OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mesencèfal

El mesencèfal és la part superior del tronc de l'encèfal, que comprèn (de la cara ventral a la dorsal) els peduncles cerebrals, el tegment i el tecte.
Connecta entre si la protuberància anular, el cerebel i el diencèfal.

## Estructura

Les regions principals del mesencèfal són el tecte, l'aqüeducte de Silvi, el tegment i els peduncles cerebrals. Rostralment, el mesencèfal es troba al costat del diencèfal (tàlem, hipotàlem, etc.), mentre que caudalment es troba al costat del romboencèfal (protuberància, bulb raquidi i cerebel).

### Tecte

El tecte (en llatí tectum o sostre) és la part del mesencèfal dorsal a l'aqüeducte de Silvi. La posició del tecte es contrasta amb el tegment, que fa referència a la regió davant del sistema ventricular, o terra del mesencèfal.
Està implicat en certs reflexes en resposta a estímuls visuals o auditius. El tracte reticuloespinal, que exerceix un cert control sobre l'alerta, rep l'entrada del tecte, i viatja tant rostralment com caudalment des d'aquest.
Els tubercles quadrigeminats són quatre túmuls, anomenats col·licles, en dos parells (dos de superiors i dos d'inferiors), a la superfície del tecte. Els col·licles superiors processen certa informació visual, ajuden a la decussació de diverses fibres del nervi òptic (algunes fibres romanen ipsilaterals), i estan implicades amb moviments oculars sacàdics.

## Referències

* 1 2 Sinnatamby, Chummy S. Last's Anatomy. 12th, 2011, p. 476. ISBN 978-0-7295-3752-0.
* ↑ «Slide 5». Arxivat de l'original el 2011-04-27. [Consulta: 5 març 2011].
* ↑ Kandel, Eric. Principles of Neural Science. McGraw-Hill, 2000, p. 669. ISBN 0-8385-7701-6.

## Vegeu també

* Romboencèfal
** Mielencèfal → bulb raquidi
** Metencèfal → protuberància i cerebel
* Mesencèfal
* Prosencèfal
** Diencèfal
** Telencèfal
# Anișoara Sorohan

Anișoara Sorohan (Târgu Frumos, 9 de febrer de 1963), de casada Minea, és una remadora romanesa, ja retirada, que va competir durant la dècada de 1980.
El 1984 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Los Angeles, on va guanyar la medalla d'or en la prova del quàdruple scull amb timoner del programa de rem. Formà equip amb Maricica Țăran, Ioana Badea, Sofia Corban i Ecaterina Oancia. Quatre anys més tard, als Jocs de Seül, va guanyar la medalla de bronze en la prova del quàdruple scull, aquesta vegada formant equip amb Anişoara Bălan, Veronica Cogeanu i Elisabeta Lipă.
En el seu palmarès també destaquen dues medalles al Campionat del món de rem, de bronze el 1985 i de plata el 1986, sempre en el quàdruple scull.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Anișoara Sorohan-Minea». [Consulta: 30 maig 2023].
* ↑ «World Rowing - Anisoara SOROHAN-MINEA» (en anglès). Arxivat de l'original el 2023-03-29. [Consulta: 30 maig 2023].
* ↑ «Anisoara Sorohan - Comitetul Olimpic si Sportiv Roman». [Consulta: 30 maig 2023].
# Moble

Els mobles són els objectes mòbils d'un indret. Segons la seva funció es distingeixen:
* els mobles per emmagatzemar, com els armaris;
* els mobles per suportar el cos humà, com el llit o la cadira;
* els mobles per suportar objectes, com la taula.
El conjunt dels mobles és el mobiliari, el moblatge, el moblam o l'aparament. Solen tenir una funció decorativa o artística, en el sentit que el mobiliari dona un estil propi a l'espai que omple, sigui una casa, l'espai públic o la seu d'una institució.
La periodització de la història del mobiliari rep les mateixes denominacions que les empleades a la història de l'art, els mobles comparteixen amb les obres d'art arquitectòniques, pictòriques i escultòriques gran part de les seves característiques formals, amb les limitacions que permeten el seu caràcter artesanal. Mentre la pintura i l'escultura poden tenir un camp de fantasia il·limitat, els mobles estan necessàriament subjectes a certes normes físiques d'estabilitat, adequació a l'ús i proporció al cos humà, que comparteix amb l'arquitectura.
La pràctica d'utilitzar objectes naturals com a mobles rudimentaris probablement data de l'inici de la civilització humana, i és probable que els primers humans hagin utilitzat les soques dels arbres com a seients, les roques com a taules rudimentàries i les zones amb molsa per dormir. Al final del paleolític o el període neolític primerenc, des de fa uns 30.000 anys, la gent va començar a construir i tallar els seus propis mobles, utilitzant canyes, fusta, pedra, metalls, palla i ivori. L'evidència més antiga de l'existència de mobles construïts és una Venus trobada al jaciment de Gagarino a Kazakhstan, que representa la deessa en posició asseguda, en un tron. Una estàtua similar d'una dona asseguda es va trobar a Catal Huyuk a Turquia, datada entre els anys 6000 i 5500 aC. La inclusió d'aquest seient a les figuretes implica que ja eren artefactes comuns d'aquella època.

## Referències

* ↑ «moble». GEC. [Consulta: 20 novembre 2020].
* 1 2 3 Smardzewski, 2015, p. 4.
* 1 2 Smardzewski, 2015, p. 2.

## Bibliografia

* Smardzewski, Jerzy. Furniture Design (en anglès). Springer, 2015. ISBN 978-3-319-19533-9.

## Vegeu també

* Indústria del moble
* Moble d'oficina
Viccionari
# Monestir de Joncels

L'Abadia de Joncels fou un establiment religiós d'Occitània. El monestir principal ja existia abans del regnat de Pipí el Breu però la data de la seva fundació és desconeguda. Hauria estat destruït pels musulmans vers 720/725 i Pipí el va restaurar. Inicialment fou conegut com a monestir de Sant Pere de Lunas per agafar després el nom de Joncels. És esmentada al catàleg elaborat a la Dieta d'Aquisgrà (817) i en una carta de Pipí II d'Aquitània del 851. Estava situada a la zona muntanyosa al nord de la diòcesi de Besiers prop de la frontera amb el Roergue i la diòcesi de Lodeva, a menys de 10 km al nord-oest de Lodeva i més de 30 al nord de Besiers.

## Referències

Devic, Claude; Vaissette, Joseph. Histoire générale de Languedoc (en francès). Tolosa: Édouard Privat llibreter editor, 1872 (Vegeu altres edicions a Google Books Vol. 1 (1840), Vol. 2 (1840), Vol. 3 (1841), Vol. 4 (1749), Vol. 5 (1842), Vol. 6 (1843), Vol. 7 (1843), Vol. 8 (1844), Vol. 9 (1845)).
# Monestir de Villemagne

L'Abadia de Villemagne és un monestir benedictí fundat al segle VII i situat a Vilamanha (l'Argentièira) (Erau, Occitània, França), actualment inscrit com a monument históric.
Fou un establiment religiós a la frontera de la diòcesi de Besiers amb la diòcesi de Castres (però dins la primera) a la vora d'un petit riu o riera anomenat Mare a uns 20 km de Besiers cap al nord, a la zona muntanyosa. No s'esmenta mai abans del catàleg establert a la Dieta d'Aquisgrà (817). El lloc s'hauria dit abans Cogne; es diu que l'església fou després posada sota advocació de Sant Majan Confessor quan al segle ix hi van ser portades les seves relíquies que reposaven en un oratori veí al monestir de Lombez a la riba del Save, diòcesi de Tolosa, però aquest trasllat és fals i deriva d'una carta apòcrifa. El monestir encara subsisteix avui dia. No s'ha de confondre amb l'abadia de Valmanya, dels cistercencs (citeaux en francès), a la diòcesi d'Agde.

## Referències

* ↑ Referència n. PA00103755, a la base de dades Mérimée, del Ministeri de Cultura francès.

## Bibliografia

* Devic, Claude; Vaissette, Joseph. Histoire générale de Languedoc (en francès). Tolosa: Édouard Privat llibreter editor, 1872 (Vegeu altres edicions a Google Books Vol. 1 (1840), Vol. 2 (1840), Vol. 3 (1841), Vol. 4 (1749), Vol. 5 (1842), Vol. 6 (1843), Vol. 7 (1843), Vol. 8 (1844), Vol. 9 (1845)).
# Fieni

Fieni és una ciutat del comtat de Dâmbovița, Muntènia, Romania, al riu Ialomița, amb una població de 8.435 habitants al 2011.
Administra dos pobles, Berevoești i Costești.
L'església "Sant Nicolau" de Fieni, construïda el 1804, és un monument històric. L'empresa alemanya HeidelbergCement va comprar el 2002 la fàbrica de ciment local de Fieni. L'equip de futbol local, Cimentul Fieni, va ser fundat el 1936 i actualment juga a Divizia C.

## Fills il·lustres

* Aryeh Finkel

## Referències

* ↑ «Rezultate | Recensamant 2011» (en romanès). [Consulta: 9 octubre 2021].
# Màrmara

«Màrmara» té aquests significats:
* Geografia:
** La mar de Màrmara, que connecta la mar Negra amb l'Egea.
** L'illa de Màrmara (en turc Marmara Adası), a la mar homònima, i el districte de Màrmara que inclou aquesta illa i altres d'adjacents, a la província turca de Balıkesir.
* Literatura:
** Màrmara, novel·la de l'escriptora mallorquina Maria de la Pau Janer.
* Universitats:
** La Universitat de Màrmara, a Istanbul.
# NRC Handelsblad

L'NRC Handelsblad (neerlandès: ɛnɛrseː ˈɦɑndəlzblɑt), sovint abreujat com NRC, és un diari vespertí publicat als Països Baixos per la companyia NRC Media.

## Història

l'NRC Handelsblad es va publicar per primera vegada l'1 d'octubre de 1970 després de la fusió del diari d'Amsterdam Algemeen Handelsblad (fundat el 1828 per J.W. van den Biesen) i del de Rotterdam Nieuwe Rotterdamsche Courant (fundat el 1844 per Henricus Nijgh). El lema del diari és Lux et Libertas, és a dir, Llum (en referència al segle de les llums) i Llibertat.
El febrer de 2006 l'NRC Handelsblad va començar un diari matinal, el nrc•next, per atreure a lectors educats que no llegien el diari cada dia. L'editor Folkert Jensma fou substituït el 12 de desembre d'aquell mateix any per Birgit Donker. Després d'una discussió amb els propietaris, Donker va haver de deixar el càrrec el 26 d'abril de 2010, essent succeïda pel belga Peter Vandermeersch.
El 7 de març de 2011 el diari va canviar el seu antic gran format per un de tipus tabloide. El tiratge de l'NRC Handelsblad el 2014 era de 188.500 còpies, fet que el situava en 4a plaça a escala nacional.

## Caràcter

Tot i que és considerat com un dels diaris neerlandesos de més qualitat, juntament amb el de Volkskrant i el Trouw, l'NRC Handelsblad es considera a si mateix el més orientat a la temàtica internacional dels tres esmentats. A més, es considera orientat cap al liberalisme d'esquerres.

## Periodistes

Alguns dels principals periodistes que han treballat per l'NRC Handelsblad són: Henk Hofland, Hans van Mierlo, Marc Chavannes, Geert Mak, Karel van Wolferen, Jérôme Louis Heldring, Joris Luyendijk, Marjon van Royen, Derk Jan Eppink, Adriaan van Dis, Ben Knapen.
* NRC (Rokin, Amsterdam)

## Referències

* ↑ Cordula Rooijendijk. That City is Mine!: Urban Ideal Images in Public Debates and City Plans, Amsterdam & Rotterdam 1945-1995. Amsterdam University Press, 2005, p. 23. ISBN 978-90-5629-382-6 [Consulta: 9 desembre 2014].
* ↑ NRC Handelsblad 12 December 2006 page 21 Tegenwicht aan Trivialisering: Birgit Donker benoemd tot hoofdredacteur van NRC Handelsblad "Birgit Donker is de nieuwe hoofdredacteur van NRC Handelsblad, nrc.next en nrc.nl. De raad van bestuur van PCM heeft haar vandaag benoemd. Rotterdam, 12 December Birgit Donker (41) is de opvolger van Folkert Jensma als hoofdredacteur van NRC Handelsblad."
* ↑ Donker na conflict weg als hoofdredacteur NRCde Volkskrant. Arxivat 2010-04-29 a Wayback Machine.
* ↑ Peter Vandermeersch hoofdredacteur NRC Trouw. (Rotterdam). 29 June 2010. Retrieved 9 December 2014.
* ↑ «Circulation figures». HOI, Institute for Media Auditing. Arxivat de l'original el 16 de desembre 2014. [Consulta: 22 setembre 2014].

## Enllaços externs

* (neerlandès) NRC Handelsblad, Web oficial
# National Association of Broadcasters

La National Association of Broadcasters (Associació Nacional de Radiodifusores o NAB, per les seves sigles en anglès) és una associació comercial i un lobby que representa els interessos de les emissores de ràdio i televisió comercials i no comercials als Estats Units. Amb seu a Washington, NAB representa a més de 8300 estacions terrestres de ràdio i televisió, així com a les xarxes de transmissió.
La NAB es va fundar com l'Associació Nacional de Radiodifusores de Ràdio (NARB per les seves sigles en anglès) a l'abril de 1923 a Chicago. El fundador i primer president de l'associació va ser Eugene F. McDonald Jr., qui també va llançar la corporació Zenith. En 1951 va canviar el seu nom a l'Associació Nacional de Radiodifusores de Televisió i Ràdio (NARTB per les seves sigles en anglès) per incloure a la indústria de la televisió. En 1958 va adoptar el seu nom actual.

## Referències

* ↑ Schneider, John. «Eugene F. McDonald Jr.: Broadcasting Pioneer» (en anglès). Radio World. Future plc, 13-07-2017. [Consulta: 22 desembre 2018].
* ↑ «National Association of Broadcasters» (en anglès). Encyclopedia.com. [Consulta: 22 desembre 2018].
# Nepa cinerea

L'escorpí d'aigua (Nepa cinerea) és una espècie d'insecte hemípter aquàtic de la família Nepidae. Malgrat el seu nom, no està relacionat amb el veritables escorpins.

## Descripció

Nepa cinerea té el cos ovalat i aplanat i és més ample al terç posterior. És de color marronós al dors i vermellós a l'abdomen. La seva característica més notable és la presència d'un sifó respiratori a l'extrem d'abdomen que, a causa de la seva connexió amb el sistema traqueal, permet a l'animal renovar l'aire del seu aparell respiratori sense emergir de l'entorn aquàtic en el qual viu.
Les potes anteriors, amb les que captura els insectes i alevins dels que s'alimenta, són prènsils i les posteriors tenen una gran llibertat de moviments que el permeten desplaçar-se fàcilment al seu hàbitat. Es poden trobar adults de mida molt variable ja que existeixen factors climàtics i alimentaris que afavoreixen el polimorfisme.

## Distribució i hàbitat

Es distribueix pel continent europeu i és molt comuna a Catalunya. Viu en basses i zones tranquil·les dels rius ocupant preferentment les vores argiloses amb vegetació aquàtica. Té una tolerància lleu a la contaminació orgànica de les aigües on viu. Tot i viure principalment a l'aigua, no és un bon nedador i rarament vola.

## Referències

* ↑ «Cercaterm | TERMCAT». [Consulta: 27 gener 2022].
* 1 2 3 Goula, Marta; Roca-Cusachs, Marcos; Osorio, Víctor. Els heteròpters de Catalunya. Brau Edicions, novembre de 2018, p. 32. ISBN 9788415885788.
# Nijō

L'emperador Nijō (二条 天皇, Nijō-Tennō, 31 de juliol del 1143 - 5 de setembre del 1165) va ser el 78è emperador del Japó, segons l'ordre tradicional de successió. Va regnar entre els anys 1158 i 1165. Abans de ser ascendit al Tron de Crisantem, el seu nom personal (imina) era Príncep Imperial Morihito (守仁 亲王, Morihito-shinnō).

## Biografia

El Príncep Imperial Morihito va ser proclamat hereu de l'emperador Go-Shirakawa. El 1158, a l'edat de quinze anys, assumeix el tron després de l'abdicació del seu pare, i és nomenat com l'emperador Nijō. No obstant això, durant el seu regnat, l'administració estava a càrrec de l'emperador Go-Shirakawa, qui fungía com Emperador Enclaustrat.
En 1165, l'emperador pateix una malaltia i decideix abdicar a favor del seu fill, l'emperador Rokujō. Mor poc després a l'edat de 22 anys.

## Referències

* ↑ Titsingh, Isaac. (1834). Annales des emepeurs du japon, pp.191-194; Brown, Delmer et al. (1979). Gukanshō, pp. 327-329; Varley, H. Paul. (1980). Jinnō Shōtōki. pp. 208-212.
* ↑ Titsingh, p. 191; Brown, p. 327; Varley, p. 209.
* ↑ Titsingh, p. 191.

## Bibliografia

* Brown, Delmer M. e Ichirō Ishida, eds. (1979). [ Jien, 1221], Gukanshō (The Future and the Past, a translation and study of the Gukanshō, an interpretative history of Japan written in 1219) . Berkeley: University of California Press. ISBN 0-520-03460-0
* Kitagawa, Hiroshi y Bruce T. Tsuchida, eds. (1975). The Tale of the Heike. Tokio: Universitat de Tòquio. ISBN 0-86008-128-1

## Vegeu també

* Llista d'emperadors del Japó
# Nombre 140

El nombre 140 (CXL'') és el nombre natural que segueix el nombre 139 i precedeix el nombre 141. La seva representació binària és 10001100, la representació octal 214 i l'hexadecimal 8C. La seva factorització en nombres primers és 2²×5×7; altres factoritzacions són 1×140 = 2×70 = 4×35 = 5×28 =7×20 = 10×14. És el nombre harmònic d'ordre 4; és un nombre 4-gairebé primer: 5 × 2 × 2 × 7 = 140.
# Nombre 150

El nombre 150 (CL'') és el nombre natural que segueix el nombre 149 i precedeix el nombre 151. La seva representació binària és 10010110, la representació octal 226 i l'hexadecimal 96. La seva factorització en nombres primers és 2×3×5²; altres factoritzacions són 1×150 = 2×75 = 3×50 = 5×30 =6×25 = 10×15; és un nombre 4-gairebé primer: 5 × 3 × 2 × 5 = 150.

## En altres dominis

* És el valor mitjà del nombre de Dunbar
* És el nombre de psalms de la Bíblia
* El nombre del colorant E-150, el caramel

## Referències

* ↑ «Number Properties». [Consulta: 26 juliol 2021].
# Nombre 240

El nombre 240 (CCXL'') és el nombre natural que segueix el nombre 239 i precedeix el nombre 241. La seva representació binària és 11110000, la representació octal 360 i l'hexadecimal F0. La seva factorització en nombres primers és 2$^4$ × 3 × 5 = 240.

## Nombres del 241 al 249

| Nombre | Nombre romà | Sistema binari | Sistema hexadecimal | Més informació que destaca del nombre |
| 241 | CCXLI | 11110001 | F1 | |
| 242 | CCXLII | 11110010 | F2 | |
| 243 | CCXLIII | 11110011 | F3 | 3⁵ = 243 La suma de cinc nombres primers consecutius (41 + 43 + 47 + 53 + 59) |
| 244 | CCXLIV | 11110100 | F4 | |
| 245 | CCXLV | 11110101 | F5 | 5 × 7² = 245 |
| 246 | CCXLVI | 11110110 | F6 | |
| 247 | CCXLVII | 11110111 | F7 | En algun moment (quan es tracta d'una URL, etc.) pot utilitzar "247" com una alternativa a 24/7, és una abreviatura que significa "les 24 hores del dia, els 7 dies de la setmana" |
| 248 | CCXLVIII | 11111000 | F8 | |
| 249 | CCXLIX | 11111001 | F9 | |
# Sant Joan Baptista i Sant Bartomeu de Matamala

L'Sant Joan Baptista i Sant Bartomeu de Matamala és una capella (oratori del poble de Matamala) a la comuna homònima, de la comarca del Capcir a la Catalunya del Nord.
Està situada en el carrer de la Llar Comunal de Matamala, o del Pont de l'Aude (que és la mateixa carretera D - 32 que travessa el poble), a la part sud-oriental del nucli de població.

## Referències

* ↑ La capella en els ortofotomapes de l'IGN
# Quentin Young

Quentin Young (1923 - 7 de març de 2016) va ser un metge estatunidenc. Fou un activista oposat a la Guerra del Vietnam i treballà a favor del moviment dels Drets Civils. Quentin Young va ser molt molt conegut pel seu treball en la justícia social i la política sanitària.
Young va estudiar a l'Escola mèdica de la Northwestern University, del 1944-47. Fou inten a l'Hospital del Comtat de Cook, lloc on feu la seva residència. Fou metge del Comtat de Cook, Illinois de 1972 a 1981. Fundà el Grup de Polítiques de Salut i Medicina, el 1980, organització de la que l'actual president. També fou President de l'Associació de Salut Pública Americana el 1988. A l'abril del 2008, Young es retirà a la pràctica privada a Chicago. Actualment és Coordinador Nacional del Programa de Salut Nacional.

## Llocs de notorietat

* Professor clínic de medicina preventiva i salut comunitària del Centre Mèdic de la Universitat d'Illinois.
* Atenció als avis a l'Hospital Michael Reese
* Membre de l'Associació Mèdica Americana (des de 1952)
* Coordinador Nacional del Programa de Salut Nacional.
* President del Subcomitè de Drets Humans i Pràctica Mèdica del Col·legi Americà de Metges
* Membre de l'Associació Mèdica Humana-Michael Reese
* Membre del Col·legi Americà de Metges. Membre del Comitè de Salut i Política Pública.
És considerat una de les principals autoritats de Salut Pública de Chicago. Tot sovint participa en programes de ràdio.

## Activisme durant l'administració Bush

Al maig de 2006, Young signà a favor de l'ACLU (Unió Americana per les Llibertats Civils). També s'oposà a la política sanitària de Bush.

## Bibliografia

* Lewis, Sydney, 2004: Hospital, An Oral History of Cook County Hospital, ISBN 0-425-15452-1

## Enllaços externs

* biografia (anglès)
# Escala colissa

L'escala colissa o escala extensible és un tipus d'escala de mà, que està constituïda per dos o tres trams encaixables que llisquen l'un sobre l'altre i que permeten fer-la més o menys llarga. És utilitzada pels bombers per al rescat, o per accedir a altells, pisos superiors, al terrat d'una estructura, així com espais que poden ser difícils d'accedir d'una altra manera. Es pot utilitzar per a l'evacuació de persones en civera.

## Descripció

Les escales colisses per a bombers acostumen a tenir una llargada de 4 metres (cada tram) i una amplada de 0.50 cm. Es transporten al sostre dels vehicles de bombers i poden tenir un sistema de fixació que permeti ser descarregada des del terra per la part posterior del vehicle i eviti que els bombers hagin de pujar al sostre.
Es componen de 2 muntants, amb sabates basculants antilliscants a la part inferior, i poden tenir rodes de lliscament per façana a la part superior. Els travessers cada 28 cm conformen els escalons, de 30 mm de petjada. Els trams estan subjectats entre ells amb bloquejadors externs i trinquets interns, i es desplacen estirant d'una corda.
Poden ser de fusta, metàl·liques (acer o alumini) o de fibra de vidre. Les metàl·liques són conductores de l'electricitat.

## Ús

* Per garantir la seguretat, la facilitat d'escalada i suportar el màxim pes, l'escala colissa s'ha de col·locar en un angle entre 70º i 75º respecte a l'horitzontal (de 15º a 20º respecte a la vertical). Per aconseguir aquest angle, la base de l'escala ha d'estar a una distància entre una tercera i una quarta part de l'alçada des del terra fins al punt on l'escala es recolza contra l'objectiu. Una manera senzilla de comprovar la correcta inclinació de l'escala és col·locar-se dret amb les puntes del peus contra les sabates de l'escala, i estirant els braços, els dits haurien de caure sobre el graó a l'alçada de les espatlles.
* L'escala ha de sobrepassar 1 metre el punt de suport superior, per a garantir un accés segur. Això equival a 3 escalons per sobre del punt de suport.

## Normativa

A Europa han de complir la norma EN 1147:2010 Escales portàtils per a l'ús dels serveis d'incendi. A Espanya és la norma UNE-EN 1147: 2011.

## Referències

* ↑ Diccionari de bombers. Barcelona: Termcat. Generalitat de Catalunya, 1995. ISBN 84-393-3689-6.
* 1 2 3 «Escales bàsiques» (en anglès). Cos de Bombers de Seattle.
* ↑ «Guia de mètode maniobra de la frontissa». Bombers Consorci València, 01-09-2018.
* ↑ «Aproximació i entorn de l'edifici per a la intervenció de bombers». Generalitat de Catalunya, 01-12-2009.
* ↑ «Subministrament d'un vehicle autobomba de gran incendi per a Bombers de Barcelona». Ajuntament de Barcelona, 01-10-2017.
* ↑ «Plec tècnic escales» (en castellà). Bombers Tenerife.
* 1 2 «NTP 239: Escales manuals» (en castellà). Institut Nacional de Seguretat i Higiene en el Treball.
* ↑ «UNE-EN 1147:2011» (en castellà). AENOR, 14-09-2011.