OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Església de Sant Jaume (Sant Pol de Mar)

L'església de Sant Jaume és una església parroquial a l'extrem sud-oest del nucli urbà de Sant Pol de Mar (Maresme) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'actual església de Sant Jaume fou construïda sobre una petita capella que hi havia al lloc, també sota l'advocació de Sant Jaume. A la zona oest del conjunt parroquial actual hi ha una característica torre de defensa de planta circular edificada al segle xv per ordre de Bertran d'Armendaris, a redós de la qual es va bastir posteriorment l'església l'any 1590 en estil gòtic tardà. La torre es conserva en tota la seva alçada, i fa 10 m d'alçada i el mur fa un gruix de 2 m. Té porta dovellada d'arc de mig punt, i presenta vestigis d'elements defensius: espitlleres i troneres. Va ser reutilitzada posteriorment com a campanar, afegint un cos quadrat a la part superior, amb les campanes a la part de dalt. A l'interior de l'església hi ha un petit tresor artístic format per una custòdia d'argent, una talla de la Mare de Déu del Roser del segle xvii i un grup escultòric de La Pietat de l'escultor barroc sevillà Juan Martínez Montañés (1568-1649).

## Notes

* ↑ «ESGLÉSIA PARROQUIAL DE SANT JAUME I TORRE DE DEFENSA». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 desembre 2015].
# Església de Sant Joan Baptista de Beneixama

L'església de sant Joan Baptista, situada a la plaça de Carles IV (coneguda popularment com "la replaça de l'església"), és l'edifici religiós més important de Beneixama per les seues dimensions i el patrimoni que conserva.
Va ser aixecada el 1841 a proposta de Miquel Payà i Rico, cardenal i confessor de la reina Isabel II, fill de Beneixama. Tota la població de l'època hi va contribuir, tant en diners com en feina de construcció i/o transport de materials constructius.
Té planta basilical i és d'estil neoclàssic. La seua façana principal recau a la plaça de Carles IV. El cos central de l'església consta de tres naus, sent-ne la central la de més amplada. Les dues naus laterals hostatgen diverses capelles dedicades a sants i altres figures de la història de l'església catòlica. La cúpula central de l'església (restaurada de fa pocs anys) obri un espai magnífic de gran bellesa. A les dues bandes de l'altar major hi ha dos quadres de grans dimensions que representen (a manera de tríptics) dues escenes de la vida de sant Joan, obra del pintor local Josep Navarro i Ferrero. A la banda dreta de l'altar hi ha una capella i a l'altre costat la sagristia.
Tota l'església compta amb imatges i patrimoni eclesiàstic èpoques diverses d'interès artístic. Les pintures de la sagristia (sòcols i motllures) són d'una gran bellesa, però els cal una bona restauració. Dalt del cancell de l'església hi ha un espai que antigament ocupava un orgué magnífic (destruït durant la guerra d'Espanya). En l'actualitat hi sol col·locar-se el cor parroquial a les misses solemnes.
L'església té dues torratxes que fan de campanars. La de l'esquerra té les campanes; la de l'esquerra disposa de "la carraca", que sonava durant l'època de quaresma per avisar de les hores de culte quan era prohibit que sonaren les campanes.
Actualment, hi ha proposat un estudi per a la restauració de la sagristia i la creació d'un museu amb objectes relatius a la vida de Miquel Payà i Rico.
# Policia Foral

La Policía Foral de Navarra (Nafarroako Foruzaingoa en èuscar) és un cos de seguretat creat per la Diputació Foral de Navarra el 1929.
Inicialment s'anomenà Policía de Carreteras i es dedicava únicament al control del trànsit per les carreteres, que històricament eren competència de la diputació. El 1964 va canviar el nom per l'actual de Policía Foral, i va passar a protegir els edificis de la diputació, i a partir del 1982 va augmentar les seves competències.
L'any 2019 tenia 1.090 membres.

## Graus

Nivell A
* Cap de la Policía Foral
* Comissari Principal
* Comissari
Nivell B
* Inspector
* Sotsinspector
Nivell C
* Caporal
* Policía
# Esquirol de les Filipines

L'esquirol de les Filipines (Sundasciurus philippinensis) és una espècie de rosegador de la família dels esciúrids. És endèmic de les Filipines. Té una gran varietat d'hàbitats naturals, que van dels boscos primaris i secundaris de plana als límits inferiors dels boscos molsosos, passant pels boscos montans. Es creu que no hi ha cap amenaça significativa per a la supervivència d'aquesta espècie, tot i que és caçada com a aliment i capturada com a animal de companyia.

## Referències

* ↑ Ong, P.; Tabaranza, B.; Rosell-Ambal, G.; Balete, D.; Heaney, L. Sundasciurus philippinensis. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 2 setembre 2015.
Espècies vivents d'esciúrids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Ordre: Rodentia · Subordre: Sciuromorpha :
Callosciurinae :
Ratufinae :
Sciurillinae :
Sciurinae :
Xerinae :
Categoria :
# Aproximant labiovelar sonora

L'aproximant labiovelar sonora és un so de la parla que es representa [w] en l'AFI, és a dir, la lletra ve doble minúscula.

## Característiques

* És una consonant perquè hi ha una interrupció total del pas de l'aire
* És sonora perquè hi ha vibració de les cordes vocals
* És un so central pulmonar
* Pel seu punt d'articulació és una consonant velar labialitzada

## En català

Sol estar representat amb la lletra u de valor consonàntic o semiconsonàntic, com en "cauen" o "qüestió". En aquests casos, la [w] forma un diftong creixent amb la vocal que la segueix.
Alfabet fonètic internacional :
Vocals :
Anterior
Quasi- anterior
Central
Quasi- posterior
Posterior
Tancada
•iy
•ɨʉ
•ɯu
•ɪʏ
•ɪ̈ʊ̈
ʊ
•eø
•ɘɵ
•ɤo
•e̞ø̞
•əɵ̞
•ɤ̞o̞
•ɛœ
•ɜɞ
•ʌɔ
•æ
ɐ
•aɶ
•äɒ̈
•ɑɒ
Quasitancada
Semitancada
Mitjana
Semioberta
Quasioberta
Oberta :
Consonants :
Les taules contenen símbols fonètics que potser no es mostrin correctament en alguns navegadors. :
# Carl Grünberg

Carl Grünberg (Focșani, Romania, 10 de febrer de 1861 - Frankfurt del Main, Alemanya, 2 de febrer de 1940) fou un economista romanès i alemany. Va ser el primer director de l'Institut de Recerca Social (en alemany: Institut für Sozialforschung). Grünberg va crear i editar el periòdic d'història de ideologia socialista que fou conegut com l'Arxiu Grünberg (Arxiu per a la Història del Socialisme i el Moviment Obrer). Grünberg es va retirar el 1929, i va deixar la direcció del institut en mans de Max Horkheimer. Grünberg és considerat el pare de l'austromarxisme.

## Obres

* Zoom Todestag von Carl v.Ossietzky: Ein kämpferischer Humanist (1946)
* Mit Carl v. Ossietzky in Sonnenburg (1946)
* Es begann im Eden (1953)

## Referències

* ↑ Lawson, Stephanie. Theories of International Relations: Contending Approaches to World Politics. John Wiley & Sons, 12 de febrer de 2015, p. 176. ISBN 978-0-7456-9513-6. [Consulta: 9 setembre 2017].
* ↑ Carver, T.; Blank, Daniel. A Political History of the Editions of Marx and Engels's “German ideology Manuscripts”, 17 de desembre de 2014, p. 27. ISBN 978-1-137-47116-1. [Consulta: 9 setembre 2017].
* ↑ Bermúdez, María Elvira. Diferentes razones tiene la muerte. Barcelona: Plaza y Janés, 1987, p. 114.

## Bibliografia

* Nenning, Günther. «Biographie Carl Grünberg». A: Archiv für die Geschichte des Sozialismus und der sozialen Bewegung. Indexband, 1973.

## Enllaços externs

* Institut für sozialforschung (alemany)
# Gheorghe Tattarescu

Gheorghe Tattarescu (pronunciat en romanès: [ˈɡe̯orɡe tataˈresku]; octubre de 1818 - 24 d'octubre de 1894) va ser un pintor moldau, després romanès i pioner del neoclassicisme en la pintura moderna del seu país.

## Biografia
### Vida primerenca i estudis

Tattarescu va néixer a Focşani el 1818. Va començar com a aprenent del seu oncle Nicolae Teodorescu, un pintor d'església. Va estudiar a l'Escola de Pintura de Buzău, quan Teodorescu s'hi va traslladar. El bisbe ortodox de Buzău, Chesarie, el va ajudar a obtenir una beca a Roma, on va ser ensenyat per professors de l'Accademia di San Luca. Mentre allà, Tattarescu va fer còpies de pintures de Raphael, Bartolomé Estéban Murillo, Salvatore Rosa i Guido Reni.

### Activitats polítiques

Tattarescu va participar en la revolució de 1848 a Valàquia. Després de la revolució, va pintar retrats de revolucionaris romanesos a l'exili com Gheorghe Magheru, Ştefan Golescu i, el 1851, el de Nicolae Bălcescu (en tres versions gairebé idèntiques). Els ideals nacionalistes romàntics van ser la inspiració de les seves composicions al·legòriques amb temes revolucionaris en el renaixement de Romania (1849), la Unificació patriòtica dels Principats (1857) i l'11 de febrer - La Romania Moderna (1866).

### Vida i llegat posterior

L'any 1860, en rebre l'encàrrec d'elaborar un Àlbum Nacional de llocs d'interès i monuments històrics del país, el seu talent per pintar paisatges vagament romàntics esdevingué molt valorat. Al mateix temps, mostrant la seva simpatia per diferents aixecaments camperols, va pintar El camperol al Danubi l'any 1875. També va rebre l'encàrrec de decorar diverses esglésies de manera neoclàssica.
El 1864, juntament amb el pintor Theodor Aman, Tattarescu va fundar l'Escola Nacional de Belles Arts a Bucarest; va ser professor allà durant molt de temps després, i va exercir com a director de l'Escola durant dos anys (1891–1892).
El 1865, va escriure Principis i estudis útils sobre les proporcions del cos humà i el dibuix després dels pintors més famosos.
Tattarescu va morir a Bucarest. La casa que va comprar el 1855 i on va viure durant gairebé 40 anys és ara la seu del Museu Memorial Gheorghe Tattarescu. Va ser inaugurat el 1951 i acull diverses de les seves obres d'art originals.

## Galeria

Cliqueu sobre una imatge per veure-la ampliada.
* Monjo vell
* La dona del pintor i el seu fill
* Pelegrí
* Retrat d'Ion Grădişteanu
* Retrat de Maria Grădişteanu
* Paisatge d'Itàlia
* cova de Dâmbovicioara

## Vegeu també

* Catedral Metropolitana, Iaşi

## Referències

* ↑ Voinescu, p. 46-47

## Bibliografia

* Voinescu, Teodora, Gheorghe Tattarescu 1818-1894, Ed. Academiei Romane, 1940.

## Enllaços externs

* (en anglès) Biography at artnet.com
* (en francès) Biography at maroumanie.com
* (en romanès) Biography at ici.ro
* (en romanès) Biography at compendium.ro Arxivat 2018-05-27 a Wayback Machine.
# Aquarium Finisterrae

L'Aquarium Finisterrae, també conegut com a Acuario da Fin do Mundo o Casa dos Peixes, és un aquari públic i centre interactiu de divulgació científica de la ciutat de la Corunya, sobre aspectes relacionats amb la biologia marina, l'oceanografia i el mar en general. Pretén promoure el coneixement de l'oceà i educar actituds positives de respecte cap al medi marí, així com contribuir al coneixement científic de la vida marina.
Es troba al passeig marítim de la Corunya i es va inaugurar el 5 de juny de 1999.

## Continguts

Té una sala decorada com el gabinet del capità Nemo, submergit en la piscina més gran d'Europa. A més té elements de museus que proposen experiències com tocar estrelles de mar o rèvoles o conèixer on viuen els llagostins. Tres piscines exteriors alberguen foques, pops i altres espècies de les costes atlàntiques. No s'hi exhibeixen peixos vistosos d'altres latituds, sinó l'ecosistema marí de la costa gallega.

## Galeria d'imatges

* Terrassa exterior
* Entrada
* Tridacna derasa

## Enllaços externs

* Pàgina web del museu Arxivat 2015-06-30 a Wayback Machine. (castellà)
# Aquàrium de Vancouver

L'aquàrium de Vancouver, (en anglès Vancouver Aquarium Marine Science Centre) és un aquari marí situat al Stanley Park a Vancouver a Colúmbia Britànica al Canadà. És l'aquari més gran del Canadà.

## L'aquari en xifres

L'aquari de Vancouver s'estén sobre aproximadament nou mil metres quadrats i protegeix més de 70000 animals aquàtics (xifra de 2005) que es reparteixen en els 9500 m³ d'aigua de les diferents basses.
L'aquari, que és obert 365 dies anualment, compta amb 355 empleats i 890 de voluntaris actius, i ha comptat prop de trenta milions de visitants d'ençà la seva obertura. El seu pressupost anual de funcionament és de vint milions de dòlars canadencs.

## Història

L'Associació de l'Aquàrium públic de Vancouver (Vancouver Public Aquarium Association) que ha estat constituïda el 1950, explota l'aquàrium de Vancouver sota la forma d'una organització sense finalitats lucratives i de manera autofinançada (no rep cap subvenció pública). Considerat oficialment com el primer aquari públic al Canadà, va obrir les portes el 15 de juny de 1956.
Gràcies a un creixement tranquil, l'aquari de Vancouver ha esdevingut el més gran del Canadà i el cinquè a Amèrica del Nord.

## Referències

* ↑ «Descripció de l'aquàrium al web oficial». Arxivat de l'original el 2016-06-17. [Consulta: 9 febrer 2009].
* ↑ «La història de l'aquàrium de Vancouver al web oficial». Arxivat de l'original el 2009-01-23. [Consulta: 9 febrer 2009].

## Enllaços externs

* Web oficial de l'aquàrium de Vancouver
# Aquàrium de l'Alguer

L'Aquàrium de l'Alguer o Mare Nostrum Aquarium és un aquàrium situat al número 1 del carrer XX Settembre de l'Alguer, un dels dos que hi ha a Sardenya juntament amb el de Cala Gonone. Està al centre de la ciutat, a prop de la torre de Sulis. És un dels principals pols d'atracció turística de l'Alguer.
Al seu interior hi ha peixos d'aigua dolça i salada, juntament amb invertebrats característics del Mediterrani. També hi ha algunes espècies tropicals com piranyes.

## Referències

* ↑ Katherine T. Model; Clint D... Thacker; Matthew J... Bester Let's go: Italy : [including Tunisia] : 1998. Macmillan Publishers Limited, 1 gener 1998, p. 559. ISBN 978-0-333-71183-5.
* ↑ G. Sistu. Vagamondo: turismo e turisti in Sardegna. CUEC, 2007, p. 154. ISBN 978-88-8467-428-9.
* ↑ Giovanni Francesio. Sicilia e Sardegna: on the road : [25 itinerari appositamente studiati per il turista in auto]. Touring Editore, 2004, p. 3–. ISBN 978-88-365-3048-9.
* ↑ Massimiliano Perlato. Occhi e cuore al di là del mare. Lampi di stampa, 1 gener 2004, p. 179–. ISBN 978-88-488-0361-8.
# Aqüeducte Dosrius

L'Aqüeducte Dosrius és una conducció que transportava aigua des de la localitat de Dosrius (Maresme) fins a Barcelona on arribava a uns dipòsits situats al Guinardó. Va entrar en funcionament al 1871 i va estar operatiu fins a mitjans del segle XX, quan el sistema va quedar obsolet.
A la localitat de Dosrius es preserven elements d'aquesta conducció, com la Casilla Courtin que permetia accedir a les mines de captació i al llarg del Maresme es preserven alguns trams. A Barcelona en queda únicament un tram, es coneix l'aqüeducte de Can Quintana.
Existeixen discrepàncies sobre el tram del Parc Central de Nou Barris de Barcelona, catalogat com a Bé Cultural d'Interès Local. Unes informacions apunten que es tracta de l'Aqüeducte de Dosrius i d'altres que és el del Baix Vallés.

## Descripció de l'aqüeducte del Parc Central de Nou Barris

Tres grans arcs de mig punt aguanten el pas per on circulava l'aigua. Aquesta canalització actualment està oberta i és transitable. A banda i banda dels arcs unes pilastres ressegueixen el mur fins a arribar a unes torretes que flanquegen el pas. Aquestes són de planta quadrangular, obertes pels costats que s'obren a l'aqüeducte i amb petites finestres d'arc de mig punt als murs laterals i una cornisa a la part superior. En un dels costats, a continuació de la pilastra, hi ha una petita obertura de pas d'arc de mig punt. El parament és de paredat irregular amb alguns elements en maó com l'intradòs dels arcs, les cantonades i les cornises.

## Història

Aquesta obra formava part de la conducció d'aigua d'uns 50 km de llargària que va construir l'empresa Palau, Garcia i companyia per abastir la ciutat. Portava l'aigua des de Dosrius, al Maresme, fins a Gràcia, i subministrava entre 20.000 i 40.000 metres cúbics diaris. L'empresa va ser comprada per capital francès i reconvertida en la Société Générale des Eaux de Barcelone, l'origen de la Societat General d'Aigües de Barcelona. Es va explotar el canal fins a mitjans dels anys 50, moment en què la ciutat va superar els 1,5 milions d'habitants i es va iniciar la canalització del riu Ter.

## Referències

* ↑ «La ruta de l’aigua: recorregut per l’aqüeducte de Dosrius a Barcelona», 12-06-2016. [Consulta: 8 febrer 2024].
* ↑ «Aqueducte Dosrius». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ jmes. «aqüeducte del Vallès», 27-11-2020. [Consulta: 8 febrer 2024].
* ↑ «Parc Central de Nou Barris - Visit Barcelona». [Consulta: 8 febrer 2024].
* 1 2 «Aqüeducte Dosrius». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.

## Enllaços externs

* «Aqueducte Dosrius». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Aqüeducte d'Alpont

L'Aqüeducte d'Alpont, també conegut Els Arcs (Los Arcos) és una infraestructura hidràulica d'estil medieval construït entre els segles XVI i xvii al municipi valencià d'Alpont (Serrans).
Situat a 2,5 quilòmetres de la vila, en la carretera entre Alpont i la Iessa, conduïa l'aigua procedent de les fonts Nova i Marimacho, utilitzant-se per a abastir les necessitats de la vila i reg de la seva horta, salvant el desnivell que ocasiona la conca del riu Reguero.
Amb una longitud de 265 metres de traçat recte, excepte a uns catorze metres de l'inici on presenta una petita curvatura. S'aprecien encara restes de la séquia que des de les fonts conduïa l'aigua fins a l'aqüeducte. Consta de tretze arcs apuntats de traçat regular, d'ells deu arcs són similars i situats a la dreta del riu (orientació sud), són arcs rebaixats. L'arc que cobria el riu ha desaparegut, era el principal de l'arquejada amb uns 11 metres de llum i uns 6,50 metres de fletxa, va ser arrossegat per una avinguda d'aigua en 1880 que va causar també desperfectes en els arcs pròxims. En una rehabilitació efectuada en els anys 1986-1988 s'han construït dos arcs de formigó en ambdós fronts del mur, amb directriu similar a l'anterior.
Aquest aqüeducte figura en l'escut de la vila i està protegit sota la figura de Bé d'Interés Cultural.

## Referències

* ↑ «Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià».
# Aqüeducte d'Arbúcies II

L'Aqüeducte d'Arbúcies II és una obra d'Arbúcies (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Aqüeducte fora d'ús de maons i pedra que passa per sobre de la riera de Pineda, a tocar del branc de camí carretera que porta a can Puig i Sant Feliu de Buixalleu.
La riera de la Pineda és afluent per l'esquerra de la riera d'Arbúcies, afluent per l'esquerra del riu Tordera.

## Referències

* 1 2 «Aqüeducte d'Arbúcies II». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 2 agost 2021].
# Aqüeducte de Dioclecià

L'Aqüeducte de Dioclecià (en croat: Dioklecijanov akvadukt) és un aqüeducte que es troba a la ciutat de Split a Croàcia construït per l'Imperi Romà per proveir d'aigua a l'antic palau de l'emperador Dioclecià. És un dels aqüeductes més grans i millor conservats de l'antiga Iugoslàvia, junt amb l'Aqüeducte de Bar, prop de Stari Bar, Montenegro, i l'Aqüeducte de Skopje, prop de Skopje, a Macedònia del Nord. L'aqüeducte tenia nou quilòmetres de llarg, des del riu Jadro fins al palau de l'emperador, amb un desnivell de 33 metres.
L'aqüeducte va ser construït al pas del segle iii al segle iv i va portar l'aigua del riu Jadro, nou quilòmetres al nord-oest del palau de Dioclecià, en l'actualitat el centre de la ciutat de Split, fins al dit palau i als pobles del voltant. Tenia una secció transversal de 0,75 mn × 1,60 m, cosa que permetia un cabal d'uns 1.500 litres d'aigua per segon (o 129.600 metres cúbics al dia) que fluïen a través de l'aqüeducte, que d'acord amb els estàndards d'avui serviria una ciutat de 173.000 habitants.
La part millor conservada d'aquesta obra essencialment subterrània està prop de Dujmovača (Solin) i comprèn vint-i-vuit arcs alts amb una altura màxima de 16,5 metres i una longitud de 180 metres travessant la vall seca.
L'aqüeducte de Dioclecià va ser destruït en la invasió dels gots al mig del segle vi i no es va fer servir durant tretze segles després d'això. La primera reconstrucció de l'aqüeducte va tenir lloc durant el regnat de l'Àustria-Hongria (1877-1880). Va ser abandonat a partir del 1932 quan va ser construïda l'estació d'aigua Kopilica.
L'aqüeducte actualment està sent restaurat.

## Referències

* ↑ Belamarić, Joško. Dioklecijanov akvedukt (en croat). Ministarstvo kulture Republike Hrvatske, Uprava za zaštitu kulturne baštine, Konzervatorski odjel, 1999.
* ↑ Exploring Macedonia
* ↑ «Diocletian's Palace and the Historical Nucleus of Split (extension)» (en anglès). Unesco.

## Enllaços externs

* Dal-koning d.o.o.: Konzervatorski elaborat zaštite i obnove Dioklecijanovog akvedukta na lokaciji Brodarica-istok Arxivat 2008-12-21 a Wayback Machine. (en croat)
* Vjesnik, Mira Jurković: Hrvatski kandidati za Unescovu listu svjetske baštine: Dioklecijanov akvedukt i starogradski ager Arxivat 2005-08-26 a Wayback Machine. (en croat)
# Aqüeducte de Gadara

L'Aqüeducte de Gàdara és un aqüeducte romà dissenyat per a proveir d'aigua a la ciutat de Gàdara, en el que avui és Jordània, i el túnel més llarg conegut de l'antiguitat. Amb 170 quilòmetres de llarg, l'espai va ser construït amb la tecnologia dels qanats, és a dir, com una sèrie d'eixos verticals, que estaven connectats baix terra des dels costats oposats dels túnels de suau pendent. La secció més llarga va incloure una longitud de 94 km. En part, segueix el curs d'un aqüeducte hel·lenístic major, podria dir-se que el treball d'excavació es va iniciar després d'una visita de l'emperador Hadrià entre el 129 i 130 després de Crist. L'Aqüeducte de Gadara mai no va ser acabat i només algunes seccions van ser posades en servei. Es va descobrir i explorar tardanament, en 2004.

## Referències

* ↑ «"Wasser für Gadara. 94 km langer Tunnel antiker Tunnel im Norden Jordaniens entdeckt"» (en alemany). Arxivat de l'original el 2016-01-11. [Consulta: 29 gener 2014].