OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Auriglobus modestus

Auriglobus modestus és una espècie de peix de la família dels tetraodòntids i de l'ordre dels tetraodontiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 10,6 cm de longitud total.

## Alimentació

Menja principalment insectes terrestres, gambes, llavors i, en menor quantitat, peixos i escates de peixos.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, de clima tropical (23 °C-28 °C) i demersal.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: Tailàndia, Malàisia i Indonèsia, incloent-hi la conca del riu Mekong.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Kottelat, M., A.J. Whitten, S.N. Kartikasari i S. Wirjoatmodjo, 1993. Freshwater fishes of Western Indonesia and Sulawesi. Periplus Editions, Hong Kong. 221 p.
* ↑ Roberts, T.R., 1989. The freshwater fishes of Western Borneo (Kalimantan Barat, Indonesia). Mem. Calif. Acad. Sci. 14:210 p.
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl, 1991. Aquarien atlas. Bd. 3. Melle: Mergus, Verlag für Natur- und Heimtierkunde, Alemanya. 1104 p.
* ↑ Roberts, T.R., 1989.
* ↑ Taki, Y., 1974. Fishes of the Lao Mekong Basin. United States Agency for International Development Mission to Laos Agriculture Division. 231 p.
* ↑ Monkolprasit, S., S. Sontirat, S. Vimollohakarn i T. Songsirikul, 1997. Checklist of Fishes in Thailand. Office of Environmental Policy and Planning, Bangkok, Tailàndia. 353 p.
* ↑ Parenti, L.R. i K.K.P. Lim, 2005. Fishes of the Rajang basin, Sarawak, Malaysia. Raffles Bull. Zool. Supplement (13):175-208.
* ↑ Taki, Y., 1978. An analytical study of the fish fauna of the Mekong basin as a biological production system in nature. Research Institute of Evolutionary Biology Special Publications núm. 1, 77 p. Tòquio (Japó).

## Bibliografia

* Anònim, 2001. Base de dades de la col·lecció de peixos del National Museum of Natural History (Smithsonian Institution). Smithsonian Institution - Division of Fishes.
* Ebert, K., 2001. The puffers of fresh and brackish waters. Aqualog. 96 p.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Ana Margarita de San José

Ana Margarita de Austria (?, ca. 1632-Madrid, 1658), de nom religiós Ana Margarita de San José, va ser una religiosa agustina recol·lecta espanyola. Coneguda per ser filla natural de Felip IV de Castella, va ser encomanada des de molt petita, quan tenia només dos anys, a la priora Mariana de San José i la resta de monges del Reial Monestir de l'Encarnació de Madrid. Hi va estar amagada fins poc abans de prendre els hàbits, el 3 de gener de 1649. El 13 de novembre del mateix any també prengué el vel, en una cerimònia molt recordada per la seva fastuositat i riquesa. Finalment, professà al mateix convent el 12 de gener de 1650. Arribà a ser sotspriora de la comunitat el 1657. Va morir el 1658 als 26 anys i va ser enterrada al cor del monestir.

## Referències

* 1 2 3 4 Sánchez Hernández, María Leticia «Servidoras de Dios, leales al Papa: las monjas de los Monasterios Reales». Libros de la Corte, núm. extra 1, 2014, pàg. 314.
* ↑ Díez, Jesús ««La priora de la Encarnación» (1612-1638)». Recollectio: annuarium historicum augustinianum, núm. 40-2, 2017, pàg. 580-581.
* 1 2 «El convento de la Encarnación». La Ilustración Española y Americana, 22-09-1893, pàg. 182.
* ↑ Ruiz Rodríguez, Ignacio. Don Juan José de Austria en la monarquía hispánica: entre la política, el poder y la intriga (en castellà). Madrid: Dykinson, 2007, p. V.
# Operació Grandiloqüència

Durant la II Guerra Mundial, l'Operació Grandiloqüència (anglès: Operation Fustian) va ser un assalt paracaigudista britànic per capturar el pont de Primasole sobre el riu Simeto, al sud de l'Etna, a l'illa de Sicília, i mantenir-lo fins a ser rellevats per forces de terra, en el marc de l'Operació Husky, la invasió aliada de Sicília.
Les forces britàniques estaven compostes per 3 batallons de la 1a Brigada Paracaigudista i una companyia independent d'exploradors. Va realitzar-se la nit del 13-14 de juliol de 1943. Tot i dispersar-se durant el salt, els britànics van a aconseguir arribar al seu objectiu i conservar-lo. No obstant això, durant un atac provinent per 3 flancs van veure's obligats a retirar-se a un perímetre més petit, que van mantenir fins a l'arribada de la 4a Brigada Blindada. El pont va capturar-se intacte.

## Referències

* ↑ D'Este, Carlo. Bitter Victory: The Battle for Sicily, 1943 (en anglès). Harper Collins, 2009-06-02. ISBN 978-0-06-194081-1.
* ↑ Mrazek, James E. Airborne Combat: The Glider War/Fighting Gliders of WWII (en anglès). Stackpole Books, 2011-04-05. ISBN 978-0-8117-4466-9.
* ↑ Tugwell, Maurice. Airborne to Battle: A History of Airborne Warfare, 1918-1971 (en anglès). Kimber, 1971. ISBN 978-0-7183-0262-7.
# Antonín Vávra

Antonín Vávra (Praga, 7 de gener de 1847 - Dobřichovice, 8 de juny de 1932) fou un cantant d'òpera txec.
Estudià a Praga, amb Lukes, i a Milà amb Lamperti, i no tardà a revelar-se com a notable tenor dramàtic. Com a membre de l'Òpera del Teatre Nacional de Praga, tenia el mèrit d'haver creat diversos rols en les òperes de Bedřich Smetana, havent estrenat El bes (Hubicka) (1876); El secret (Tajemství) (1878); Les dues vídues (Dvĕ vdovy) (1879), i Libuše (1884) amb motiu de la reobertura del Teatre Nacional, després del seu incendi el 1882. El rol en què més va lluir les seves amples facultats, fou en el Don José en l'òpera Carmen de Georges Bizet.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 10, pàg. 1063 (ISBN 84-239-4580-4)
# Haldane (cràter)

Haldane és un cràter d'impacte que es troba en la Mare Smythii, prop de l'extremitat oriental de la Lluna. La visibilitat del cràter es veu afectada per la libració, i fins i tot en condicions favorables es mostra amb un escorç molt acusat. Es troba just a l'oest-nord-oest del cràter Runge, i a l'est de Carrillo.
El seu interior ha estat inundat per la lava, deixant només una vora baixa projectant-se a través de la mar lunar. Aquest brocal apareix fragmentat en el seu costat nord-oest, deixant una esclettxa a l'interior. En la meitat oriental del sòl interior apareix una marca característica semicircular que és concèntrica amb la paret exterior. També es localitza una cresta central baixa, desplaçada a l'est del punt central interior.
Haldane és un exemple una miqueta extrem de molts cràters similars amb fractures en la Mare Smythii.

## Vegeu també

* Llista de cràters lunars
* Selenografia

## Referències

* ↑ Motomaro Shirao, Charles A. Wood, 2011, The Kaguya Lunar Atlas: The Luna in High Resolution, Plate 6: Mare Smythii. Springer Publications

### Altres referències

* (WGPSN), IAU Working Group for Planetary System Nomenclature. «Gazetteer of Planetary Nomenclature. 1:1 Million-Scale Maps of the Moon» (en anglès). UAI / USGS, 13-02-2013. [Consulta: 6 abril 2016].
* Andersson, L. E.; Whitaker, E. A.,. NASA Catalogue of Lunar Nomenclature (en anglès). NASA RP-1097, 1982.
* Blue, Jennifer. «Gazetteer of Planetary Nomenclature» (en anglès). USGS, 25-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Bussey, B.; Spudis, P.. The Clementine Atlas of the Moon (en anglès). Nueva York: Cambridge University Press, 2004. ISBN 0-521-81528-2.
* Cocks, Elijah E.; Cocks, Josiah C.. Who's Who on the Moon: A Biographical Dictionary of Lunar Nomenclature (en anglès). Tudor Publishers, 1995. ISBN 0-936389-27-3.
* McDowell, Jonathan. «Lunar Nomenclature» (en anglès). Jonathan's Space Report, 15-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Menzel, D. H.; Minnaert, M.; Levin, B.; Dollfus, A.; Bell, B. «Report on Lunar Nomenclature by The Working Group of Commission 17 of the IAU» (en anglès). Space Science Reviews, 12, 1971, pàg. 136.
* Moore, Patrick. On the Moon (en anglès). Sterling Publishing Co, 2001. ISBN 0-304-35469-4.
* Price, Fred W. The Moon Observer's Handbook (en anglès). Cambridge University Press, 1988. ISBN 0521335000.
* Rükl, Antonín. Atlas of the Moon (en anglès). Kalmbach Books, 1990. ISBN 0-913135-17-8.
* Webb, Rev. T. W.. Celestial Objects for Common Telescopes, 6ª edición revisada (en anglès). Dover, 1962. ISBN 0-486-20917-2.
* Whitaker, Ewen A. Mapping and Naming the Moon (en anglès). Cambridge University Press, 2003. 978-0-521-54414-6.
* Wlasuk, Peter T. Observing the Moon (en anglès). Springer, 2000. ISBN 1-85233-193-3.

## Enllaços externs

* "Haldane (cràter)". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* «Digital Lunar Orbiter Photographic Atles of the Moon» (en anglès). [Consulta: 5 juliol 2018].
* «LROC :: QuickMap - Targeting Mapa LROC» (en anglès). [Consulta: 5 juliol 2018].
* «The-moon.wikispaces.com: Haldane» (en anglès). Arxivat de l'original el 2018-05-30. [Consulta: 5 juliol 2018].
# Ana de Quiroga

Ana de Quiroga (Valverde del Fresno, Càceres, 1961) és una artista visual.
Del 1982 al 1987 estudia disseny a l'Escola d'Art i Disseny de la Diputació de Tarragona. Un cop finalitzats aquests estudis, comença els de gravat amb Ramon Ferran, i posteriorment fotografia artística amb Rufino Mesa. Més tard, obté la llicenciatura en Història de l'Art a la Universitat Rovira i Virgili. A partir del 1994 comença a participar en mostres col·lectives a Tarragona, Cadaqués, Barcelona, Valls i Tortosa. L'any 1997 s'uneix amb Katia Acín, Antoni Alcàsser i Cristina Plaza, en un taller ubicat al núm. 11 del carrer Major de Tarragona; el taller posteriorment es traslladat a la Rambla i al carrer Talavera de la mateixa ciutat. Foren uns anys molt important per a la seva formació com a artista i també personalment, gràcies a les ciències al costat d'una personalitat com Katia Acín, per a la qual mostres vegades treballava, realitzant la impressió dels seus gravats.
Paral·lelament al seu treball com a gravadora, comença a dedicar-se a la fotografia. L'any 2003. També presenta l'exposició “Prestige: miradas intermitentes”, al Museu Cafè de Tarragona, una mostra en la qual s'apleguen l'art i el testimoni. “La incomunicació. Escrits congelats” (2004) fou una altra exposició, realitzada al bar Nua, Tarragona; l'artista parlava de la situació d'aïllament, de tristesa i de frustració que produeix una relació truncada, en que s'ha perdut qualsevol possibilitat de continuar. Cal dir que tota la seva producció artística té un referents biogràfic, generalment cada obra té una història, un fet darrer seu. Al 2007 exposa a l'Aula d'Art de la Universitat Rovira i Virgili la mostra “Caelum”, conjunt de gravats que tenen com a tema la migració.

## Referències

* ↑ SALCEDO MILIANI, Antonio, Plural Femení. Dones artistes a les comarques de Tarragona. La consolidació 1951-1975, Diputació de Tarragona, Tarragona, 2016. p.98
* ↑ SALCEDO MILIANI, Antonio, Plural Femení. Dones artistes a les comarques de Tarragona. La consolidació 1951-1975, Diputació de Tarragona, Tarragona, 2016. p.100-101
# Cantherhines longicaudus

Cantherhines longicaudus és una espècie de peix de la família dels monacàntids i de l'ordre dels tetraodontiformes.

## Morfologia

* Les femelles poden assolir 13,2 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i demersal que viu entre 18-21 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Tahití i les illes Cook.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Swainson W., 1839. The natural history and classification of fishes, amphibians, & reptiles, or monocardian animals. Londres. Nat. Hist. & Class. v. 2. i-vi + 1-448.
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ Hutchins, J. B. & Randall, J. E., 1982. Cantherhines longicaudus, a new filefish from Oceania, with a review of the species of the Cantherhines fronticinctus complex. Pacific Science v. 36 (núm. 2): 175-185.
* 1 2 3 4 «Cantherhines longicaudus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Anònim, 2001. Base de dades de la col·lecció de peixos del National Museum of Natural History (Smithsonian Institution). Smithsonian Institution - Division of Fishes.
* Bussing, W.A. i R.J. Lavenberg, 1995. Monacanthidae. Cachúas, lijas. p. 1278-1280. A: W. Fischer, F. Krupp, W. Schneider, C. Sommer, K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) Guia FAO para Identificación de Especies para los Fines de la Pesca. Pacífico Centro-Oriental. 3 Vols. FAO, Roma.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hutchins, J.B., 1984. Monacanthidae. A: W. Fischer i G. Bianchi (eds.) FAO species identification sheets for fishery purposes. Western Indian Ocean (Fishing Area 51). Vol. 3. FAO, Roma. pag. var.
* Hutchins, J.B., 2001. Monacanthidae. Filefishes (leatherjackets). p. 3929-3947. A: K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Randall, J. E., 1964: A revision of the filefish genera Amanses and Cantherhines. Copeia 1964 (núm. 2): 331-361.
* Tortonese, E., 1979. Monacanthidae. p. 643. A: J. C. Hureau i Th. Monod (eds.) Check-list of the Fishes of the north-eastern Atlantic and of the Mediterranean (CLOFNAM). UNESCO, París. Vol. 1.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Chiasmodon harteli

Chiasmodon harteli és una espècie de peix de la família dels quiasmodòntids i de l'ordre dels perciformes.

## Etimologia

Chiasmodon prové dels mots grecs chiasmos (disposat en diagonal) i odous (dent, dents), mentre que harteli honora la figura de Karsten Hartel en reconeixement per les seues contribucions a la ictiologia (especialment, les referides als peixos d'aigües fondes).

## Descripció

Fa 19,8 cm de llargària màxima. 47-48 vèrtebres (versus 42-46 en les altres espècies del mateix gènere). Es diferencia de Chiasmodon niger per tindre 90-95 porus a la línia lateral (vs. 86-90 i 75-87 en les altres espècies) i de Chiasmodon pluriradiatus i Chiasmodon asper per presentar 13-14 radis a les aletes pectorals (vs. 15-16). Absència d'espínules dèrmiques força petites en els exemplars de més de 48,7 mm de longitud (vs. presència). Musell allargat i punxegut (vs. curt i rom). Línia lateral no interrompuda. 1 ullal als premaxil·lars (vs. 2). 7 porus supraorbitaris (vs. 8 en C. pluriradiatus i 9 en C. asper). 13-16 porus infraorbitaris -normalment 14- (vs. 11-13 en C. subniger).

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un peix marí, pelàgic (entre 495 i 1.417 m de fondària) i oceànic, el qual viu a l'Atlàntic occidental i nord-oriental (70°N-30°N, 40°W-11°W), incloent-hi Groenlàndia.

## Observacions

És inofensiu per als humans i el seu índex de vulnerabilitat és baix (14 de 100).

## Referències

* ↑ Johnson J. Y., 1864. Description of three new genera of marine fishes obtained at Madeira. Proceedings of the Zoological Society of London. 1863 (pt 3). 403-410.
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 3 4 Melo, M. R. S., 2009. Revision of the Genus Chiasmodon (Acanthomorpha: Chiasmodontidae), with the Description of Two New Species. Copeia, 2009 (3): 583–608. Pàg. 598.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Romero, P., 2002. An etymological dictionary of taxonomy. Madrid (Espanya).
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Møller, P. R., J. G. Nielsen i S. W. Knudsen, J. Y. Poulsen, K. Sünksen i O. A. Jørgensen, 2010. A checklist of the fish fauna of Greenland waters. Zootaxa. Núm. 2378: 1-845.
* ↑ All fishes of Greenland - FishBase (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ Cheung, W. W. L., T. J. Pitcher i D. Pauly, 2005. A fuzzy logic expert system to estimate intrinsic extinction vulnerabilities of marine fishes to fishing. Biol. Conserv. 124:97-111.

## Bibliografia

* Prokofiev, A. M., 2010. Critical analysis of results of the revision of the genus Chiasmodon made by M. R. S. Melo (2009) and a characteristic new form C. niger-complex from the Indian Ocean (Perciformes: Chiasmodontidae). Journal of Ichthyology, vol. 50 (núm. 7): 503-511.

## Enllaços externs

* AQUATAB (txec)
* ION (anglès)
# Dysithamnus

Dysithamnus és un gènere d'ocells de la família dels tamnofílids (Thamnophilidae) que agrupa espècies natives de l'Amèrica tropical (Neotròpic), on es distribueixen des del sud-est de Mèxic, a través d'Amèrica Central i del Sud fins al nord-est d'Argentina.

## Descripció

Els ocells d'aquest gènere són bastant petits, mesurant entre 11,5 i 12,5 cm de longitud, rabassuts, capgrossos, amb becs força robustos. Es troben àmpliament al sotabosc, principalment en piemonts subtropicals; cap es troba a la regió amazònica. Recorden les espècies del gènere Thamnomanes, però són més robustes i de cues més curtes; la majoria de les espècies són de patró ben definit.

## Taxonomia

L'espècie D. leucostictus era tractada com a coespecífica amb el geogràficament distant D. plumbeus, però Isler et al. (2008) van subministrar evidències, principalment vocals, per a la separació d'aquestes, el que va ser aprovat en la Proposta N° 405A al Comitè de Classificació de Sud-americà. En la mateixa proposta, Part B, es va rebutjar la separació del tàxon tucuyensis, que continua com la subespècie Dysithamnus leucostictus tucuyensis.
Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per 8 espècies:
* batarà pigallat - (Dysithamnus stictothorax).
* batarà capgrís - (Dysithamnus mentalis).
* batarà de capell estriat - (Dysithamnus striaticeps).
* batarà de capell puntejat - (Dysithamnus puncticeps).
* batarà dorsi-rogenc - (Dysithamnus xanthopterus).
* batarà bicolor - (Dysithamnus occidentalis).
* batarà estriat - (Dysithamnus leucostictus).
* batarà plumbi - (Dysithamnus plumbeus).

## Referències

* ↑ «2024 Citation & Downloadable Checklists». Clements Checklist. [Consulta: 1r març 2025].
* ↑ Ridgely, Robert S.; Tudor, Guy. Field guide to the songbirds of South America: the passerines. 1. ed. Austin, TX: Univ. of Texas Press, 2009, p. 338, làmina 23. ISBN 978-0-292-71748-0.
* ↑ Isler, Morton L.; Isler, Phyllis R.; Whitney, Bret M. «Species limits in Antbirds (Aves: Passeriformes: Thamnophilidae): an evaluation of Plumbeous Antvireo (Dysithamnus plumbeus) based on vocalizations». Zootaxa, 1726, 1, 12-03-2008. DOI: 10.11646/zootaxa.1726.1.5. ISSN: 1175-5334.
* ↑ «Proposal 405A: Split Dysithamnus plumbeus and D. leucostictus (II) Proposal 405B: Split Dysithamnus tucuyensis from D. plumbeus or D. leucostictus (II) Proposal 405C: Adopt "White-streaked Antvireo" as English name for D. leucostictus (II)». South American Classification Committee, 01-08-2009. [Consulta: 1r març 2025].
# Operació Mangosta

L'Operació Mangosta era el nom en clau de les operacions encobertes de la CIA contra Cuba ideat després del fracàs de la invasió de Cuba a Bahía de Cochinos. L'operació mangosta comptava amb 32 tasques. 13 d'elles planejaven la guerra econòmica ja en forma més estructurada i amb part important de la codificació que fins avui conserva. El cap de l'Operació Mangosta va ser Edward Lansdale, qui va dissenyar el programa que conduïa a la revolta i al derrocament del règim comunista cubà.
En ella apareixen ja les accions per encarir i dificultar el transport marítim cap a Cuba, per provocar fracassos en les collites d'aliments i per impedir les vendes de níquel, entre d'altres. Durant el període de vigència del Pla Mangosta, en un lapse d'uns 14 mesos es van registrar 716 sabotatges d'envergadura contra objectius econòmics. Com a resposta, Cuba va accedir al suggeriment de la Unió Soviètica d'emplaçar coets atòmics al seu territori, la qual cosa va conduir a la Crisi dels míssils de Cuba a l'octubre de 1962, el moment àlgid de la Guerra Freda.

## Referències

* ↑ «http://web.archive.org/web/20110604213427/www.gwu.edu/~nsarchiv/nsa/cuba_mis_cri/621004» (en anglès). Arxivat de l'original el 2011-06-04. [Consulta: 20 maig 2017].
# Antífates

Segons la mitologia grega, Antífates (en grec antic Ἀντιφάτης) va ser un rei dels lestrígons, una tribu de gegants citat a l'Odissea.
Homer explica que Odisseu va arribar a l'illa dels lestrígons després de ser expulsat per Èol de la seva illa per haver malgastat els vents que li havia donat. Va ancorar en un extrem de l'illa i va enviar alguns homes per informar-se sobre els seus habitants. La filla del rei Antífates es troba amb els grecs i els condueix davant del seu pare, que n'agafa un i se'l menja, mentre els altres proven d'escapar-se. Antífates els persegueix cridant fortament, mentre avisa als altres lestrígons, que van arribar al mar i van començar a llençar immenses roques contra les naus d'Odisseu. Als que podien agafar se'ls menjaven. Odisseu va tallar la corda de la seva nau i va aconseguir marxar, però les altres onze es van perdre juntament amb els seus tripulants.

## Referències

* ↑ Homer. Odissea, X, 80-132.
* ↑ Apol·lodor. Biblioteca. Epítom, 12, 13

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 21. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1