OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Hioide

L'os hioide (en llatí os hyoideum, derivat del grec hyoeides, que significa 'amb la forma de la lletra ýpsilon (υ)') és un os senar, medial i simètric, situat a la part anterior del coll, per sota de la llengua i per sobre del cartílag tiroide. Té forma de ferradura, i és convex cap endavant. Se'n poden distingir tres parts diferents:
* Porció mitjana o cos
* Banyes majors
* Banyes menors
L'os hioide, generalment aïllat en els humans, pot de vegades estar unit a la resta de l'esquelet per un conjunt de formacions òssies, que amb ell constitueixen l'aparell hioidal.

## Estructura

Està format per teixit compacte, excepte en la base de les banyes majors, on presenta una gran quantitat de teixit esponjós.

## Funció

L'os hioide es presenta en molts mamífers; permet un ampli rang de moviments de la llengua, la faringe i la laringe. En els neandertals, la posició de la seva laringe no impedia que es produïssin els sons de la parla. El descobriment de l'os hioide en neandertals de la cova de Kebara, a Israel, va fer concloure als seus descobridors que la laringe descendent dels neandertals els permetria parlar (malgrat que hi ha altres opinions).

## Fractura

Per la seva posició, l'os hioide normalment no tendeix a fracturar-se. En casos de mort dubtosa, un hioide fracturat és un fort indici d'estrangulació.

## Imatges addicionals

* Vista frontal del coll

## Referències

* ↑ hednk-023—Imatges d'embriologia a la Universitat de Carolina del Nord
* ↑ http://www.pnas.org/cgi/content/full/100/12/6930 Descent of the larynx in chimpanzee infants
* ↑ Boë, L.J. et al. The potential of Neandertal vowel space was as large as that of modern humans. Journal of Phonetics 30 (2002) 465–484.
* ↑ Arsenburg, B. et al., A reappraisal of the anatomical basis for speech in middle Paleolithic hominids, in: American Journal of Physiological Anthropology 83 (1990), pp. 137–146.
# Església parroquial de la Mare de Déu de Betlem (Bigastre)

L'església parroquial de la Mare de Déu de Betlem és un edifici històric de la localitat de Bigastre (Baix Segura, País Valencià). És un Bé de Rellevància Local, amb el codi 03.34.044-002.
Es coneix que a l'any 1715 comença a funcionar la parròquia a Bigastre, dins de la diòcesi d'Oriola. Pascual Madoz també l'esmenta al Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar (1846).
És un temple de planta biaxial format per tres naus amb capelles laterals. La nau central compta amb una capçalera de dos creuaments (on s'hi troba el cor alt), el creuer i tres creuades. Les capelles laterals s'obren a la capçalera amb arcs de mig punt de més ull que els que s'obre als peus. En el creuer hi ha una cúpula sobre petxines il·luminada amb mig punt en el tambor.
Hi ha un retaule dedicat a Sant Joaquim. La decoració interior es polícroma, amb panells d'or que sobresurten en els paraments blancs i blaus. La façana té una simetria trencada per la torre de planta quadrada, coronada amb cúpula.

## Referències

* ↑ Fitxa BIC de l'església de la Mare de Déu del Betlem
* ↑ Parròquia de la Mare de Déu de Betlem a la Diòcesi d'Oriola-Alacant
* 1 2 Jaén, Gaspar Guia de arquitectura de la provincia de Alicante
# Antonio Masini

Antonio Masini (Roma, 1639 - 20 de setembre de 1678) fou un compositor italià del Barroc. Primerament restà al servei de la reina Cristina de Suècia, i el 1674 aconseguí la plaça de mestre de capella de la basílica del Vaticà. Entre les seves composicions hi figuren: sis motets fugats a 4 i 8 veus; el salm Voce mea, a 4 veus; Divit, a 4 veus, amb orquestra.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 33. pàg. 708 ISBN 84-239-4533-2
# Hexafluorofosfat de liti

L'hexafluorofosfat de liti és una sal binària del catió liti(1+), ${\ce {Li^+}}$ i de l'anió heteropoliatòmic hexafluorofosfat(1-), ${\ce {PF6^-}}$, de fórmula química ${\ce {LiF6P}}$. A temperatura ambient és un sòlid blanc en forma de pols, soluble en aigua i higroscòpic. Malgrat és estable s'hidrolitza fàcilment. La seva conductivitat iònica és molt alta dissolt en dissolvents orgànics. S'empra com electròlit a les bateries d'ió liti.

## Estructura

L'anió ${\ce {PF6^-}}$ té una estructura de bipiràmide de base quadrada amb el fòsfor situat al mig i enllaçat a quatre fluors situats als quatre vèrtexs de la base quadrada i a dos fluors situats als vèrtexs de les dues piràmides.

## Propietats físiques

Té un punt de fusió de 194 °C i una densitat de 2,84 g/cm³. És estable des del punt electroquímic, és molt soluble en dissolvents orgànics, no reacciona amb els dissolvents, té elevada conductivitat, té una massa molecular baixa (151,9 g/mol), el cost de la seva obtenció és baix, no és tòxica.

## Propietats químiques

Traces d'aigua produeixen fàcilment la seva descomposició en fluorur d'hidrogen, àcid fosfòric i fluorur de liti:
${\ce {LiPF6 + 4 H2O -> 5 HF + LiF + H3PO4}}$Si s'escalfa en estat sòlid fins a 30 °C es descompon en trifluorur de fòsfor i pentafluorur de fòsfor acompanyats de fluorur de liti. Però en dissolució la temperatura oscil·la entre 80 °C i 130 °C.

## Preparació

La seva preparació es basa en la reacció:
${\ce {PCl5 + 6 LiF -> LiPF6 + 5 LiCl}}$El ${\ce {LiF}}$ es dissol en fluorur d'hidrogen i s'introdueix el pentaclorur de fòsfor en forma de gas.

## Aplicacions

Aquest compost s'utilitza àmpliament en la preparació de bateries d'ió liti recarregables, en les quals s'empra com electròlit dissolt en diferents tipus de dissolvents. El ${\ce {LiF6P}}$ també s'empra juntament amb dimetilsulfòxid (DMSO) en la solució d'electròlit per a bateries Li-aire. Llevat de les aplicacions en bateries no té altres aplicacions actualment.

## Referències

* ↑ «Lithium hexafluorophosphate | 21324-40-3» (en anglès). [Consulta: 12 octubre 2017].
* ↑ Haynes, William M. CRC Handbook of Chemistry and Physics, 96th Edition (en anglès). CRC Press, 2015-06-09. ISBN 9781482260977.
* ↑ Daniel, Claus; Besenhard, J. O.. Handbook of Battery Materials (en anglès). John Wiley & Sons, 2012-12-21. ISBN 9783527637195.
* ↑ Moseley, Patrick T.; Garche, Jürgen. Electrochemical Energy Storage for Renewable Sources and Grid Balancing (en anglès). Newnes, 2014-10-27. ISBN 9780444626103.
* 1 2 Wu, Yuping. Lithium-Ion Batteries: Fundamentals and Applications (en anglès). CRC Press, 2015-12-01. ISBN 9781498760065.
# University of Chicago Press

L'University of Chicago Press és el major editor universitari estatunidenc.
Fundat l'any 1891, és administrat per la Universitat de Chicago i publica una àmplia varietat de llibres, incloent llibres de filosofia, astrofísica, economia, crítica literària, etc.
Cada any, l'editorial atorga el Premi Gordon J. Laing a l'autor, editor o traductor d'un llibre publicat en els tres anys anterior que va donar més prestigi a la University of Chicago Press.

## Referències

* ↑ «The University of Chicago Press Selects Rightslink(R) For Online Copyright Permissions». Business Wire, 05-02-2007 [Consulta: 21 octubre 2009].
* ↑ http://www.press.uchicago.edu/ebooks/
* ↑ «Gordon J. Laing Prize | The University of Chicago». www.uchicago.edu. [Consulta: 20 juny 2015].

## Enllaços externs

* University of Chicago Press - Lloc web oficial
# Untrienni

L'untrienni o untriennium (símbol Ute) és el nom sistemàtic que la IUPAC dona a l'hipotètic element químic amb nombre atòmic 139.
Aquest element del 8è període de la taula periòdica pertanyeria a la família dels superactínids i formaria part dels elements del bloc f segons la regla de Klechkowski, però del bloc g segons el mètode Hartree-Fock; és aquesta darrera opció la que es conserva a la informació que hi ha al costat.
A mesura que s’allunya de l'illa d'estabilitat (no superior a Z ≈ 127), els àtoms sintetitzats haurien de ser ràpidament extremadament inestables, fins al punt que Z ≈ 130 se cita amb freqüència com a límit "experimental" de l'existència pràctica d'aquests elements; per tant, no és segur que l'element 139 es pugui detectar algun dia amb eficàcia.

## Classificació alternativa

Una classificació alternativa d’elements, inicialment proposada per Fricke et al. el 1971, després revisada per Pekka Pyykkö el 2011, situa els elements 139 i 140 no al bloc g ni al bloc f, sinó al bloc p:

## Referències

* ↑ (anglès) Burkhard Fricke i Gerhard Soff, Dirac-Fock-Slater calculations for the elements Z = 100, fermium, to Z = 173 Arxivat 2016-03-22 a Wayback Machine.. Atomic Data and Nuclear Data Tables, volume 19, numéro 1, 1977-01, gener 1977. DOI 10.1016/0092-640X(77)90010-9, Bibcode 1977ADNDT..19...83F
* ↑ Com que l'element 139 no s'ha sintetitzat mai o, a fortiori, ha estat reconegut per la UICPA, no està classificat en cap família d'elements químics. Finalment apareix llistat com a superactínid després del treball de Glenn Seaborg sobre l'extensió de la taula periòdica als anys quaranta, però està estrictament químicament "no classificat".
* ↑ Encyclopaedia Britannica : article «Transuranium Element», del qual la secció breu «End of Periodic Table» al final de l'article situa entre 170 i 210 el nombre límit de protons que es poden contenir al mateix nucli, però al voltant del 130 el límit efectiu més enllà del qual els àtoms deixarien de ser observables.
* ↑ B. Fricke, W. Greiner et J. T. Waber «The continuation of the periodic table up to Z = 172. The chemistry of superheavy elements» (en anglès). Theoretica chimica acta, 21, 3, setembre 1971, pàg. 235-260. DOI: 10.1007/BF01172015 [Consulta: 24 desembre 2016].
* ↑ Pekka Pyykkö «A suggested periodic table up to Z ≤ 172, based on Dirac–Fock calculations on atoms and ions» (en anglès). Physical Chemistry Chemical Physics, 13, 1, gener 2011, pàg. 161-168. Bibcode: 2011PCCP...13..161P. DOI: 10.1039/C0CP01575J. PMID: 20967377 [Consulta: 23 desembre 2016].
# Uracil

L'uracil és un àcid nucleic del grup de les pirimidines. És una de les quatre bases químiques de l'ARN i en el codi genètic es representa amb la lletra U majúscula. L'uracil habitualment s'aparella amb l'adenina en la transcripció i en els retrovirus d'ARN de doble catenària.
En l'ADN no hi ha uracil, sinó una altra base que fa una funció equivalent (que només es troba en l'ADN) anomenada timina (T). Les altres tres bases (adenina, guanina i citosina) es troben indistintament en l'ADN i l'ARN.

## Referències

* ↑ «Uracil». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Carter i Saunders, 2007, p. 71.

## Bibliografia

* Carter, J. B.; Saunders, V. A. Virology: Principles and applications (en anglès). John Wiley & Sons, 2007. ISBN 978-0-470-02387-7.
# Urgellet

L'Urgellet és un territori històric i una comarca natural de Catalunya que es troba als Pirineus, concretament a la comarca de l'Alt Urgell (l'Alt Urgell comprèn el Baridà, l'Urgellet i el sector meridional, al sud del grau d'Oliana, amb les riberes d'Oliana i de Bassella).
El territori de l'Urgellet correspon a quasi tota la comarca catalana de l'Alt Urgell, exceptuant-ne la part més oriental (el Baridà) i el sector meridional. L'estret de Mollet constitueix el límit natural entre l'Urgellet i el Baridà.
La història de l'Urgellet està molt relacionada amb la Sedes Urgelli (la Seu d'Urgell), el bisbat d'Urgell i el comtat d'Urgell. En el darrer cas, l'Urgellet és el territori que origina el comtat, amb capital a la Seu d'Urgell, i que s'amplià cap al sud fins a arribar a les comarques de l'Urgell i el Pla d'Urgell, entre d'altres. Per aquesta raó, alguns pobles i dues comarques de la plana de Lleida contenen el nom d'Urgell que té l'origen en l'Urgellet.
El topònim Urgell segons el lingüista Joan Coromines, és d'origen preromà. Aquest mateix autor interpreta que el significat es relacionaria amb la presència d'aigua, cosa que és versemblant si es té present l'origen específicament pirinenc del topònim. Deriva de la base primitiva d'arrel basca: Urtx (Urtx + ellu = Urgell; Urgell + ittu = Urgellet).

## Municipis de l'Urgellet

* Alàs i Cerc
* Arsèguel
* Cabó
* Cava (Cava i Ansovell)
* Coll de Nargó (Coll de Nargó, Sallent de Nargó, les Masies de Nargó, Montanissell i Valldarques)
* Estamariu
* Fígols i Alinyà
* Josa i Tuixén
* Montferrer i Castellbò
* Organyà
* Ribera d'Urgellet
* La Seu d'Urgell
* Les Valls d'Aguilar
* Les Valls de Valira
* La Vansa i Fórnols

### La resta de municipis de l'Alt Urgell

* Bassella
* Cava (el Querforadat)
* Coll de Nargó (Gavarra)
* Oliana
* Peramola
* El Pont de Bar

## Referències

* 1 2 Badia i Margarit, Antoni M. La formació de la llengua catalana. Barcelona: L'Abadia de Montserrat, 1987. ISBN 8472028763.
* ↑ GGCC, l'Urgell: Arxivat 2012-06-29 at Archive.is L'origen del topònim.
# Uta de Carol

L'uta de Carol (Pseudochirulus caroli) és una espècie de marsupial de la família dels pseudoquírids. És endèmic d'Indonèsia.

## Referències

* ↑ Groves, Colin. Wilson, D. E.; Reeder, D. M. (editors). Mammal Species of the World (en anglès). 3a edició. Johns Hopkins University Press, 2005, pàg. 52. ISBN 0-801-88221-4. (anglès)
Espècies vivents de diprotodonts :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Subordre Vombatiformes :
Subordre Phalangeriformes (continua més avall) :
Subordre Phalangeriformes (continua més amunt) :
Subordre Macropodiformes (continua més avall) :
Subordre Macropodiformes (continua més amunt) :
# Ventosa obstètrica

L'extracció amb ventosa obstètrica o part amb ventosa, és un mètode per ajudar al part mitjançant un dispositiu de buit (la ventosa obstètrica, VO). S'utilitza en la segona etapa del part si no ha progressat adequadament. Pot ser una alternativa a un part amb fórceps i a una cesària. Només es pot utilitzar quan el nadó té una presentació cefàlica i no és un prematur. L'ús de VO és generalment segur, però de tant en tant pot tenir efectes negatius sobre la mare o el nadó.

## Usos mèdics

Hi ha diverses indicacions per utilitzar una extracció per ventosa per facilitar el lliurament:
* Esgotament matern
* Segona etapa prolongada del part
* Distret fetal a la segona etapa del part, generalment indicada per canvis en la freqüència cardíaca fetal (generalment mesurada en una cardiotocografia)
* Malaltia materna on els esforços prolongats de "baixar" o empènyer serien arriscats (per exemple, afeccions cardíaques, hipertensió arterial, aneurisma, glaucoma). Si es coneixen aquestes afeccions abans del part o són greus, també es pot realitzar una cesària electiva.

## Referències

* ↑ eMedicine - Vacuum Extraction : Article by Christian S Pope, DO Retrieved December 16, 2006
# Verificat

L'Associació Verificat és una entitat que es dedica a la verificació de fets i a l'educació mediàtica i informativa creada l'abril del 2019 per combatre la desinformació a Catalunya. El projecte es va crear com a independent i sense ànim de lucre inspirat amb les plataformes de l'International Fact-Checking Network.
Van iniciar el projecte abans de la campanya electoral de les eleccions locals de Barcelona de l'any 2019 les 6 persones següents: els actuals directors Alba Tobella i Lorenzo Marini, i les periodistes Roser Toll, Carola Solé, Carina Bellver i Eli Vivas. Des de 2020, Verificat forma part de l'International Fact Checking Network com a signant del seu Codi de Principis. Des de 2021, són membres de IBERIFIER, un projecte promogut per la Unió Europea per a un observatori de mitjans digitals i desinformació a Espanya i Portugal.
A més de la verificació de fets polítics i científics, Verificat es dedica a l'educació per al consum crític de la informació. El programa formatiu per a adolescents Desfake, que ofereix recursos formatius per a ajudar el professorat a portar l'alfabetització mediàtica a les aules, va començar a l'any 2020.

## Referències

* 1 2 Casanova, Grego. «‘Verificat’, la primera plataforma de verificació de dades de Catalunya», 11-04-2019. [Consulta: 2 maig 2019].
* ↑ EFE, Agencia. «Cataluña estrena "Verificat", su propia plataforma contra las "Fake News"» (en castellà), 02-04-2019. [Consulta: 2 maig 2019].
* ↑ «Qui som? Verificat». [Consulta: 7 setembre 2022].
* ↑ «IFCN Code of Principles». [Consulta: 7 setembre 2022].
* ↑ OCM, Equipo. «Iberifier: observatorio de desinformación en España y Portugal» (en castellà), 17-05-2021. [Consulta: 7 setembre 2022].
* ↑ «Susana Pérez-Soler de Verificat: “La desinformación es un fenómeno con efectos perjudiciales para los sistemas democráticos”» (en espanyol europeu), 28-01-2021. [Consulta: 16 abril 2021].
* ↑ «A mi no me la colen! Lluitar contra la infoxicació des de l’institut», 20-12-2021. [Consulta: 7 setembre 2022].
* ↑ «‘Desfake’, una plataforma educativa contra la desinformación» (en castellà), 03-12-2021. [Consulta: 7 setembre 2022].
* ↑ «Desfake - Esquiva fakes, busca els fets». [Consulta: 7 setembre 2022].

## Enllaços externs

* Verificat - Lloc web oficial
# Vetus Llatina

La Vetus Llatina és el nom genèric que es dona als textos bíblics escrits en Llatí anteriors a la Vulgata de Sant Jeroni abans que aquesta versió es convertís en l'estàndard de la Bíblia per als cristians llatins a occident. El nom Vetus Llatina significa Vell Llatí, i a vegades és coneguda com l'Antiga Bíblia Llatina.

## Text

No existeix una única versió de la Vetus Llatina, sinó que trobem que hi ha una gran col·lecció de textos bíblics en forma de manuscrits que contenen testimonis de traduccions al llatí de passatges bíblics anteriors a Jeroni. Bruce M. Metzger, després de comparar l'Evangeli segons Lluc (24:4-5) en manuscrits de la Vetus Llatina, va trobar 27 lectures diferents.
Davant aquest testimoni de traduccions prèvies, molts estudiosos agreguen sovint cites als passatges bíblics que apareixen en els treballs dels Pares Llatins, alguns dels quals són idèntics a certs grups de manuscrits. Per tant, moltes de les "versions" de la Vetus Llatina no foren generalment escrites com a traduccions de la Bíblia per ser usades en l'Església sencera, sinó preparades per l'ús local de comunitats cristianes, o per il·lustrar discursos cristians o sermons.
El llenguatge de les traduccions de la Vetus llatina té molt mala qualitat, com Sant Agustí lamentava en la seva obra De Doctrina Christiana (2,16). Abunden els solecismes gramaticals i alguns reprodueixen el grec o l'hebreu literalment, tal qual apareixen en la Septuaginta. Igualment, diverses traduccions Vetus llatina reflecteixen algunes de les versions circulants de la Septuaginta, com per exemple els manuscrits africans, com el Còdex Bobiensis que preserven fragments de l'estil del text occidental, mentre que alguns manuscrits europeus estan més propers a l'estil de text bizantí. Hi ha moltes característiques gramaticals que venen de l'ús de formes gramaticals del llatí vulgar en el text.

## Substitució per la Vulgata

Amb la publicació de la Vulgata de Sant Jeroni, que oferia un text en llatí únic i consistent amb l'estil de les llengües originals, la Vetus Llatina caigué en desús gradualment.
# Vinosa de pi negre

La vinosa de pi negre (Russula integra), també anomenada cualbra vinosa de pi negre i cuagra vinosa d’avet, és una cualbra del grup de les cualbres dolces. És una cualbra d'aspecte molt similar a la llora mostelina (Russula mustelina), especialment els exemplars joves (més tard el color de les làmines és diferent) i creix en els mateixos hàbitats. De coloració variable, podem trobar exemplars de tons vinosos fins a bru vermellós.

## Morfologia

La vinosa de pi negre és un bolet de gregari a cespitós; rabassut; robust; barret gran, de fins a 12 cm de diàmetre; el barret és d’expansió primerenca; heterogeni pel que fa als colors, principalment bru amb tons molt diversos (coure, vermellós, porpra, olivaci, groc); la superfície llisa, viscosa en temps humit, brillant fins ben entrada la maduresa, separable un terç del radi; el marge és de carn molt prima, gairebé reduït a la cutícula, mai sulcat.
Làmines denses, engruixides, amples; de blanquinoses a cremoses de joves, en madurar fins a groc viu o groc ocràcies (observeu-les verticalment); aresta més pàl·lida; làmines forcades vora la cama, força intervenades; molt arrodonides vora el marge; amb septes entre les làmines.
Cama robusta, ferma, més curta que el diàmetre del barret; de cilíndrica a lleugerament dilatada al peu; de llísa a rugulosa; blanca, tacada de rovell al peu.
Carn molt ferma, compacta, blanca, vinosa sota la cutícula; al tast recorda l’avellana; olor inapreciable.

## Hàbitat

Comú; des de mitjans d’estiu fins a la tardor; sembla preferir sòls silicis; propi de boscos de coníferes tant de l’estatge subalpí (avet, pi negre) com montà (pi roig).

## Comestibilitat

Comestible; excel·lent; es pot consumir fins i tot en cru.

## Comentaris

Carn Fe +: Rosa grisenc.
Molt semblant a llora mostelina (Russula mustelina), especialment els exemplars joves, però en la vinosa de pi negre les làmines no són greixoses i són cremoses de joves però grogues en la maduresa i no es taquen de bru en envellir.
Les làmines es veuen més fosques quan es miren verticalment (efecte Integra).
En els mateixos hàbitats viu l'escaldabec de pi negre Russula badia, de carn picant, la cama sovint tintada de rosa i olor d’oli de cedre.

## Referències

* ↑ Gràcia, Enric. La Clau dels Bolets: Identifica'ls de la mà d'Enric Gràcia, Vol. I, p:137. El Papiol: efadós, 2021.
* 1 2 3 4 Vidal, Josep Maria; Ballesteros, Enric. Bolets dels Països Catalans i els seus noms populars. Figueres: Brau Edicions, 2013. ISBN 9788496905986.
* ↑ Læssøe, Thomas; Petersen, Jens H. Fungi of Temperate Europe. Princeton: Princeton University Press, 2019. ISBN 9780691180373.
* ↑ Llistosella, Jaume. «Mòdul Fongs. Banc de Dades de Biodiversitat de Catalunya. Generalitat de Catalunya i Universitat de Barcelona.», 2013.
# Volharding Olympia Combinatie

El Volharding Olympia Combinatie (VOC) és un club de cricket i futbol de Rotterdam, Països Baixos. El seu camp és l'Sportpark Hazelaarweg, a Hillegersberg-Schiebroek.

## Història

El VOC es va formar l'1 de gener de 1904 com a fusió de l'RC & VV Volharding (1 de gener de 1895) i RV & CV Olympia (23 de maig de 1885). La data de fundació del Volharding es manté com a data d'establiment oficial. El 1905 i el 1907 el futbol VOC va guanyar la copa nacional.
El futbol de la primera plantilla masculí va ascendir el 2019 a la Hoofdklasse, i va guanyar un campionat a l'Eerste Klasse.

## Antics jugadors

* Anton Bakker
* Anton Hörburger
* Arnold Hörburger
* Geert den Ouden
* Dirk van Prooye
* Jan van der Sluis
* Thomas Verhaar
* Martijn de Vries
* Wally van Weelde
* Bas Zuiderant

## Palmarès

* Copa neerlandesa de futbol:
** 1905, 1907

## Criquet

El primer equip juga a la Topklasse, la màxima divisió nacional. Fou vuit cops campió entre 1974 i 1994.
* Lliga neerlandesa de criquet:
** 1932 (compartit), 1965, 1974, 1975, 1977, 1982, 1983, 1984, 1987, 1994, 2018

## Referències

* ↑ «VOC na vier jaar terug in hoofdklasse». Voetbal Rotterdam, 19-05-2019.
* ↑ Ribbens, Jurgen. «Moerse Boys ziet VOC kampioen worden, Dosko krijgt te weinig bij DHC».
* ↑ «Netherlands Cup Finals». rsssf.com. [Consulta: 9 abril 2024].
# Indopitec

L'indopitec (Indopithecus giganteus) és una espècie extinta de primat de la família dels homínids que visqué al subcontinent indi durant el Miocè superior, fa aproximadament 6,5 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils a la serralada de Siwalik, al nord-oest de l'Índia. Es tracta de l'única espècie del gènere Indopithecus. Era com a mínim igual de gros que els goril·les mascles d'avui en dia. L'enormitat de les seves dents premolars i molars fa pensar que es nodria d'aliments durs. La seva classificació ha estat objecte de debat i hi ha científics que en fan un sinònim de Dryopithecus o Gigantopithecus. El nom genèric Indopithecus significa ‘simi indi’, mentre que el nom específic giganteus significa ‘gegantí’ en llatí.

## Referències

* 1 2 Begun, 2013, «The Miocene Hominoid Radiations» (D. R. Begun).
* ↑ Hartwig, 2002, «The hominoid radiation in Asia» (J. Kelley).

## Bibliografia

* Begun, D. R. A Companion to Paleoanthropology (en anglès). Wiley-Blackwell, 2013. ISBN 978-1-4443-3116-5.
* Hartwig, W. C. The Primate Fossil Record (en anglès). Cambridge University Press, 2002. ISBN 0-521-66315-6.