OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Estany del Port de Caldes

L'Estany del Port de Caldes és un llac que es troba en el terme municipal de la Vall de Boí, a la comarca de l'Alta Ribagorça, i dins del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici.
El llac, d'origen glacial, està situat a 2.412 metres d'altitud, a la Capçalera de Caldes. Drena cap a l'Estany de Mangades (SO).
Cal remarcar al seu voltant: l'Estany de Monges (O), les Agulhes deth Pòrt (N), el Tuc de Ribereta (E), el Tuc deth Cap deth Pòrt de Caldes (E), el Port de Caldes (E) i el Tuc deth Pòrt de Caldes (SE) i l'Estany de Mangades (SO).

## Rutes

* La ruta més habitual és el camí que sortint del Refugi Joan Ventosa i Calvell que, passant entre els estanys de Travessani i Clot, porta a l'Estany de Mangades.
* El punt mitjà del tram del GR 11.18, que coincidint amb el tram de l'etapa de la travessa Carros de Foc que uneix els refugis de la Restanca i de Colomèrs: passa a tocar del desguas del estany.

## Referències

* ↑ Altituds, mides i càlcul de superfícies basats en dades del mapa de l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
* ↑ Editorial Alpina. Vall de Boí [mapa], Primera edició, 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (febrer 2001)

## Bibliografia

* Editorial Alpina. Vall de Boí [mapa], Primera edició, 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (febrer 2001)
* Editorial Alpina. Carros de Foc [mapa], 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (2007)
* Institut Cartogràfic de Catalunya. Parc Nacional d'Aigües Tortes i Estany de Sant Maurici [mapa], Segona edició, 1:25.000. (abril 1998)
# Estany del nord de la Cardonera

L'estany del nord de la Cardonera és un petit estany temporal, actualment gairebé dessecat mitjançant rases de drenatge. Apareix representat als mapes a escala 1:50.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya.
La vegetació actual és formada per prats humits i brolles silicícoles de tomaní (Lavandula stoechas). L'estany pot considerar-se que constitueix l'hàbitat d'interès comunitari 3170 Basses i tolls temporers mediterranis.
Les possibilitats de recuperació de l'estany són molt elevades, si s'eliminen les rases de drenatge que en provoquen la dessecació. El principal factor que amenaça l'espai és l'extensió dels conreus i l'alteració dels terrenys per possibles edificacions o estructures d'ús agrari (terraplenats, etc.).
Al perímetre de l'estany hi ha instal·lat una tanca feta de filferro, probablement relacionada amb l'ús ramader, per cavalls. Aquest ús pot estar perjudicant la flora, la fauna, el sòl i la qualitat de l'aigua de l'estany.

## Referències

* 1 2 3 4 «Estany del nord de la Cardonera». Fitxes descriptives de zones humides. Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca, Alimentació i Medi Natural de la Generalitat de Catalunya (CC-BY-SA). [Consulta: 4 maig 2014].
# Estanyardo

L'Estanyardo és una muntanya de 2.625 metres que es troba a cavall dels termes municipals d'Alt Àneu (antic terme d'Isil), i de la Guingueta d'Àneu (antic terme d'Unarre), a la comarca del Pallars Sobirà.
Està situat en el sector nord-est del terme, a migdia del Pic d'Àtics, en el sector sud-occidental de la Serra de Pilàs, a prop i al nord-est del Pic de Pilàs.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Estanyol d'en Sisó

L' Estanyol d'En Sisó o Estanyol Vermell es troba al Pla de l'Estany. Aquest estanyol fa 25 metres de diàmetre i 11 metres de fondària màxima.
Està situat molt a prop de Can Cisó. Des de davant la casa heu de seguir un camine't que hi ha i a uns cinquanta metres trobareu l'estanyol Vermell, a l'esquerra. S'hi pot accedir fàcilment tot i estar una mica amagat entre la vegetació.
La seva singularitat són els canvis de colors de les seves aigües, que van des del blanc lletós fins al vermell. Aquests canvis de color són deguts a les poblacions bacterianes, per la presència de bacteris fotosintètics que es beneficien de les condicions sulfuroses de l'aigua. Per aquest fet és conegut internacionalment i se n'han fet estudis a diverses universitats.

## Referències

* 1 2 3 «Estanyols Nou, de'n Cisó i de la Riera Castellana». Museus de Banyoles. Ajuntament de Banyoles. [Consulta: 4 setembre 2022].
# Autoritat internacional dels fons marins

L'Autoritat Internacional dels Fons Marins (en anglès "International seabed Authority", en francès: "Autorité internationale des fonds marins" i en castellà "Autoridad internacional de los fondos marinos") és una organització internacional establerta per a organitzar i controlar les activitats d'exploració i explotació dels recursos en els fons marins i oceànics i el seu subsòl fora dels límits de la jurisdicció nacional (denominats la Zona). És una organització autònoma que té un acord de relació amb les Nacions Unides. La seva seu es troba a Kingston, Jamaica.
L'Autoritat, en funcions des de 1994, va ser establerta i les seves tasques definides l'any 1982 per la Convenció de les Nacions Unides sobre el Dret del Mar, confirmades per l'Acord de 1994 relatiu a l'aplicació de la Part XI de la convenció. Aquesta última defineix els fons marins i oceànics i els seus recursos com "patrimoni comú de la humanitat". L'Autoritat té 149 Estats membres, que són tots aquells que són parts de la Convenció sobre el Dret del Mar.

## Enllaços externs

* Web oficial de l'Autoritat Internacional dels Fons Marins (anglès) (francès) (castellà)
# Etapa preagrària

L'etapa preagrària designa el període històric on l'home encara no ha descobert l'agricultura i la ramaderia i, per tant, és nòmada. Les persones s'organitzen en hordes o clans que busquen menjar, són les anomenades societats caçadores-recol·lectores de la prehistòria.
També es pot aplicar el terme a qualsevol grup humà actual no sedentari. Segons com s'utilitzi pot adquirir un matís despectiu, ja que s'associa a connotacions com "primitiu".

## Referències

* ↑ Divisió del paleolític a xtec.cat
* ↑ L'arqueologia prehistòrica a l'ensenyament obligatori del'estat espanyol
# Hostal Nou (Perafita)

L'Hostal Nou és una masia de Perafita (Lluçanès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de planta rectangular format per diversos cossos. La part més antiga de la casa és la que correspon a la part dreta de l'actual façana principal. Aquesta part presenta tres pisos de planta rectangular i teulat a doble vessant amb la façana ordenada amb dues obertures a cada pis, totes amb llinda menys la porta que presenta un arc rebaixat. A aquest cos se li va afegir un allargament de dos pisos a la part esquerra de la façana que presenta dues arcades al primer pis. A l'esquerra d'aquest cos hi ha un cobert amb terrat. Recentment restaurada es presenta totalment cimentada.
# Agència Cover

L'agència Cover va ser una agència de fotografia espanyola fundada el 1979 per Jordi Socías i Aurora Fierro. La seva finalitat era oferir fotografies d'actualitat als mitjans nacionals i internacionals. El 2006 va ser comprada pel grup Jupiter Images, que va ser absorbit dos anys després per Getty Images, cosa que va suposar la liquidació de l'agència.
Just després de començar va esdevenir una agència per fotògrafs independents que trobaven una manera eficaç de comercialitzar les seves fotografies. Entre els col·laboradors de l'agència es trobaven Gervasio Sánchez, Juantxu Rodríguez, Luis Valtueña, Iñaki Arteta, Alfredo García Francés, Xurxo Lobato, Ricky Dávila, Paco Elvira, Quim Llenas, Benito Román i molts altres. Va arribar a disposar d'un arxiu propi amb més d'un milió i mig de fotografies i a representar més de dos-cents fotògrafs. Va adquirir gran prestigi els anys 1980 i 90 i va col·laborar de manera habitual amb altres agències com Corbis, Sygma o Rapho. Tot el seu arxiu es trobava digitalitzat.
Luis Valtueña va ser assassinat a Ruanda el 1997, quan col·laborava amb Metges del Món (MdM). Des de 1998, MdM convoca el Premi Internacional Luis Valtueña de Fotografia Humanitària.

## Referències

* ↑ Sougez, Marie-Loup; Pérez Gallardo, Helena. Diccionario de historia de la fotografía (en castellà). Madrid: Cátedra, 2003, p. 125. ISBN 84-376-2038-4.
# Illa Cunningham

L'illa Cunningham és una illa de la costa nord de la província canadenca de la Colúmbia Britànica. A l'oest hi ha l'illa Chatfield, al sud l'illa Denny i a l'est el continent. Va ser nomenada pel capità Daniel Pender del Beaver cap a 1866, en record de Thomas Cunningham, un dels primers colons de la Colúmbia Britànica. Les seves costes nord i est van ser cartografiades per primera vegada per George Vancouver el 1793.

## Referències

* ↑ «BC Geographical Names | Cunningham Island». [Consulta: 30 març 2024].
* ↑ Vancouver, George, and John Vancouver. A voyage of discovery to the North Pacific ocean, and round the world. Londres: J. Stockdale, 1801.
# Estat Mérida

L'Estat Mérida és un dels 23 estats en què és dividida Veneçuela. La capital de l'estat és Mérida.

## Municipis

* Alberto Adriani (El Vigía)
* Andrés Bello (La Azulita)
* Antonio Pinto Salinas (Santa Cruz de Mora)
* Aricagua (Aricagua)
* Arzobispo Chacón (Canagua)
* Campo Elías (Ejido)
* Caracciolo Parra Olmedo (Tucani)
* Cardenal Quintero (Santo Domingo)
* Guaraque (Guaraque)
* Julio César Salas (Arapuey)
* Justo Briceño (Torondoy)
* Libertador (Mérida)
* Miranda (Timotes)
* Obispo Ramos de Lora (Santa Elena de Arenales)
* Padre Noguera (Santa María de Caparo)
* Pueblo Llano (Pueblo Llano)
* Rangel (Mucuchíes)
* Rivas Dávila (Bailadores)
* Santos Marquina (Tabay)
* Sucre (Lagunillas)
* Tovar (Tovar)
* Tulio Febres Cordero (Nueva Bolivia)
* Zea (Zea)

## Governadors

* Jesús Rondón Nucete (1989-1992)
* Jesús Rondón Nucete (1992-1995)
* William Dávila Barrios (1995-1998 i 1998-2000)
* Florencio Porras (2001-2004 i 2004-2007)
# Estat d'Haití

L'Estat d'Haití (en francès, État d'Haïti) és el nom que designa a l'antic país que va existir al nord d'Haití que fou creat a la caiguda del Primer Imperi d'Haití després de l'assassinat de l'emperador Jacques I el 17 d'octubre de 1806. L'estat d'Haití fou instituït per Henri Christophe que es va proclamar al principi com Cap Provisional del Govern d'Haití, però el 27 de gener de 1807 el Senat despullà dels seus càrrecs a Christophe i, al·legant que no havia jurat la Presidència de la República, va procedir a elegir com a Primer Ministre de la República a Petión. El 17 de febrer de 1807 Christope, que seguia controlant el nord del país, va passar a designar-se President de l'Estat d'Haití mentre Alexandre Pétion era el president de la República d'Haití, que estava al sud de l'illa. La Constitució de 1807 de l'Estat d'Haití establia la condició vitalícia del president i que aquest tenia la facultat de designar el seu successor.
El 28 de març de 1811 el President Henry Christophe es va proclamar rei Henry I dissolent l'Estat d'Haití i va crear el Regne d'Haití.

## Referències

* Constitució de l'Estat d'Haití. Arxivat 2015-01-03 a Wayback Machine.
* Flags of the World: Haití
* Worldstatesmen
# Estat de Mecklenburg

L'Estat de Mecklenburg (Land Mecklenburg) és una antic estat alemany entre 1934 i 1952, que va existir durant l'Alemanya nazi (1934-1945), la zona d'ocupació soviètica (1945-1949) i, finalment, durant la República Democràtica Alemanya (1949-1952).

## Història

Mecklenburg va sorgir amb la fusió dels estats lliures de Mecklenburg-Schwerin i Mecklenburg-Strelitz l'1 de gener de 1934 per ordre d'Adolf Hitler.
Al 1945, després de la derrota alemanya a la Segona Guerra Mundial, Mecklenburg es va unir amb parts de la província prussiana de Pomerània i altres zones de la província prussiana de Hannover fins a Amt Neuhaus. En un principi aquest territori s'anomenà "Mecklenburg-Pomerània Occidental", però a partir del 1947 el comandament soviètic el canvia pel nom oficial de "Mecklenburg".
Al 1949 es va convertir en un estat de la República Democràtica Alemanya. Amb l'abolició dels estats federats d'aquest país, Mecklenburg també va desaparèixer del mapa. La zona es va dividir en els Bezirke de Rostock a la costa, Schwerin a l'oest i Neubrandenburg a l'est.

## Ministre-President

* 1934-1934: Hans Egon Engell (NSDAP)
* 1934-1945: Friedrich Scharf (NSDAP)
* 1945-1951: Willi Höcker (SED)
* 1951-1951: Kurt Bürger (SED)
* 1951-1952: Bernhard Quandt (SED)

## Bibliografia

* Helge Bei der Wieden: Grundriß zur deutschen Verwaltungsgeschichte 1815–1945. Reihe B: Mitteldeutschland. Band 13: Mecklenburg. Marburg 1976, ISBN 3-87969-128-2.
# Estatut Albertí

L'Estatut Albertí (en italià: Statuto Albertino), oficialment anomenat "Estatut Fonamental de la Monarquia de Savoia del 4 de març del 1848", fou la constitució adoptada pel Regne del Piemont-Sardenya el 4 de març del 1848 a Torí, la capital piamontesa, pel rei Carles Albert I.
Al preàmbul es defineix com la "llei fonamental perpètua i irrevocable de la monarquia dels Savoia". El 17 de març del 1861, amb la fundació del Regne d'Itàlia, es va convertir en la llei fonamental del nou estat unificat i va continuar en vigor (amb diverses modificacions durant el període de vigència), fins a l'any 1946 quan, amb successius decrets legislatius, es va adoptar un règim constitucional transitori, vàlid fins a l'entrada en vigor de l'actual Constitució de la República Italiana, l'1 de gener del 1948.
L'Estatut Albertí pot ser considerat a tots els efectes com un model de constitució breu de l'època, en la línia de les cartes atorgades.

## Preàmbul

"CARLES ALBERT, per la gràcia de Déu REI DE SARDENYA, DE XIPRE I DE JERUSALEM
Amb lleialtat de rei i amb afecte de Pare Nosaltres venim a complir tot el que havíem anunciat als Nostres amadíssims súbdits amb la Nostra proclama del 8 del passat febrer, amb la qual hem volgut demostrar, enmig de dels esdeveniments extraordinaris que succeïren al país, com la Nostra confiança en ells creixia amb la gravetat de les circumstàncies i com prenent sols el consell dels impuls del Nostre cor fou ferma la Nostra intenció de conformar les seves sorts a la raó dels temps, als interessos i a la dignitat de la Nació.
Considerant Nosaltres les amples i fortes institucions representatives contingudes en el present Estatut Fonamental com un mitjà el més segur de redoblar els vincles d'indisoluble afecte que estrenyen a la Itàlia Nostra Corona un Poble, que tantes proves ens ha donat de fe, d'obediència i d'amor, hem determinat sancionar-lo i promulgar-lo, en la confiança que Déu beneeixi les Nostres pures intencions i que la nació lliure, forta i feliç es mostrarà sempre més digna que l'antiga fama, i sabrà merèixer-se un futur gloriós. Per això de la Nostra ciència certa, Règia autoritat, comptant amb el dictamen del Nostre Consell, hem ordenat i ordenat i ordenem amb força d'Estatut i Llei fonamental, perpètua i irrevocable de la Monarquia, tot el que segueix."
# Esteatopígia

L'esteatopígia és l'alt grau d'acumulació de greix al voltant de les natges. Etimològicament deriva de les paraules gregues que es refereixen al greix i les natges, respectivament (στεατοπυγία).
Actualment l'esteatopígia és una característica morfològica de les dones dels pobles africans pigmeus, san i khoikhoi i és en aquesta darrera ètnia, més alta de mitjana que les altres dues, on es desenvolupa més. En els homes l'esteatopigia també existeix però està molt poc marcada
En algunes poblacions mestisses afroamericanes també es presenta aquesta morfologia
Algunes representacions artístiques del paleolític o neolític europeu semblen proves del fet que antigament l'esteatopígia estava més estesa que en l'actualitat.

## Vegeu també

* Sara Baartman

## Referències

* ↑ «Artes Figurativas I». A: Enciclopedia Temática Sopena (paper) (en castellà). Traducció de l'Enciclopedia Generale "Le Nove muse" de S.A.I.E. Editrice. Barcelona: Editorial Ramon Sopena, S.A., 1982, p.13. ISBN 84-303-0967-5 [Consulta: 15 desembre 2014].
* L. Passemard (1938), Les statuettes féminines paléolithiques dites Vénus stéatopyges, Nîmes, Tessier.
# Estela de Lemnos

L'Estela de Lemnos, o, descriptivament, llosa sepulcral de Kamínia, és una llosa funerària trobada a Lemnos que mostra el gravat d'un guerrer de perfil i amb el cap descobert, que porta una llança i un escut aparentment circular. Està datada del segle vi aC. La seva importància rau en dues inscripcions que, pel que se sap, poden estar escrites en etrusc o una llengua afí, igual que alguns vasos de ceràmica trobats a l'illa. Si les investigacions sobre aquest idioma hi ofereixen més llum, aquestes troballes evidenciarien la migració dels etruscos fora de la península Itàlica, a més d'un antic dialecte etrusc que s'ha anomenat llengua lèmnia (especulativament sobre les fonts gregues: XVI aC - V aC).
La inscripció es va trobar el 1885 a Kamínia (nord del mar Egeu) i conté 198 lletres, que formarien, en aparença, 34 paraules. Els vasos ceràmics van ser trobats el 1928.

## Referències

* Joseph M. Walker. Los etruscos, pàg. 25. ISBN 84-9764-441-7.
* Lingua e Imperii.
# Estela funerària del cementiri (Vila-rodona)

L'Estela funerària del cementiri és una obra de Vila-rodona (Alt Camp) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'estela funerària està situada damunt la llinda de la porta del cementiri adossat a la capella de Santa Maria de Vilardida. Es tracta d'una peça circular, de pedra, on apareix gravada una creu grega amb els quatre braços en forma d'aspa.

## Història

Certament, l'emplaçament original d'aquesta peça no és el que ocupa en l'actualitat. La funció d'aquest tipus d'esteles funeràries era la de senyalització del lloc on era enterrat el difunt. Es clavav terra i portaven la creu cristiana gravada.

## Referències

* 1 2
# Estelació final de l'icosàedre

En geometria, l'estelació final de l'icosàedre (o icosaedre) és l'estelació més externa de l'icosàedre, i és «final» (o «completa») perquè inclou totes les cel·les del diagrama d'estelació de l'icosàedre; és a dir, cada tres cares planes intersecants del nucli de l'icosàedre s'intersequen o bé en un vèrtex d'aquest políedre, o bé dins seu. Aquest políedre és la dissetena estelació de l'icosàedre i és el model 42 de Wenninger.
Com a figura geomètrica té dues interpretacions:
* Com a políedre irregular amb 20 cares enneagràmiques idèntiques que s'intersequen a si mateixes, 90 arestes i 60 vèrtexs.
* Com a políedre simple amb 180 cares triangulars (60 isòsceles i 120 escalenes), 270 arestes i 92 vèrtexs. Aquesta interpretació és útil per la construcció del model polièdric.
Johannes Kepler investigà sobre les estelacions que creen políedres regulars estelats (els políedres de Kepler-Poinsot) el 1619; l'icosàedre complet amb cares irregulars fou estudiat per primer cop, però el 1900 per Max Brückner.

## Referències

* ↑ Coxeter et al. (1938), pp 30–31
* ↑ Wenninger, Polyhedron Models, p. 65.

## Vegeu també

* Políedres de Kepler-Poinsot
* Llista de models polièdrics de Wenninger

## Bibliografia

* Brückner, Max (1900). Vielecke und Vielflache: Theorie und Geschichte. Leipzig: B.G. Treubner. ISBN 978-1-4181-6590-1. (alemany) WorldCat English: Polygons and Polyhedra: Theory and History. Photographs of models: Tafel VIII (Plate VIII), etc. High res. scans.
* A. H. Wheeler, Certain forms of the icosahedron and a method for deriving and designating higher polyhedra, Proc. Internat. Math. Congress, Toronto, 1924, Vol. 1, pp 701–708
* H.S.M. Coxeter, Regular Polytopes, (3rd edition, 1973), Dover edition, ISBN 0-486-61480-8, 3.6 6.2 Stellating the Platonic solids, pp. 96–104
* Coxeter, Harold Scott MacDonald; Du Val, Patrick; Flather, H. T.; Petrie, J. F.. The fifty-nine icosahedra. 3rd. Tarquin, 1999. ISBN 978-1-899618-32-3. (1st Edn University of Toronto (1938))
* Wenninger, Magnus J., Polyhedron models; Cambridge University Press, 1st Edn (1983), Ppbk (2003). ISBN 978-0-521-09859-5. (Model 42, p 65, Final stellation of the icosahedron)
* Cromwell, Peter R. Polyhedra. Cambridge University Press, 1997. ISBN 0-521-66405-5.
* Jenkins, Gerald, and Magdalen Bear. The Final Stellation of the Icosahedron: An Advanced Mathematical Model to Cut Out and Glue Together. Norfolk, England: Tarquin Publications, 1985. ISBN 978-0-906212-48-6.

## Enllaços externs

* Towards stellating the icosahedron and faceting the dodecahedron by Guy Inchbald
* Weisstein, Eric W., «Fifty nine icosahedron stellations» a MathWorld (en anglès).
* 59 Stellations of the Icosahedron
# Estenosi aòrtica

L'estenosi aòrtica és una valvulopatia que consisteix en una estenosi (estrenyiment) de la vàlvula aòrtica. Té major incidència en homes.

## Etiologia

* Congènita: vàlvula bicúspide
* Reumàtica: cursa amb afectació de la vàlvula mitral.
* Degenerativa: és la causa més freqüent. Es deu a la calcificació de la vàlvula.

## Semiologia

* Buf sistòlic d'ejecció
* Pols carotidi parvus i vibrat
* Diferència de pressió sistòlica entre l'artèria aorta i el ventricle esquerre. Un gradient de 40-50 mmHg és senyal de gravetat.

## Clínica

La majoria de les persones amb estenosi aòrtica no en presenten símptomes fins que la malaltia es troba en un estadi avançat.
Els símptomes generalment es presenten en persones amb estenosi aòrtica severa, tot i que també poden ocórrer a persones amb estenosi aòrtica de lleu a moderada i poden ser:
* Dispnea
* Angor
* Síncope
* Mort sobtada

## Referències

* ↑ «Estenosi aòrtica». [Consulta: 7 octubre 2024].
# Estepa de Creta

L'estepa de Creta, estepa blava o estepa menorquina (Cistus creticus, sinònim Cistus incanus) és una espècie de planta del gènere de les estepes (Cistus). Fa de 0,5 a 1,5 m d'alt. Les branques estan cobertes d'una pilositat blanquinosa. Les fulles són oposades amb els pecíols més o menys soldats entre si. Normalment té les flors roses de 4,5-5 cm de diàmetre: es disposen en cim umbel·liforme d'1 a 8 flors, tot i que és una espècie de morfologia molt variable. El fruit n'és una càpsula. A Còrsega floreix de març a juliol. Als Països Catalans només es troba en una petita part del nord de Menorca, també és citada a la vall de Cofrents al País Valencià, en general la seva distribució és de Còrsega cap a l'est de la conca del Mediterrani i fins al litoral de la mar Negra, però també es troba més a l'oest, al Magrib.

## Hàbitat

Viu en brolles sobre sòls arenosos calcaris, on de vegades domina, en indrets mediterranis marítims.

## Ús

S'utilitza com a planta ornamental i com a productora de làdan a l'est de la conca del Mediterrani en substució del Cistus ladanifer, que creix a l'oest de la conca del Mediterrani.

## Subtàxons

* Cistus creticus subsp. creticus
* Cistus creticus subsp. corsicus
* Cistus creticus subsp. eriocephalus
* Cistus creticus f. albus
Hi ha diversos cultivars, com el "Lasithi", amb les flors arrodonides i compactes.

## Galeria

* Detall de la flor
* Detall de la tija
* Vista de la planta
* Al seu hàbitat

## Referències

* ↑ Bolòs i Vigo Flora dels Països Catalans
* ↑ «USDA GRIN Taxonomy». Arxivat de l'original el 2014-12-13. [Consulta: 24 març 2012].

## Enllaços externs

* Malta Wild Plants.
* Jepson Manual Treatment.