OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Institut de Vic

L'Institut de Vic va néixer l'any 1955 com a Escola de Mestratge Industrial de Vic. L'any 1979 va esdevenir Institut Politècnic de Formació Professional de Vic; el 1996 va passar a ser Institut d'Educació Secundària de Vic, i des del 2010 es denomina Institut de Vic.
Durant el període en què impartia els ensenyaments de Mestratge industrial i després de Formació Professional era el centre de referència de moltes escoles privades d'Osona i bona part del Vallès Oriental que donaven aquest tipus de formació. Per això, els fons d'aquestes institucions han restat en custòdia directe de l'IES Vic, com els fons històrics acadèmics de les seccions de formació professional dels tres centres que ara han ingressat a l'Arxiu Comarcal d'Osona. No obstant això, la consulta de la documentació quedarà reservada al mateix Institut de Vic el qual gestionarà totes les peticions directament.
Actualment, l'Institut de Vic continua essent la institució educativa més gran d'Osona amb més de 1200 alumnes i imparteix ESO, batxillerat i cursos formatius en horaris de matí, tarda i vespre.
El 2015 va transferir el 2015 9,3 metres lineals d'expedients acadèmics, corresponents als anys 1972 a 2000, de les històriques seccions de Formació Professional de Torelló, Quintanes i Acadèmia Suert de Vic que tenia en custòdia des que actuava com a centre de referència de la docència professional.

## Referències

* 1 2 3 4 «L'Arxiu Comarcal d'Osona ingressa la documentació acadèmico-administrativa de les històriques seccions de Formació Professional de Torelló, Quintanes de Masies de Voltregà i de l'Acadèmia Suert de Vic». Gencat, 12-05-2015 [Consulta: 11 octubre 2015].
# Arthur Hiller

Arthur Hiller OC (Edmonton, Alberta, Canadà, 22 de novembre de 1923), va ser un director de cinema i actor canadenc.

## Biografia

És navegador en l'Exèrcit de l'aire canadenc durant la Segona Guerra Mundial. Després, estudia la psicologia a la Universitat de Toronto abans de començar una carrera d'escenògraf a la televisió, en principi a Toronto, després a Hollywood. El 1957, dirigeix la seva primera pel·lícula The Careless Years.
Cineasta prolífic, Hiller aborda diversos gèneres com les pel·lícules de guerra (Tobruk), la biografia (The Babe) o el drama psicològic (Making Love). Però és sobretot en la comèdia on Hiller destaca més amb pel·lícules com The Americanization of Emily, The Out-of-Towners, Plaza Suite (aquestes dues últimes inspirades en obres de Neil Simon), Transamerica Express i The Inlaws. El seu més gran èxit comercial és indubtablement Love Story.
Arthur Hiller va ser estat president del Sindicat de Directors d'Amèrica de 1989 a 1993 i de l'Academy of Motion Picture Arts and Sciences de 1993 a 1997. Va ser igualment anomenat oficial de l'Orde del Canadà el 2007.

## Filmografia
### Director

* 1955: Gunsmoke (sèrie de televisió)
* 1955: Alfred Hitchcock Presents (sèrie de televisió)
* 1956: Massacre at Sand-Creek
* 1957: Perry Mason (sèrie de televisió)
* 1958: The Rifleman (sèrie de televisió)
* 1960: Route 66 (sèrie de televisió, episodis Blue Murder, Blues for a Left Foot, The Clover Throne, Fly Away Home: Part 1, Fly Away Home: Part 2, Go Read the River, A Month of Sundays, The Newborn, Once to Every Man, The Strengthening Angels, Trap at Cordova, Welcome)
* 1960: Thriller (sèrie de televisió)
* 1964: The Americanization of Emily
* 1965: Promet-li qualsevol cosa
* 1966: Tobruk
* 1966: Penelope
* 1966: Família Addams (sèrie de televisió)
* 1967: The Tiger Makes Out
* 1970: The Out-of-Towners
* 1970: Love Story
* 1971: Plaza Suite
* 1971: Anatomia d'un hospital
* 1972: Man of La Mancha
* 1975: The Man in the Glass Booth
* 1976: Silver Streak
* 1979: The Inlaws
* 1979: Nightwing
* 1982: Making Love
* 1982: Author! Author!
* 1987: Outrageous Fortune
* 1989: See No Evil, Hear No Evil
* 1990: Milionari a l'instant (Filofax)
* 1992: The Babe
* 1997: An Alan Smithee Film: Burn Hollywood Burn

### Actor

* 1994: Beverly Hills Cop III de John Landis
* 1996: Wild Bill: Hollywood Maverick de Todd Robinson
* 1997: I Think I Cannes (no surt als crèdits)
* 1997: Pitch
* 1998: Jackie Chan: My Story
* 2002: Speakeasy
* 2002: Reel Radicals: The Sixties Revolution in Film (no surt als crèdits)
* 2002: Who Is Alan Smithee? (no surt als crèdits)

### Productor

* 1970: Love Story
* 1972: Man of La Mancha

## Premis i nominacions
### Premis

* 1971: Globus d'Or al millor director per Love Story
* 1972: Gran Premi del Jurat (Berlinale) per Anatomia d'un hospital
* 2002: Jean Hersholt Humanitarian Award

### Nominacions

* 1962: Primetime Emmy al millor director dramàtic per Naked City
* 1971: Oscar al millor director per Love Story
* 1972: Os d'Or per Anatomia d'un hospital
# Institut d'Estudis Valencians

L'Institut d'Estudis Valencians fou una institució fundada el 9 de febrer de 1937 a València, a l'estil de l'Institut d'Estudis Catalans (IEC), a iniciativa de la Conselleria de Cultura del Consell Provincial de València, presidida per Francesc Bosch i Morata (PVE). Deu dies més tard, el 19 de març de 1937, fou aprovat el reglament intern de l'entitat, que declarava el valencià com a idioma oficial i la Dama d'Elx com a imatge representativa.
El president fou Josep Puche i Álvarez, rector de la Universitat de València, el secretari general, Carles Salvador i Gimeno, i el tresorer, Josep Feo i Garcia.
Era dividit en quatre seccions:
* Històrico-Arqueològica, presidida per Isidre Ballester i Tormo, amb Domènec Flétcher i Valls com a secretari, Felip Mateu i Llopis, Lluís Querol i Roso i Emili Gómez i Nadal com a vocals.
* Filologia valenciana, presidida per Lluís Gonzalvo i París, amb Carles Salvador i Gimeno com a secretari, Manuel Sanchis i Guarner, Francesc Almela i Vives i Bernat Artola i Tomàs com a vocals.
* Ciències, presidida per Josep Puche, amb Emili Moròder i Sala com a secretari, Modest Quilis, Robert Feo i Garcia i Joaquim Bernat i Castelló com a vocals.
* Estudis Econòmics, presidida per Rafael Font de Mora, amb Vicent Tomàs i Pérez de secretari, Lluís Guillem Guardiola, Josep Oliag i Càceres i Marí Civera Martínez com a vocals.
Fou el primer organisme valencià amb competències normativitzadores, com assenyala Josep Daniel Climent: "l'únic organisme oficial que els valencians vam tenir al llarg del segle XX amb autoritat sobre la llengua". Així, la decisió més important de l'IEV fou adoptar les Normes de Castelló com a normativa oficial per al valencià. La conselleria de cultura hi va adscriure el Museu de Prehistòria i el Centre d'Estudis Econòmics Valencians. Va promoure la fundació de la Biblioteca del País Valencià, però la Guerra Civil espanyola va impedir bona part de les activitats i desaparegué el 1939. La Generalitat Valenciana mai no el va restablir com a entitat pública, sinó que la seua denominació va ser utilitzada per a la constitució d'una nova entitat, de caràcter associatiu privat, tot i que amb orientació secessionista i blavera, sota la presidència de Carles Recio Alfaro.

## Referències

* 1 2 «Institut d’Estudis Valencians (IEV) | enciclopèdia.cat». [Consulta: 1r gener 2021].
* ↑ Juan Cabanilles, Joaquim. El SIP i l’Institut d’Estudis Valencians (1937-1939). Diputació de València, 2006, p. 177-182.
* ↑ Juan Cabanilles, Joaquim «El SIP (Servei d’Investigació Prehistòrica) i l’Institut d’Estudis Valencians (1937-1939)». Arqueologia en blanc i negre. La labor del SIP: 1927-1950, 2006, pàg. 177-182.
* ↑ Les Normes de Castelló; Josep Daniel Climent, pàg. 277; edita Acadèmia Valenciana de la Llengua, València, 2007
* ↑ «Entrevista a Carles Recio, 14-2-2008». Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 30 juliol 2008].

## Enllaços externs

* Informació sobre l'IEV
* Informació sobre l'IEV oferta per la Universitat de València
# Bryconamericus osgoodi

Bryconamericus osgoodi és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 6,1 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones.

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H., McAtee W. L. & i D. P. Ward 1907. On further collections of fishes from Paraguay. Ann. Carnegie Mus. v. 4 (núm. 2). 110-157.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Eigenmann, C. H. & Allen, W. R. 1942. Fishes of western South America. I. The intercordilleran and Amazonian lowlands of Peru. II.- The high pampas of Peru, Bolivia, and northern Chile. With a revision of the Peruvian Gymnotidae, and of the genus Orestias. University of Kentucky: i-xv + 1-494, Pls. 1-22.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes 2003. Subfamily Characinae (Characins, tetras). p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Ortega, H. i R.P. Vari 1986. Annotated checklist of the freshwater fishes of Peru. Smithson. Contrib. Zool. (437):1-25.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Institut du cerveau et de la moelle épinière

L'Institut du cerveau et de la moelle épinière és una fundació francesa sense ànim de lucre que es dedica a l'estudi del cervell i malalties neurològiques o psiquiàtriques (Alzheimer, Parkinson, distonia, epilèpsia, esclerosi múltiple, ictus, càncer, demència, depressió, trastorn obsessiu-compulsiu, autisme, etc.) i també sobre la medul·la espinal (paraplegia, quadriplegia, etc.).
Va ser fundada el 24 de setembre de 2010 al lloc de l'hospital de la Pitié-Salpêtrière i reuneix 600 investigadors, enginyers i tècnics.

## Membres fundadors

L'ICM reuneix personalitats de tots els àmbits de la vida (medicina, esport, comerç, cinema, etc.) i que han posat les seves diverses àrees d'expertesa al servei de la Fundació: Gérard Saillant (president de la ICM), Yves Agid (director científic), Olivier Lyon-Caen, Luc Besson, Louis Camilleri, Jean Glavany, Maurice Lévy, Jean-Pierre Martel, Max Mosley, Lindsay Owen-Jones, Michael Schumacher, Jean Todt, David de Rothschild o Serge Weinberg.
Els patrocinadors de l'ICM són Jean Reno i Michelle Yeoh.

## Incubadora iPEPS

L'ICM acull una incubadora d'empreses. A partir del desembre del 2019, més de 27 empreses es van allotjar en aquesta incubadora.

## Referències

* ↑ (francès)Inauguration à Paris de l'Institut du cerveau, centre de recherches "sans équivalent au monde"
* ↑ (anglès)IPEPS INCUBATOR
# Agulla mineralensis

Agulla mineralensis és una espècie extinta de rafidiòpter de la família Raphidiidae, del gènere Agulla. L'espècie és coneguda únicament des del Miocè mitjà, etapa bartoviana tardana, lloc de la unió del Pacífic al grup Stewart Valley, al comtat de Mineral, Nevada.

## Història i classificació

Agulla mineralensis només se'l coneix a partir d'un fòssil, l'holotip, l'espècimen número 539. L'espècimen es compon d'un exemplar complet d'una ala posterior aïllada que es conserva com a compressió fòssil en esquistos de paper sedimentaris. El fòssil es va recuperar dels afloraments del grup de pissarres de Stewart Valley al lloc de la Pacific Union, localitat BLM núm. 26-30-09-335, al comtat de Mineral, Nevada, EUA. A. mineralensis va ser estudiat per primera vegada per Michael S. Engel de la Universitat de Kansas, Lawrence, Kansas, EUA. La seva descripció tipus de la nova espècie del 2009 es va publicar a la revista Transactions of the Kansas Academy of Science. Engel va encunyar l'epítet específic mineralensis en honor del comtat de Mineral, Nevada, on es va trobar l'espècie. En el moment de la descripció de l'espècie, Agulla mineralensis era l'únic membre de l'ordre Raphidioptera que es trobava en dipòsits fòssils d'edat neògena d'Amèrica del Nord.

## Descripció

L'espècimen solitari d'Agulla mineralensis té una llargada aproximada de 10,9 mm i una amplada màxima de 3,8 mm. La presència de diverses venes M i Cu diferents a la secció molt basal de l'ala indica que l'ala és una ala posterior. L'ala és aparentment hialina en coloració amb un lleuger enfosquiment de la zona pterostigma. L'espai subcostal és aproximadament la meitat de l'amplada de la secció conservada de l'espai costal. La vena M notablement llarga abans de la separació en venes MP i MA a A. mineralensis distingeix l'espècie d'altres de la família Raphidiidae terciaris amb ales posteriors descrites. Mentre que el pterostigma allargat és similar a les espècies extingides Raphidia mortua i Raphidia funerata, la llargada de la vena M i menys ramificació de les venes properes a la punta de les ales les separen de A. mineralensis.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 Engel, M. S. (en anglès) A Miocene snakefly from Stewart Valley, Nevada (Raphidioptera: Raphidiidae). Transactions of the Kansas Academy of Science, 112, núm.4, 2009, pàg. 211–214. DOI: 10.1660/062.112.0409 [Consulta: 6 febrer 2021].
# Arthur Saint-Léon

Arthur Saint-Léon (París, 17 de setembre de 1821 – París, 2 de setembre de 1870) fou coreògraf i mestre del Ballet Imperial de Sant Petersburg de 1859 a 1869.
Fill d'un director de ball en un teatre d'Estrasburg, estudià amb gran profit el violí i la dansa. Es presentà per primera vegada com a ballarí en un teatre de Múnic, i recollí molt aplaudiments en altres ciutats, principalment a Londres, on va contraure matrimoni amb la ballarina Fanny Cerrito, amb la qual es traslladà a París; el matrimoni fou contractat per actuar en el teatre de l'Òpera; allà es presentaren amb el <ballet> La fille de marbre, de la qual part coreogràfica era autor el mateix Saint-Léon. A aquestes obres li seguiren La vivandière (1848) i Le violon du diable (1849), en què es presentà Saint-Léon com a coreograf, ballarí, violinista i compositor dels retalls musicals d'aquest espectacle.
Després s'encarregà de dirigir els balls que s'executaren en el teatre Reial de Lisboa, i allà hi va romandre durant un cert temps, tornant després a presentar-se a l'Òpera de París amb els nous ballets, també de la seva composició, Stella ou les contrabandiers i Pâquerette. En el teatre Líric, de la capital francesa, representà les dues òperes-ballet, Les lutin de la vallée i Le danseur du roi, la música de la qual havia compost en part.
Es traslladà a Rússia on continuà recollint molts èxits; deu anys després retornà a París, presentant-se de nou en l'Òpera amb els balls Diavoline, Néméa ou L'amour vengé (1863), i, finalment amb Coppélia (1870), la tan celebrada producció de Léo Delibes.

## Referències

* ↑ Guest, Ivor «Arthur Saint-Léon». Encyclopædia Britannica [Consulta: 18 setembre 2017].
* ↑ Letellier, Robert Ignatius. Cesare Pugni: Esmeralda and Le Violon du diable. Cambridge Scholars Publishing, 14 de desembre de 2011, p. XII. ISBN 978-1-4438-3620-3 [Consulta: 18 setembre 2017].
* ↑ Naughtin, Matthew. Ballet Music: A Handbook. Rowman & Littlefield Publishers, 17 de juliol de 2014, p. 25–27. ISBN 978-0-8108-8660-5 [Consulta: 18 setembre 2017].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 52, pàg. 1475 (ISBN 84 239-4552-9)
# Esturió persa

L'esturió persa (Acipenser persicus) és una espècie de peix actinopterigi de l'ordre dels acipenseriformes, amenaçada d'extinció.

## Descripció

Cos allargat i amb un tint blavós.

## Alimentació

Al principi es nodreix de Mysidae, quironòmids i gammaridis. Als 2 o 3 anys s'alimenta de crancs i peixos, i, finalment, només de peix.

## Distribució geogràfica

És una espècie endèmica de la mar Càspia i de la mar Negra.

## Ús comercial

S'aprecia molt el seu caviar i la seva carn.

## Estat de conservació

A nivell general, la pesca furtiva a la conca de la mar Càspia i la construcció de preses (les quals bloquegen l'accés a les zones de fresa) són les seues principals amenaces. A l'Iran, la contaminació produïda pels residus i l'agricultura suposa la pèrdua i la degradació dels seus llocs de fresa. A l'Azerbaidjan i el Kazakhstan, el petroli i la contaminació industrial han fet perdre moltes de les àrees on s'alimentava. Pel que fa a Rússia, la contaminació petroliera és una amenaça potencial.

## Referències

* ↑ Borodin, N. A., 1897. A report on the zoological research excursion to the north Caspian in summer 1895 aboard the cruser Uralets. Vestnik Rybopromyshlennosti v. 12: 1-31.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ www.caspianenvironment.org (anglès)
* ↑ Zarbalieva T.S. i T.I. Detkina, 1981. Characteristics of sturgeon feeding habits in different regions of the Caspian Sea. A: "Rational bases for running sturgeon economy." Abst. Appl.-Res. Conf. P.83-84. Volgograd. P. 84-85.
* ↑ Alavi, Sayyed Mohammad Hadi & Cosson, Jacky. Sperm motility and fertilizing ability in the Persian sturgeon Acipenser persicus. Aquaculture Research, 2005, 36, 841-850.
* ↑ Gessner, J., Freyhof, J.; Kottelat, M. (2022). "Acipenser persicus." 2022 Llista Vermella de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, edició 2022. [Consulta: 3 abril 2023]
* ↑ Vecseia, P. i Artyukhinb, E., 2001. Threatened fishes of the world: Acipenser persicus Borodin, 1897 (Acipenseridae). Environmental Biology of Fishes 61: 160.

## Enllaços externs

* AQUATAB
* Barcodes of Life (anglès)
# Acoris

Acoris o Jenemmaatra-Hakor,(391 aC. - 379 aC.) va ser el faraó més important de la dinastia XXIX d'Egipte.
Manetó, segons Juli Africà i Eusebi de Cesarea, el denomina Acoris i comenta que va regnar tretze anys. És citat a la Crònica Demòtica.
Egipte havia estat aliat de la ciutat grega d'Esparta. Havien lluitat plegats contra Pèrsia durant 400 anys. Tanmateix, Acoris va haver de cercar nous aliats. Va concertar aliances, amb Evàgores I, el rei de Salamina, que era a l'exili i Acoris el va portar novament a Xipre el 387 aC., on li va servir com a virrei d'Egipte. I va signar un tractat amb Atenes el 389 aC, que posseïa una gran marina de guerra.
Els tres aliats van controlar la mediterrània oriental, fent a l'Egipte quasi invulnerable als atacs perses. Artaxerxes hauria d'enviar el seu exèrcit al llarg de la costa, entre Ghazza i Pelusium, exposant als seus soldats a atacs per mar si desitjava recuperar el seu perdut Egipte.
Artaxerxes va concertar un tractat de pau amb Esparta i d'altres ciutats gregues el 386 aC., per centrar-se en una guerra contra Egipte. El 385 i 383 aC. els seus generals van atacar Egipte. Tanmateix van ser rebutjats per soldats egipcis i mercenaris grecs, enviats pel general atenès Càbries. Acoris podia contraatacar, i les tropes egípcies van lluitar a Fenícia i Cilícia. Per a Egipte, aquesta victòria suposava el principi d'un període de gran prosperitat.
En aquesta època es van encunyar les primeres monedes egípcies per pagar els mercenaris.
Acoris va ordenar un ambiciós programa edificatori en llocs com Karnak, Letòpolis, Memfis, Elefantina, Medinet Habu i Saqqara.

## Referències

* ↑ Wilkinson, Toby. The Rise and Fall of Ancient Egypt (en anglès). A&C Black, 2011-08-01. ISBN 978-1-4088-1002-6.
* ↑ Morkot, Robert G. The A to Z of Ancient Egyptian Warfare (en anglès). Scarecrow Press, 2010-06-07. ISBN 978-1-4616-7170-1.
* ↑ Shaw, Ian; Bloxam, Elizabeth. The Oxford Handbook of Egyptology (en anglès). Oxford University Press, 2020-11-10. ISBN 978-0-19-259698-7.
* ↑ Lewis, D.M; Boardman, John; Lloyd, Alan B. The Cambridge Ancient History: Volume 6. The Fourth Century BC (en anglès). Cambridge University Press, 10-1994. ISBN 978-0521233484.
| Predecessor: Psamutis | Faraó Dinastia XXIX | Successor: Neferites II |
Viccionari
# Abre los ojos

Abre los ojos (Obre els ulls) la segona pel·lícula del director Alejandro Amenábar, realitzada el 1997, i es tracta d'un drama psicològic amb forma de thriller. És una història d'amor i de bellesa barrejada amb grans traços de surrealisme d'estil dalinià. Després del seu èxit a Europa, Tom Cruise va comprar-ne els drets d'autor i es va fer la versió americana amb el títol Vanilla Sky.

## Argument

Un noi ric i despreocupat comença a viure de sobte en una mena d'univers oníric després de patir un greu accident. A partir d'aquest moment, la seva vida es converteix en una mena d'infern, no sabent distingir la realitat dels somnis, i trobant-se caminant a les palpentes, creuant personatges deshumanitzats i experimentant situacions angoixoses, fins al punt que la distorsió d'allò que percep el porta a tornar-se pràcticament boig.

## Repartiment

* Eduardo Noriega: César
* Penélope Cruz: Sofía
* Chete Lera: Antonio
* Fele Martínez: Pelayo
* Najwa Nimri: Núria
* Gérard Barray: senyor de la televisió

## Nominacions

* 1999: Goya a la millor pel·lícula
* 1999: Goya al millor actor per Eduardo Noriega
* 1999: Goya al millor director per Alejandro Amenábar
* 1999: Goya al millor guió original per Alejandro Amenábar i Mateo Gil
* 1999: Goya al millor muntatge per María Elena Sáinz de Rozas
* 1999: Goya al millor maquillatge i perruqueria per Paca Almenara, Colin Arthur i Sylvie Imbert
* 1999: Goya a la millor direcció artística per Wolfgang Burmann
* 1999: Goya a la millor direcció de producció per Emiliano Otegui
* 1999: Goya al millor so per Daniel Goldstein, Ricardo Steinberg i Patrick Ghislain
* 1999: Goya als millors efectes especials per Reyes Abades, Alberto Esteban i Aurelio Sánchez
# Institut de Biomedicina de València

L'Institut de Biomedicina de València (IBV) és un centre que forma part del Consell Superior d'Investigacions Científiques (CSIC) dedicat a la investigació biomèdica en la Comunitat Valenciana. Inaugurat a finals del 1998, està ubicat a l'antiga seu de l'Institut d'Agroquímica i Tecnologia dels Aliments (IATA). Desenvolupa una activitat fonamental en les àrees de genètica aplicada, patologia cardiovascular, estudis metabòlics-nutricionals i endocrinologia en àrees com la diabetis.

## Enllaços externs

* Pàgina web Arxivat 2015-10-26 a Wayback Machine.