BBJ o el Bombardier Global Express. Porta els mateixos motors que l'A320. És l'avió d'ús oficial del President de la República Francesa, i el president d'Ucraïna(Empresa estatal d'aviació "Ucraïna").
* A319LR: és la versió de llarg abast de l'A319. L'autonomia típica de l'A319LR augmenta fins a 8.300 km en comparació amb l'A319 estàndard. Qatar Airways va ser el client de llançament, rebent dos A319-100LRs, PrivatAir va rebre dos A319LR el 2003, i Eurofly en va adquirir dos el 2005.

## Referències

* ↑ Norris & Wagner 1999, p. 53
* ↑ «A319 Dimensions & key data». Airbus. Arxivat de l'original el 15 febrer 2012. [Consulta: 25 juliol 2016].
* ↑ Norris & Wagner 1999, p. 55
* ↑ ACJ Specifications Arxivat 8 October 2013 a Wayback Machine., airbus.com
* ↑ "ACJ Analysis" Business & Commercial Aviation Magazine– July 2002, Page 44
* ↑ «Il portale dell'Aeronautica Militare – Airbus A319CJ». Arxivat de l'original el 10 gener 2015. [Consulta: 26 desembre 2014].
* ↑ «PrivatAir and Qatar opt for long-range A319s». Flight International, 18-03-2003. Arxivat de l'original el 31 març 2017. [Consulta: 30 març 2017].
* ↑ «PrivatAir receives its first Airbus A319». Arxivat de l'original el 12 desembre 2019. [Consulta: 12 desembre 2019].
* ↑ «Eurofly Orders Airbus A319 Long Range Aircraft». Arxivat de l'original el 21 desembre 2016.

## Bibliografia

* Civil Aircraft Today. Londres: Amber Books, 2008. ISBN 978-1-905704-86-6.
* Gunston, Bill. Airbus: The Complete Story. Sparkford, Yeovil, Somerset, UK: Haynes Publishing, 2009. ISBN 978-1-84425-585-6.
* Norris, Guy; Wagner, Mark. Airbus. St. Paul, Minnesota: MBI Publishing, 1999. ISBN 978-0-7603-0677-2.
# Airbus Helicopters H225

L'Airbus Helicopters H225 (anteriorment Eurocopter EC225 Super Puma) és un helicòpter de transport de passatgers de llarg abast desenvolupat per Eurocopter com a nova generació de la família Super Puma. Es tracta d'un helicòpter bimotor que pot portar fins a 24 passatgers juntament amb dos pilots i un tripulant de cabina, segona la configuració que esculli el client. L'helicòpter es comercialitza per a suport d'estructures situades al mar, transport de passatgers i serveis públics.
L'EC225, orientat al mercat civil, té un equivalent militar, que inicialment s'anomenava Eurocopter EC725 i que el 2015 fou reanomenat a H225M. El 2015, fou formalment reanomenat H225, conformement amb la reconstrucció de marca de Eurocopter a Airbus.

## Referències

* ↑ "VIDEO: Meet the H Generation." Airbus Helicopters, 3 març 2015.