OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Espernallac

L'espernallac, camamilla groga o camamilla de Maó (Santolina chamaecyparissus) és una planta de la família de les compostes. L'espernellac també rep altres noms comuns: camamil·la, broida femella, camamilla groga, camamilla blanca, camamilla de la Mola (a Maó), herba de Sant Joan, botja de Sant Joan, flor de Sant Joan, cordonet.
Es troba en zones pedregoses o argilenques assolellades, majoritàriament calcàries, des del nivell de la mar fins als 2.000 m d'altitud. És una mata que pot fer tres pams d'alçada quan està florida, amb nombroses tiges primes i quasi verticals que porten les inflorescències. Les fulles són esparses, lineals, i amb nombrosos segments de fins a 1-2 mm situats en diverses files. Aquesta forma de les fulles dona a l'espernallac una certa semblança al xiprer. Precisament, l'epítet específic chamaecyparissus vol dir xiprer nan. Les inflorescències són arrodonides, amb totes les floretes iguals i tubuloses. Sol tenir un color grisenc i tota la planta és molt aromàtica. No confondre amb la camamilla romana.

## Usos populars

S'usava com a estomacal o digestiva, prenent-la en infusió. També li han estat atribuïdes virtuts vulneràries, antiespasmòdiques, emmenagogues, i vermífugues. També se li atribueixen usos per remeiar les llagues i infeccions en general. Aquests usos també s'apliquen a animals com ara a les vaques.

## Subespècies

* S. chamaecyparissus subsp. chamaecyparissus
* Santolina chamaecyparissus subsp. magonica o Camamil·la de muntanya
* S. chamaecyparissus subsp. pecten
* S. chamaecyparissus subsp. squarrosa

## Referències

* 1 2 Font i Quer, P. (2001) Plantas medicinales. El Dioscórides renovado. Ediciones Península, Barcelona. 3a edició. Pàgs. 799-801

## Enllaços externs

* Botanical-online
# Espigall

L'espigall és una verdura provinent de la col farratgera (Brassica oleracea L. var. acephala), una varietat de col que no fa cabdell, només fulla, conreada principalment a la zona de la comarca del Garraf. Va estar a punt d'extingir-se perquè els pagesos que la conreaven veien com sempre se'ls quedava a la parada, sense arribar a vendre-la. A mitjans dels anys 1990 un grup de pagesos va entossudir-se a recuperar-la, i a partir del 2013 hi va haver l'impuls definitiu per mitjà de la Fundació Miquel Agustí.
D'aquesta col surten dos productes, els brotons i els espigalls, segons l'època de l'any i el seu estadi de creixement. D'octubre a novembre es cullen els brotons, que són brots que surten de l'axil·la de les fulles una vegada se'ls talla l'ull principal, i tenen molta fulla retallada; mentre que els espigalls, més amunt en la planta i més tardans, són inflorescències immadures que apareixen de gener a març, acompanyats de poques fulles però grosses i retallades.
L'espigall té les propietats nutritives de les cols. Aquesta verdura admet diferents formes de preparació: es pot fer sola, passada per la paella amb all i botifarra, o amb cansalada i mongetes o cigrons. Es pot coure al vapor, però generalment es bullen amb molta aigua i sal de 7 a 15 minuts, després d'haver tallat les fulles a trossos, que s'afegeixen a l'aigua quan ja bull. Pot anar acompanyada de cansalada o arengades, però també es pot fer en cremes, escumes o sopes, i pot acompanyar carn, peix o altres verdures.

## Referències

* 1 2 Fitxa de la col brotonera (Brassica oleracea L. var. acephala) Arxivat 2021-05-04 a Wayback Machine., Fundació Miquel Agustí. [Consulta 4-05-2021].
* ↑ Calls, Albert. Sa i català. Barcelona: Ara Llibres, 2014, p. 30-31. ISBN 978-84-15642--84-8.
* ↑ Bierge, Àstrid. «Els espigalls: una col sense cabdell», 23-11-2020. [Consulta: 24 gener 2025].
* ↑ «Els espigalls la verdura genuïna del Garraf». [Consulta: 24 gener 2025].
* ↑ Valera, Joan «Espigalls, la verdura que va estar a punt d'extingir-se». Diari Ara, 10-12-2013 [Consulta: 24 novembre 2013].
* 1 2 3 «Els espigalls: una col suau i sense cabdell. La col brotonera ofereix dos productes diferents cada temporada», Astrid Bierge, Vadegust, 23-11-2020. [Consulta: 4-05-2021].
* ↑ «Espigalls i brotons» Arxivat 2021-05-04 a Wayback Machine., Mercat del Centre, Vilanova i la Geltrú. [Consulta: 4-05-2021].
* ↑ Receptes amb espigalls i brotons, Origen Garraf. Descobreix, Tasta, Sent, Node Garraf. [Consulta: 4-05-2021].

## Bibliografia

* Casals Missio, Joan «Estudis sobre varietats tradicionals catalanes. La col brotonera (Brassica oleracea L.)». Fundació Miquel Agustí [Castelldefels], 2012. Arxivat de l'original el 20 de febrer 2015 [Consulta: 20 febrer 2015]. Arxivat 20 de febrer 2015 a Wayback Machine.

## Vegeu també

* Col verda
* Grelos
# Espinac de Ceilan

L'espinac de Ceilan o espinac malabar (Basella alba) és una planta enfiladissa perenne tropical de l'est africà de fulles mengívoles.

## Descripció

L'espinac malabar creix ràpidament arribant a fer 10 m de longitud. Les fulles són de 25-65 × 25-55 mm i semisuculentes, amb la base talladament angostada a truncada o lleugerament tallada, la làmina talladament decurrent en los pecíols i l'àpex arrodonit-obtús amb una nervadura principal ramificada. El pecíol mesura uns 5-15 mm, i freqüentment rogenc. Les inflorescències de 20-60 mm, amb flors freqüentment agrupades cap a l'àpex. Presenten bràctees 1-2 × 0,7-1,2 mm, amb la nervadura mitjana fosca, ramificada a l'àpex, i les bractèoles 1,4-1,6 × 0,9-1 mm i agudes. Els sèpals 3-4 × 2-2,5 mm, amplament ovat-el·líptics, corbats al voltant de la corol·la, matisats de rosa cap a l'extrem, mentre que els pètals són de 1,9-2 mm, ovats, fusionats cap a la base i amb els marges dispars. Tenen els estams erectes, els filaments 1-1,2 mm, les anteres 0,8-0,9 mm. El primordi seminal de 0,7-0,9 mm i els estils 0,5-0,8 mm. El fruit és una baia d'uns 3,5-5 mm de diàmetre (4-7 mm de diàmetre incloent al periant), brillant i bru.

## Usos

Normalment es consumeixen les fulles i l'arrel, especialment apreciat en la gastronomia xinesa i japonesa, tenen un sabor suau i una textura mucilaginosa. En la gastronomia de la Xina és coneguda com a "verdura dels corrents d'aigua" (潺菜, Mandarí chāncài, cantonès saan choy, shan tsoi); "malva caiguda" (落葵 Mandarin luokui, cantonès lor kwai), "orella de bosc" (木耳菜 muercai) i "fulla de l'emperador" (帝王菜 diwangcai).
És rica en vitamina A, B6, C, ferro i calci (1,2 mg cada 100 grams), a més de contindre un alt percentatge de proteïnes i fibra. També conté potassi, magnesi i àcid fòlic. S'utilitza en una gran diversitat de receptes, des de sopes, ensalades, estofats i fritures.
Els fruits contenen un tint roig que s'ha emprat per als segells oficials, així com en l'elaboració de cremes labials i colorant alimentari.
També s'usa amb fins medicinals, sent astringent, demulcent, diürètic, febrífug i laxant. L'arrel és emol·lient i refrescant.

## Galeria

* Detall de la fulla
* Inflorescència
* Detall de l'àpex de la inflorescència
* Detall de la flor
* Gra de pol·len
* Infructescència
* Detall del fruit
* Camp de cultiu d'espinac de Celian

## Referències

* ↑ http://apps.kew.org/wcsp/synonomy.do?accepted_id=360840&repSynonym_id=-9998&name_id=360840&status=trueRoyal Botanic Gardens, Kew: World Checklist of Selected Plant Families
* ↑ Basella alba en PlantList
* ↑ Fitxa Basella alba de Missouri Botanical Garden
* ↑ «La espinaca malabar, una planta con geniales propiedades» (en castellà). [Consulta: 6 gener 2021].
* ↑ «Ficha de Basella alba» (en espanyol europeu), 15-12-2012. [Consulta: 6 gener 2021].

## Enllaços externs

* University of Florida Agricultural Extension Arxivat 2010-07-31 a Wayback Machine.
* Evaluation of tropical leaf vegetables in the Virgin Islands
* Malabar Spinach Basella alba, B. ruba Arxivat 2011-07-18 a Wayback Machine. (WorldCrops)
# Espiner de front ratllat

L'espiner de front ratllat (Phacellodomus striaticeps) és una espècie d'ocell de la família dels furnàrids (Furnariidae). Viu als vessants arbustius dels Andes, des del sud-est de Perú i Bolívia cap al sud fins al nord-oest de l'Argentina.

## Referències

* ↑ «Espiner de front ratllat». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 29/03/2021(català)
# Espiner rogenc

L'espiner rogenc (Phacellodomus ruber) és una espècie d'ocell de la família dels furnàrids (Furnariidae) que habita zones amb palmeres, matolls i herba, generalment a prop de l'aigua, al nord i est de Bolívia, Paraguai, centre i sud del Brasil i nord de l'Argentina.

## Referències

* ↑ «Espiner rogenc». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 29/03/2021(català)
# Espineta argentada

L'espineta argentada (Gerygone tenebrosa) és un ocell de la família dels acantízids (Acanthizidae).

## Hàbitat i distribució

Habita manglars i vegetació de ribera de la costa nord-oest d'Austràlia Occidental.

## Referències

* ↑ «Espineta argentada». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 04/03/2023(català)
# Espineta beccurta

L'espineta beccurta (Smicrornis brevirostris) és una espècie d'ocell de la família dels acantízids (Acanthizidae) i única espècie del monotípic gènere Smicrornis Gould, 1843.

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos de la major part d'Austràlia (excepte l'alta muntanya i les selves humides). Absent a Tasmània.

## Referències

* ↑ «Espineta beccurta». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021(català)
# Espineta capgrisa

L'espineta capgrisa (Aethomyias perspicillatus) és una espècie d'ocell de la família dels acantízids (Acanthizidae) que habita la selva humida de les muntanyes del centre i est de Nova Guinea, a excepció del Vogelkop. Habita a major alcària que l'espineta verdosa (A. arfakianus).

## Referències

* ↑ «Espineta capgrisa». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021(català)
# Espineta cuablanca

L'espineta cuablanca (Gerygone fusca) és un ocell de la família dels acantízids (Acanthizidae).

## Hàbitat i distribució

Habita boscos, mallee i matolls, localment a l'interior oest, centre i est d'Austràlia, des de costa nord-oest d'Austràlia Occidental cap a l'est fins al centre del Territori del Nord i oest de Queensland, cap al sud al nord d'Austràlia Meridional. Sud-oest i centre d'Austràlia Occidental cap al sud fins al sud d'Austràlia Meridional. Des del centre de Queensland, cap al sud, a través del centre de Nova Gal·les del Sud fins al nord i centre de Victòria.

## Referències

* ↑ «Espineta cuablanca». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 04/03/2023(català)
# Espineta de l'illa de Lord Howe

L'espineta de l'illa de Lord Howe (Gerygone insularis) és un ocell extint de la família dels acantízids (Acanthizidae).

## Hàbitat i distribució

Habitava zones de manglar de l'illa de Lord Howe.

## Referències

* ↑ «Espineta de l'illa de Lord Howe». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 04/03/2023(català)
# Espineta dorsiverda

L'espineta dorsiverda (Gerygone chloronota) és un ocell de la família dels acantízids (Acanthizidae).

## Hàbitat i distribució

Habita boscos, clars i matolls a les illes Aru i a Waigeo, Salawati i Batanta (illes Raja Ampat a Nova Guinea. Costa nord-occidental d'Austràlia al nord d'Austràlia Occidental, cap a l'oest fins al nord del Territori del Nord.

## Referències

* ↑ «Espineta dorsiverda». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 04/03/2023(català)
# Espineta estriada

L'espineta estriada (Calamanthus fuliginosus) és un ocell de la família dels acantízids (Acanthizidae).

## Hàbitat i distribució

Habita el camp obert amb densa cobertura des del sud-est de Nova Gal·les del Sud cap al sud fins l'est i sud de Victòria i, cap a l'oest fins al sud-est d'Austràlia Meridional. Tasmània i illes de l'estret de Bass.

## Referències

* ↑ «Espineta estriada». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/12/2022(català)
# Espineta gorjablanca

L'espineta gorjablanca (Gerygone olivacea) és un ocell de la família dels acantízids (Acanthizidae).

## Hàbitat i distribució

Habita les sabanes, boscos oberts i bosc de ribera de les terres baixes al sud-est de Nova Guinea. Nord i est d'Austràlia, des del nord-est d'Austràlia Occidental, cap a l'est, a través del nord del Territori del Nord fins al nord i l'est de Queensland i fins al sud de Victòria i sud-est d'Austràlia Meridional.

## Referències

* ↑ «Espineta gorjablanca». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 04/03/2023(català)
# Espineta robusta

L'espineta robusta (Origma robusta) és un ocell de la família dels acantízids (Acanthizidae).

## Hàbitat i distribució

Habita el sotabosc de la selva pluvial a les altes muntanyes de Nova Guinea.

## Referències

* ↑ «Espineta robusta». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 04/03/2023(català)
# Espineta roquera

L'espineta roquera (Origma solitaria) és un ocell de la família dels acantízids (Acanthizidae).

## Hàbitat i distribució

Habita barrancs rocosos i penyals a l'est de Nova Gal·les del Sud.

## Referències

* ↑ «Espineta roquera». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 04/03/2023(català)
# Espluga d'en Ponça

L'Espluga d'en Ponça, de vegades grafiat Espluga d'en Ponsa o fins i tot d'en Ponsà, és, de fet, un conjunt de tres cavitats naturals del terme d'Abella de la Conca, al Pallars Jussà, a prop de l'extrem oest del terme, limítrof amb Conca de Dalt (antic terme d'Hortoneda de la Conca.
Està situada a Ordins, a 1.150 m d'altitud, al vessant nord-oest de la Roca de Monteguida, al sud-oest de la Collada del Trumfo. Té el Pou d'Ordins a llevant, i les Pedrusques i el Planell del Congost a ponent.
La primera cavitat és una surgència fossilitzada de 35 metres de recorregut; la segona i la tercera són baumes interconnectades de, respectivament, 30 metres d'amplària per 25 de fondària per 20 d'alçària i 20 per 15 i per 20, en els mateixos conceptes. La més explorada és la número 3, que està seguida per una cova de 12 d'amplada per 10 de fondària i 3 d'alçada, amb el terra ple de blocs caiguts del sostre.
Es tracta d'unes cavitats d'habitació prehistòrica, sense presència d'estructures constructives. Les excavacions fetes en el lloc van permetre datar el jaciment en el Paleolític Mitjà (entre 90.000 i 33.000 anys abans de la nostra era). S'hi van trobar fragments de ceràmica de reflexos metàl·lics, prehistòrica, però tardana, així com una làmina de cresta de sílex.

## Etimologia

Segons Joan Coromines, el topònim Esplugues procedeix del mot comú llatí speluncas (coves o baumes).

## Referències

* ↑ BORRÀS I XAVIER, J., MIÑARRO I URRESTARAZU, J. M. i TALAVERA I GARCIA, F. Catàleg espeleològic de Catalunya (el Pallars Jussà). Barcelona: Poliglota, tècnica i documentació, 1978. Sense ISBN.
* ↑ Carta arqueològica d'Abella de la Conca. Direcció General del Patrimoni Cultural. Departament de Cultura i Mitjans de Comunicació de la Generalitat de Catalunya. «Fitxa jaciment - Inventari arqueològic».
* ↑ Coromines, 1995.

## Bibliografia

* COROMINES, Joan. "Esplugues". Dins Onomasticon Cataloniae. Els noms de lloc i noms de persona de totes les terres de parla catalana. IV D-J. Barcelona: Curial Edicions Catalanaes i Caixa d'Estalvis i de Pensions de Barcelona "La Caixa", 1995. ISBN 84-7256-825-3
* DE VALLES, Jordi. "Espluga d'en Ponsa". Dins Catàleg Espeleològic de Catalunya. Volum I. Alta Ribagorça. Pallars Jussà. Pallars Sobirà. Vall d'Aran. Barcelona: Espeleo Club de Gràcia, 2008. Sense ISBN.

## Enllaços externs

* L'Espluga d'en Ponça en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya; el topònim no apareix en el mapa
# Espluga de Ninou

L'Espluga de Ninou és un cavitat natural del terme d'Abella de la Conca, a la comarca del Pallars Jussà.
Està situada entre la Roca de Monteguida (al nord-oest) i la Roca de l'Espluga de Ninou (al sud), a 1.475 msnm És a sota mateix de la carena més elevada de tota la Serra de Monteguida.

## Etimologia

Segons Joan Coromines, el topònim Esplugues procedeix del mot comú llatí speluncas (coves o baumes). Ninou és mot romànic modern, procedent de la transformació d'any nou, possiblement aplicat com a apel·latiu personal.

## Referències

* ↑ Coromines, 1995.

## Bibliografia

* COROMINES, Joan. "Esplugues". Dins Onomasticon Cataloniae. Els noms de lloc i noms de persona de totes les terres de parla catalana. IV D-J. Barcelona: Curial Edicions Catalanaes i Caixa d'Estalvis i de Pensions de Barcelona "La Caixa", 1995. ISBN 84-7256-825-3.

## Enllaços externs

* L'Espluga de Ninou en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Espluga de Roca de Cavalls

L'Espluga de Roca de Cavalls és una cavitat del terme de Conca de Dalt, al Pallars Jussà, dins de l'antic terme d'Hortoneda de la Conca, en territori del poble d'Hortoneda.
Està situada a prop i al sud-est del Roc Roi, al sud-oest de l'Obaga de Coll de Neda i a llevant de la Roca de Cavalls. Una mica més al sud hi ha l'Esplugueta de Roca de Cavalls.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya; cal fer dos passos d'aproximació
# Espluga del Congost

L'Espluga del Congost és una cavitat natural del terme d'Abella de la Conca, a la comarca del Pallars Jussà, a prop de l'extrem oest del terme, limítrof amb Conca de Dalt (antic terme d'Hortoneda de la Conca).
Està situada al nord-nord-est de la masia de Cal Borrell, al nord-est de la Pedra Ficada, en un coster en el marge esquerre del fons del congost. A uns tres metres de distància hi ha l'Espluga petita del Congost i, encara, bastant propera es troba l'anomenada Bauma del Congost, de 30 metres d'amplada per 5 de fons i 10 d'alçada. Pertany a la partida d'Ordins.
Es tracta d'una cova natural amb restes de l'edat del bronze, sense estructures d'habitacions. Havia servit d'habitatge ocasional, refugi i cleda.

## Etimologia

Segons Joan Coromines, el topònim Esplugues procedeix del mot comú llatí speluncas (coves o baumes). La segona part del topònim, del Congost, denota la relació de proximitat amb el lloc anomenat el Congost.

## Descripció de la cova

Té una boca força ampla, ja que fa 27 metres d'amplària per 9 d'alçada; rere seu s'obre una galeria única de 60 metres de recorregut, en part dividida per blocs despresos. A la meitat del recorregut de la galeria hi ha una rampa de colada d'origen estalagmític que puja uns 13 metres i duu al final de la galeria en 30 metres més. Una mica més endavant, a 35 metres de l'entrada, s'obre una sala a l'esquerra de la galeria que fa uns 8 metres de diàmetre per dos d'alçada. En un extrem té una obertura que dona a l'exterior, però està obstruïda per blocs de pedra despresos.

## Referències

* ↑ Carta arqueològica d'Abella de la Conca. Direcció General del Patrimoni Cultural. Departament de Cultura i Mitjans de Comunicació de la Generalitat de Catalunya. «Fitxa jaciment - Inventari arqueològic». Arxivat de l'original el 2013-12-29. [Consulta: 24 març 2010].
* ↑ Coromines, 1995.
* ↑ Borràs et alii, 1978.

## Bibliografia

* AYMAMÍ I DOMINGO, Gener i PALLARÈS-PERSONAT, Joan. "El trogloditisme al Pallars. Estat de la Qüestió". A: Collegats. Anuari del Centre d'Estudis del Pallars 1997, 7. Tremp: Centre d'Estudis del Pallars i Garsineu Edicions, 1997. ISBN 84-88294-64-6
* BORRÀS I XAVIER, J., MIÑARRO I URRESTARAZU, J. M. i TALAVERA I GARCIA, F. Catàleg espeleològic de Catalunya (el Pallars Jussà). Barcelona: Poliglota, tècnica i documentació, 1978. Sense ISBN
* COROMINES, Joan. "Esplugues". Dins Onomasticon Cataloniae. Els noms de lloc i noms de persona de totes les terres de parla catalana. IV D-J. Barcelona: Curial Edicions Catalanaes i Caixa d'Estalvis i de Pensions de Barcelona "La Caixa", 1995. ISBN 84-7256-825-3
* DE VALLES, Jordi. "Esplugues del Congost". A: Catàleg Espeleològic de Catalunya. Volum I. Alta Ribagorça. Pallars Jussà. Pallars Sobirà. Vall d'Aran. Barcelona: Espeleo Club de Gràcia, 2008. Sense ISBN.

## Enllaços externs

* L'Espluga del Congost en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya; el topònom no apareix nom en el mapa
# Esporte Clube Espigão

L'Esporte Clube Espigão és un club de futbol brasiler de la ciutat de Espigão d'Oeste a l'estat de Rondônia.

## Història

El club va ser fundat el 7 de juny de l'any 2008. Guanyà el Campionat rondoniense de Segona Divisió el mateix any de la seva fundació. Tres anys més tard, el 2011, guanyà el Campionat rondoniense de Primera Divisió.

## Palmarès

* Campionat rondoniense:
** 2011
* Campionat rondoniense de Segona Divisió:
** 2008

## Estadi

El club disputa els seus partits com a local a l'Estadi Municipal Luizinho Turatti, anomenat Espigão. Té una capacitat màxima per a 2.000 espectadors.

## Referències

* 1 2 Placar Guia 2011, 1350-C, 1-2011, pàg. 91.
* ↑ «Rondônia State League - List of Champions». RSSSF, 13-04-2014. [Consulta: 1r juliol 2014].
* ↑ «CNEF - Cadastro Nacional de Estádios de Futebol» (PDF) (en portuguès). Confederação Brasileira de Futebol. Arxivat de l'original el 2013-09-27. [Consulta: 13 març 2011].
# Esporte Clube Águia Negra

L'Esporte Clube Águia Negra és un club de futbol brasiler de la ciutat de Rio Brilhante a l'estat de Mato Grosso do Sul.

## Història

El club va ser fundat el 30 de maig de 1971. El 2001 guanyà el seu primer títol, el Campeonato Sul-Matogrossense de segona divisió, derrotant el Coxim a la final. El 2007 fou campió estatal de Primera Divisió derrotant el CENE a la final. Tornà a guanyar el campionat estatal el 2012.

## Palmarès

* Campionat sul-matogrossense:
** 2007, 2012
* Campionat sul-matogrossense de Segona Divisió:
** 2001

## Estadi

L'Águia Negra disputa els seus partits a l'Estadi Ninho da Águia, inaugurat el 2007, amb capacitat per a 3.000 persones.

## Referències

* ↑ «Águia Negra de Rio Brilhante». Arquivo de Clubes. Arxivat de l'original el 2013-01-17. [Consulta: 10 juliol 2007].
* ↑ «Mato Grosso do Sul State Championship 2001 - 2nd Level (U-23 Cup)». RSSSF. [Consulta: 10 juliol 2007].
* ↑ «Mato Grosso do Sul State Championship 2007 (Série Ouro)». RSSSF. [Consulta: 10 juliol 2007].
* ↑ «Mato Grosso do Sul State League - List of Champions». RSSSF, 13-04-2014. [Consulta: 1r juliol 2014].
* ↑ «Ninho da Águia». Templos do Futebol. [Consulta: 10 juliol 2007].

## Enllaços externs

* (portuguès) Web oficial Arxivat 2009-02-27 a Wayback Machine.
* (portuguès) Esporte Clube Águia Negra a Arquivo de Clubes Arxivat 2013-01-17 at Archive.is