OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Església de Santa Maria (Pratdip)

L'església parroquial del natalici de la Mare de Déu es troba a la part més elevada del poble de Pratdip, dins el seu nucli antic, a la dreta del barranc de la Dòvia en la seva confluència amb el de Santa Marina. Conserva un absis del segle xii i a la resta de l'església s'hi efectuaren diverses reformes al segle xvi, amb capelles del segle xviii.

## Història

L'esment de l'església parroquial de Pratdip és dels primers temps de l'ocupació cristiana del Camp de Tarragona, ja que apareix consignada en una butlla papal d'Anastasi IV de l'any 1154. Posteriorment ho és en la de Celestí III del 1194. La inclusió de la parròquia de Pratdip dins l'arxidiòcesi de Tarragona topà amb l'oposició del bisbe de Tortosa que la reclamava com a pròpia segons s'establia en la dotalia de la catedral de Tortosa de 1178. Els límits entre ambdós bisbats s'acordaren el 1203 i, segons el pacte firmat a Pratdip, passà definitivament a Tortosa. El seu rector figura en la dècima papal del 1280. L'última restauració important que es va fer a l'església va ser l'any 1959.

## Arquitectura

L'església de la Nativitat de Santa Maria ha estat molt modificada al llarg de la seva història, sent originàriament una construcció romànica, però acabant amb elements gòtics. De la seva estructura romànica original només conserva l'absis semicircular de grans dimensions, construït amb pedra ben treballada seguint filades horitzontals de dimensions desiguals. S'obre a la nau amb un sol plec i al centre presenta una finestra de doble esqueixada de grans dimensions, tapiada. La resta de l'edifici és posterior. La nau actual, que substituí l'original romànica, és coberta amb dos trams de volta de creueria, amb una clau de volta cadascun, seguint una estructura gòtica. El tercer tram té un arc intermedi de sustentació del cor, amb el campanar d'espadanya i el baptisteri a cada costat. Als costats dels dos primers trams de volta se situen les capelles laterals. L'absis romànic és foradat per dues portes laterals, una d'accés a la sagristia, al nord, i l'altra que conforma un armari dins del gruix del mur, a migdia. Al centre se situa una petita fornícula a un nivell baix i coberta amb volta de canó.
Les restes romàniques de l'església de Pratdip semblen correspondre a un edifici bastit a mitjan segle xii.
A l'interior de l'església es troba l'antic retaule de Santa Marina d'estil renaixentista, que data de l'any 1602. D'altres retaules que contenia van ser cremats el 1936.

### Làpida de Jaume de Carcassona

Al mur sud de l'església, en l'angle d'unió del semicilindre absidal i la capella lateral de més a llevant, hi ha encastada un làpida sepulcral de Jaume de Carcassona que data de 1238. Presenta el següent epitafi,
* ANNO DOMINI
* M CC XXX VIII
* OBIIT JACOBUS
* [S?] DE CARCA-
* SSONA CAR-
* SILARIUS DE
* PRATO DIP
* CUIUS ANIMA RE-
* QUIESCAT IN PA-
* CE.
que traduït significa «L'any del senyor 1238 morí Jaume de Carcassona, carceller de Pratdip. Que la seva ànima reposi en pau».

## Referències

* 1 2 3

## Enllaços externs

* La Nativitat de Santa Maria a Obaga Fitxes Romànic
# Església de Santa Maria de Maó

L'Església de Santa Maria és un temple catòlic de la ciutat de Maó, a les Illes Balears, dedicada a Santa Maria.
A mitjan segle xiv s'hi va construir un primer temple, d'estil gòtic però de dimensions més reduïdes. Amb l’assalt de la ciutat sota el comandament del Barba-roja, l'edifici quedà molt danyat i el segle xviii un raig acabà per deteriorar-lo totalment. Fou reconstruïda entre 1748 i 1772 sota el govern britànic. L'interior amb una única nau amb volta de creueria és d'estil neogòtic, projectat per l'artista italià Giuseppe Chiesa. Al costat té diverses capelles dedicades a diferents sants. A l'exterior podem trobar una decoració molt senzilla d'estil neoclàssic, amb un campanar, i la porta principal d'estil gòtic que dona a una petita plaça tancada.
Compta amb un orgue monumental construït l'any 1809 pel mestre suís Johann Kyburz, resident a Barcelona, i inaugurat el 1810. Fa 15 metres d'alçada i 9 metres d'amplària. Té quatre teclats i 3006 tubs sonors, dels quals 197 són de fusta i la resta, de metall. En 1936, durant la Guerra Civil espanyola, va resultar prou danyat, i va ser restaurat per Salvador Aragonès, amb unes despeses de 200.000 pessetes, pagades per Ferran Rubió i Tudurí. De maig a octubre hi ha concerts tots els dies de dilluns a dissabte.
El 2020 es van restaurar les policromies de l'absis de princip del segle xix de les quals uns 80 per cent es van fer malbé després d'infiltracions d'aigua.

## Referències

* ↑ «Església de Santa Maria». VisitMenorca.com. Consell Insular de Menorca. [Consulta: 9 novembre 2020].
* 1 2 «Església de Santa Maria de Maó». Agenda Cultural de Menorca. Consell Insular de Menorca. [Consulta: 9 novembre 2020].
* ↑ Anglada Fontestad, Montserrat; Ferrer Rotger, Antoni «Resultats del seguiment i de l'excavació d'urgència portats a terme a l'església de Santa Maria de Maó». Actes de les VI Jornades d'Arqueologia de les Illes Balears. Formentera, 26, 27 i 28 de setembre de 2014, 2015, pàg. 361-368.
* ↑ «Orgue de Santa Maria». Fundació Rubió Tudurí, s.d. Arxivat de l'original el 14 de maig 2021. [Consulta: 9 novembre 2020].
* ↑ «Concerts d'òrgan a l'església de Santa Maria». Ajuntament de Maó. [Consulta: 9 novembre 2020].
* ↑ Tomás, Cristina «La restauració que recuperarà l'essència de l'església de Santa Maria de Maó». IB3 Notícies, 18-02-2020.

## Bibliografia

* Julià Seguí, Gabriel; Real, Lluís (fotos). L'Església i l'orgue de Santa Maria de Maó. Maó: Parròquia de Santa Maria de Maó, 1989, p. 108.
* Julià Seguí, Gabriel «L'orgue de Maó : algunes consideracions entorn del patrimoni cultural de l'Església de Menorca». Revista de Menorca. Ateneu Científic, Literari i Artístic de Maó, 1989, pàg. 547-562.
* Julià Seguí, Gabriel. L'orgue de Santa Maria de Maó : una història de dos segles. Maó: Rotger, 2010. ISBN 978-84-88263-67-4.
# Església de Santa Maria la Major (Oliva)

L'església de Santa Maria la Major és un edifici religiós del municipi d'Oliva (la Safor, País Valencià), construït durant el segle xviii seguint l'estil barroc.

## Història

En el terreny que avui ocupa l'església de Santa Maria la Major hi havia un temple anterior del segle xiii, del qual es conserva una capella gòtica i un arc apuntat gòtic-mudèjar d'una porta. Al segle XVII se li adossa la Capella de la Comunió. En eixos anys es va iniciar un procés inconclús de remodelació. Al 1695 s'acaba el campanar.
La nova església es construeix a partir de 1705. La Guerra de Successió interromp els treballs. Quan es reprenen, al 1754 s'afona bona part del sostre, i la cúpula i el tambor principal. L'incident va obligar a una nova remodelació dels treballs que ja s'havien fet durant la primera meitat del segle. Finalment, s'inaugura en 1787.

## Descripció

El temple és un barroc classicista que representa els trets més característics d'aquest estil arquitectònic al País Valencià. És de planta rectangular, composta per una nau principal de quatre trams amb volta de canó. La façana principal és un mur llis amb un gran arc apuntat que emmarca la portalada; tres fornícules de pedra hi acullen les imatges de Sant Francesc d'Assís, l'Assumpció i Sant Antoni de Pàdua. La part posterior hi figuren els arcs apuntats que reforcen l'absis i sostenen el trassagrari.
L'interior està ordenat amb columnes estriades d'inspiració coríntia i capitells uniformes. L'arquitectura vol sobresortir respecte la decoració, per la qual cosa a penes hi ha escaioles i relleus. Té un presbiteri amb dues sagristies al costat i tancat pel trassagrari. Als laterals s'alcen capelles, comunicades entre sí, amb cúpules semiesfèriques.
A causa del desnivell entre la plaça de l'Església i el carrer de les Moreres, on recau la cara posterior, es va excavar una cripta per igualar la inclinació del temple. Va ser panteó des de 1728 fins al segle xix per a personalitats locals.
La Capella de la Comunió, o del Roser, va ser construïda entre 1654 i 1681. Té planta de creu grega amb braços curts, un dels quals va quedar reduït quan es va aixecar la nova església. Compta amb un retaule major, dedicat a la titular, fet de fusta i estucat.

## Museu parroquial

L'església acull al seu interior el Museu parroquial. Va ser inaugurat el 5 d'abril de 1987 en una sala del trassagrari. Compta amb un exposició d'orfebreria, talles religioses i decoracions litúrgiques.
Es complementa amb la sala d'exposicions temporals ubicada a la cripta.

## Referències

* ↑ Fullet turístic municipal d'Oliva
* ↑ Pàgina web de Turisme de la Diputació de València

## Enllaços externs

* Pàgina web de la parròquia
# Església de Santo André de Telões

L'Església de Sant André de Telões és una església romànica que es troba a Telões, al municipi d'Amarante, a Portugal. El 1977 fou classificada com a Immoble d'interés públic i forma part de la Ruta del romànic.(1)

## Referències

* ↑ «Igreja românica de Telões». Direção-Geral do Património Cultural. [Consulta: 22 maig 2020].

## Enllaços externs

* Església de Sant André de Telões en el portal de la Ruta del romànic.
# Església de Sàmxvilde Síoni

L'església de Sàmxvilde Síoni (en georgià: სამშვილდის სიონი) és una església cristiana medieval en ruïnes i una de les principals característiques arquitectòniques del lloc històric de Samshvilde a la regió sud de Geòrgia de Kvemo Kartli. L'edifici està centralitzat amb cúpula, altar amb absis i pastofòria; l'església va ser construïda entre els anys 759 i 777. Ara és en ruïnes i només queden en peus fragments de la muralla oriental. L'església està inscrita en la llista dels Monuments Culturals destacats de Geòrgia.

## Història

L'església de Sioni forma part del lloc històric de Samshvilde, que es troba en un lloc naturalment fortificat, un terreny rocós a la confluència dels rius Khrami i Chivchavi, a 4 km al sud de la ciutat de Tetritsqaro. Continuant la tradició georgiana medieval de donar a les esglésies el nom de llocs particulars de Terra Santa, l'església porta el nom de Mont Sió de Jerusalem. Els primers temps de l'edat mitjana atribueixen a la reina del segle V Sagdukht de Kartli (Ibèria en les fonts clàssiques) la fundació de l'església de Sioni a Samshvilde; els arqueòlegs no han pogut encara localitzar les restes d'aquesta església.

## Descripció

L'església de Sioni està construïda amb blocs de gres groc curosament tallats i fa 24 × 24 metres a l'exterior. Es tracta d'un edifici de tres naus amb una cúpula central, de planta rectangular oblonga. L'església de Samshvilde té marcades similituds amb l'església de Tsromi a Xida Kartli en el seu plànol i disseny, però aquí, a diferència de Tsromi, dues llargues galeries deambulatòries corren al sud i al nord, i acaben en capelles separades (eukterion) a l'est.
La cúpula es recolzava en l'encreuament dels eixos longitudinal i transversal i estava basada en quatre pilars independents. La transició de l'àrea quadrada al cercle de la cúpula s'efectuava mitjançant trompes. Els absis laterals es comunicaven obertament amb l'altar i l'àrea central en lloc de formar cambres individuals. A més a més de la inscripció de la fundació georgiana del segle viii, hi ha una altra inscripció georgiana, molt danyada i quasi il·legible, a la façana sud i, al costat seu, un fragment en armeni que identifica els catòlics armenis Gevorg III Loretsi (r. 1069-1072).

## Referències

* ↑ «List of Immovable Cultural Monuments» (en georgià). National Agency for Cultural Heritage Preservation of Georgia. [Consulta: 25 juliol 2019].
* ↑ Berikashvili, David. «Samshvilde: Multidisciplinary Approaches to a Historical City of Central Transcaucasia». A: Landscape Archaeology in Southern Caucasia. Finding Common Ground in Diverse Environment: Proceedings of the workshop held at 10th ICAANE in Vienna, April 2016. VÖAW, 2018, p. 106. ISBN 978-3-7001-8204-7.
* 1 2 «სამშვილდე [Samshvilde]». A: ქართლის ცხოვრების ტოპოარქეოლოგიური ლექსიკონი [Topoarchaeological dictionary of Kartlis tskhovreba (The history of Georgia)] (en georgian). 1st. Tbilisi: Georgian National Museum, 2013, p. 440–446. ISBN 978-9941-15-896-4.
# Espuri Icili

Espuri Icili (en llatí Spurius Icilius) va ser un polític romà, representant dels plebeus durant l'anomenada secessió del Mons Sacer, per tractar amb el senat l'any 494 aC. Formava part de la gens Icília.
Quan es va establir la figura del tribú de la plebs no va ser elegit el primer any (493 aC) però si al següent (492 aC).
Segons Dionís d'Halicarnàs, durant el seu tribunat es va enfrontar al senat per la manca de provisions i va impulsar una llei que castigava amb multa a qui impedís a un tribú dirigir-se al poble, i responia del seu pagament amb els seus béns, però Niebuhr pensa que aquesta llei mai es va poder aprovar abans de la lex Publília del 474 aC quan l'elecció dels tribuns va passar dels comicis centuriats als comicis tribunats i cada tribú va adquirir poder en relació a legislar, poder que abans no tenien i, per tant, situa la llei Icília el 471 aC quan un Espuri Icili va ser un dels cinc tribuns de la plebs elegits per les tribus.
Dionís també parla d'un tribú de la plebs de nom Espuri Icili l'any 481 aC que va intentar forçar als patricis a aprovar una llei agrària, impedint-los allistar tropes per lluitar contra els eques i la ciutat de Veïs. Titus Livi l'anomena Espuri Licini. Però si el nom que dona Dionís és correcte, probablement és el mateix que el tribú de l'any 492 aC, de manera que Espuri Icili hauria estat tribú per primera vegada el 492 aC, una segona vegada el 481 aC, i una tercera el 471.
L'Espuri Icili tribú de la plebs el 492 aC va ser edil l'any 491 aC i va participar activament en la persecució contra l'orgullós patrici Coriolà. Ell i el seu col·lega Luci Juni Brut tenien l'encàrrec de les tribus de fer presoner Coriolà, però els patricis els ho van impedir per la força de les armes. Detingut Coriolà, van voler llançar-lo des de la roca Tarpeia, però els patricis ho van tornar a impedir.

## Referències

* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita II,58.2
* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 559-560.
# Estàtua eqüestre del Mariscal Mannerheim

L'Estàtua eqüestre del Mariscal Mannerheim és un monument a Hèlsinki, Finlàndia. És una figura de bronze feta per Aimo Tukiainen, col·locada el 1960 al seu lloc actual a la plaça Mannerheim (Mannerheiminaukio).
L'estàtua de bronze fa 5,4 m d'alçada. Està aixecat sobre un sòcol de granit de 6,3 m d'alçada, 6,3 m de llarg i 2,72 m d'amplada.
Com a general, Mannerheim havia estat una figura simbòlica a Finlàndia des de la Guerra Civil Finlandesa el 1918, i la seva posició es va fer més forta durant la Segona Guerra Mundial com a mariscal de camp. Els primers plans i la recaptació de fons per a una estàtua eqüestre van començar el 1937. Després de la seva mort el 1951, els plans es van rellançar per iniciativa de la Unió d'Estudiants de la Universitat de Hèlsinki. Durant la campanya de recaptació de fons, 737.503 membres del públic van donar més de 78 milions de marcs el 1952. Els fons eren suficients no només per a l'estàtua sinó també per comprar la mansió Louhisaari a Askainen, el lloc de naixement de Mannerheim, que es va convertir en museu.
L'estàtua va ser encarregada a Aimo Tukiainen després d'un concurs. Tukiainen va fer una estàtua realista i detallada de Mannerheim a cavall. En la seva inauguració l'any 1960, el món de l'art el va considerar obsolet. En les seves obres contemporànies el mateix Tukiainen ja havia passat del realisme.
S'han parlat molt sobre les característiques del cavall, la seva marxa i quins dels cavalls del mariscal representa realment. Durant la seva vida, Mannerheim va tenir uns quants cavalls. Tukiainen va estudiar l'última euga de Mannerheim, Käthy, quan treballava a l'estàtua, però no n'és un retrat com a tal.
La construcció del Kiasma museu d'art contemporani al costat de l'estàtua es va debatre durant l'època de construcció del museu.

## Referències

* ↑ «Marsalkka Mannerheimin ratsastajapatsas» (en finès). Helsinki Art Museum, 2001. Arxivat de l'original el 4 March 2016. [Consulta: 11 novembre 2016].
* ↑ Klinge, Matti. «Mannerheim, Gustaf (1867 - 1951)». The National Biography of Finland. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. [Consulta: 11 novembre 2016].
* ↑ «Ratsastajapatsas» (en finès). mannerheim.fi. [Consulta: 11 novembre 2016].
* 1 2 «Marsalkka Mannerheim / Marchal Mannerheim». Helsinki Art Museum. Arxivat de l'original el 8 August 2020. [Consulta: 11 novembre 2016].
* ↑ «/https://www.hamhelsinki.fi/en/sculpture/marsalkka-mannerheimin-ratsastajapatsas-aimo-tukiainen/ Marsalkka Mannerheim / Marchal Mannerheim». Helsinki Art Museum. Arxivat de l'tukiainen/ original el 8 d'agost de 2020. [Consulta: 11 novembre 2016].
* ↑ «Seeking Company for the Marshal». Kiasma. [Consulta: 11 novembre 2016].
# Habitatge a la rambla del Doctor Pearson, 17 (Tremp)

L'Habitatge a la rambla del Doctor Pearson, 17 és un edifici de Tremp (Pallars Jussà) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un dels primers edificis construïts a la Rambla del Doctor Pearson. El immoble permet apreciar les característiques de l'arquitectura domèstica de les darreries del segle xix, i presenta la mateixa distribució exterior que l'edifici annex (número 15) tot i que el número 17 hagi estat posteriorment reformat. Es tracta d'un edifici de tres altures, planta baixa i dos pisos, amb la façana arrebossada i amb una marcada distribució simètrica dels vans. Destaca la bicromia diferenciada entre el mur i l'emmarcament de les obertures. Aquestes es troben emmarcades en tot el seu perfil i presenten el guardapols decorat amb motllura i oves. Tot i haver sofert modificacions en l'ampliació de l'obertura principal de la planta baixa, s'ha conservat la llinda on es pot diferenciar l'any de construcció "1887". Els orificis de ventilació del coronament també apareixen decorats amb gelosies ceràmiques.

## Història

Fou un dels primers edificis de la Rambla del Doctor Pearson, la urbanització de la qual s'ha vinculat tradicionalment amb l'arribada de la carretera cap a Artesa, el 1880; i donà lloc a la construcció d'alguns edificis en el lateral dret.

## Referències

* 1 2
# Analitzador de masses quadripolar

L'analitzador de masses quadripolar (en anglès quadrupole mass analyser o QMS) és un analitzador de massa utilitzat en espectrometria de massa, també conegut com a espectròmetre de massa de transmissió quadripolar, filtre de massa quadripolar, o quadrupol. Tal com indica el nom, l'analitzador de masses quadripolar consisteix en quatre varetes cilíndriques, disposades en paral·lel a entre elles. En un espectròmetre de massa el quadrupol és el component de l'instrument responsable per filtrar ions de la mostra, en funció de la seva proporció massa-càrrega (m/z). Els ions són separats en el quadrupol segons l'estabilitat de les trajectòries dels ions en els camps elèctrics oscil·lants que són aplicats a les varetes.

## Funcionament

El quadrupol consta de quatre barres de metall paral·leles. Cada parell de barres oposades es connecten entre si elèctricament, i existeix una diferència de voltatge per radiofreqüència entre els dos parells de varetes. Els ions són transportats pel quadrupol entre les barres i per a un determinat voltatge, només els ions d'una determinada relació de massa/càrrega arriben al detector. Els altres ions amb relacions massa/càrrega diferents tenen trajectòries inestables i xoquen amb les varetes. Això permet la selecció d'un ió amb una relació massa/càrrega concreta o l'exploració d'una gamma de valors massa/càrrega variant contínuament la tensió aplicada. El funcionament de l'analitzador de masses quadripolar es pot modelar matemàticament amb l'ajuda de l'equació diferencial de Mathieu.

## Aplicacions

Els analitzadors de masses quadripolars són especialment adequats en aquelles aplicacions en les quals s'estudien ions particulars d'interès, ja que aquests analitzadors poden sintonitzar un ió amb una relació massa/càrrega concreta durant períodes prolongats de temps.

## Vegeu també

* Espectròmetre de masses triple quadrupol

## Referències

* 1 2 de Hoffmann, Edmond; Vincent Stroobant. Mass Spectrometry: Principles and Applications. Second. Toronto: John Wiley & Sons, Ltd., 2003, p. 65. ISBN 0-471-48566-7.
* ↑ , US 2939952 Apparatus For Separating Charged Particles Of Different Specific Charges Jun 1960; Paul et al.
* ↑ Teschl. Ordinary Differential Equations and Dynamical Systems. American Mathematical Society, 2012. ISBN 978-0-8218-8328-0.
# Antic Museu Episcopal (Vic)

L'Antic Museu Episcopal era una obra eclèctica de Vic (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Era un edifici cantoner de planta baixa i dos pisos. Era de planta rectangular amb dues torres a banda i banda de la façana principal on destacava un porxo d'arcs de mig punt. Tenia els seus orígens a mitjans del segle xix. Durant els anys 1950-1960 es remodelà i s'hi afegí una ala del claustre de la Mercè.

## Història

El Círcol Literari, creat el 1860, tingué la iniciativa de formar una exposició permanent derivà a la formació d'un museu d'arqueològic, el 1877. El 1882 el bisbe Morgades (1882-1889) començà a reunir els objectes artístics que recuperava de l'abandonament d'algunes parròquies, bona part de les quals figuraven a l'exposició universal de 1888. L'entesa entre el Círcol Literari i el bisbe feu possible reunir les dues col·leccions i formant així el Museu Episcopal, instal·lat inicialment a les dependències del pis superior del claustre de la catedral, el 1891, i que el 1949, es traslladà a l'antic edifici del Museu, a la plaça de l'abat Oliba. En aquest edifici hi havia el col·legi de St. Josep per a seminaristes des de la segona meitat del s. XIX.

## Referències

* 1 2 «Antic Museu Episcopal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 octubre 2017].
# Extreme Job

Extreme Job (en coreà 극한직업) és una pel·lícula de Corea del Sud del 2019 de comèdia i acció dirigida per Lee Byeong-heon i protagonitzada per Ryu Seung-ryong, Lee Ha Nui, Jin Seon-kyu, Lee Dong-hwi i Gong Myung.

## Sinopsi

Un equip de detectius engeguen un restaurant de pollastre per a una operació encoberta de drogues, però acaben més ocupats que mai quan el seu restaurant de pollastre es fa famós pel seu menjar.

## Referències

* ↑ Kang Aa-young «Undercover cops at career crossroads». The Korea Times, 18-12-2018 [Consulta: 6 març 2019].
* ↑ «[인터뷰②'극한직업' 류승룡 "오정세? 이름만 들어도 빵 터져, 엄청난 능력"]» (en coreà). Asiae, 16-01-2019 [Consulta: 6 març 2019].
* ↑ Park Jung-sun «'극한직업', 463마리 치킨이 완성한 웃음» (en coreà). JTBC News, 22-01-2019 [Consulta: 6 març 2019].
* ↑ Park Jin-hai. «Comedy films dominate box office again» p. 6 de març de 2019, 20-01-2019.
# Habitatge al Camí Ral, 417 (Mataró)

L'Habitatge al Camí Ral, 417 és una obra eclèctica de Mataró (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Casa entre mitgeres de planta baixa i dues plantes pis. Transformació de les obertures inicials de planta baixa a partir de l'ús comercial. Al primer i segon pis s'observen dos balcons longitudinals amb dues obertures que acusen la verticalitat de la composició de l'edifici. Més amunt, un petit fris esgrafiat amb dues obertures de ventilació de coberta, una cornisa amb dentellons i un acroteri amb balustres acabat pels extrems amb dos florons.
Aquesta casa forma part de la façana sud de la Rambla que es reforma totalment amb motiu de les obres d'urbanització d'aquesta.

## Referències

* 1 2