OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Àguila marcial

L'àguila marcial (Polemaetus bellicosus) és un ocell rapinyaire de la família dels accipítrids (Accipitridae), única espècie del gènere Polemaetus Heine, 1890. Habita gairebé a tota l'Àfrica subsahariana.El seu estat de conservació es considera en perill d'extinció.
Una de les majors àguiles d'Àfrica, només l'àguila daurada, la de Verreaux i la coronada són de similar grandària.

## Referències

* ↑ l'àguila marcial a CERCATERM
* ↑ «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors» (en anglès). IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022. [Consulta: 30 novembre 2022].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 273. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Martial Eagle. Polemaetus bellicosus» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2020. [Consulta: 7 novembre 2022].
* ↑ Ferguson-Lees & Christie, Raptors of the World. Houghton Mifflin Company (2001), ISBN 978-0618127627
# Àlber de les Cases de Barbens

L'Àlber de les Cases de Barbens (Populus alba) és un arbre que es troba a les Cases de Barbens (Anglesola, l'Urgell), el qual té una amplada de capçada gens habitual en la seua espècie.

## Dades descriptives

* Perímetre del tronc a 1,30 m: 3,85 m.
* Perímetre de la base del tronc: 5,28 m.
* Alçada: 21,71 m.
* Amplada de la capçada: 23,18 m.
* Altitud sobre el nivell del mar: 289 m.

## Entorn

Es troba en una cruïlla de camins d'una finca agrícola molt gran. La masia, d'una envergadura extraordinària, actualment és tancada, però no les cases de la colònia de treballadors, on viuen immigrants. Hi ha una gran extensió de conreus actius de pomeres i d'alfals al seu entorn. L'àlber creix just al costat d'un canal de reg, on creix freixe de fulla petita, esbarzer, canyís, amarant, malva, morella de paret i ravenissa blanca. Entre els animals que s'hi poden veure figuren el milà reial, el tudó, el picot verd, el pardal comú i l'estornell.

## Aspecte general

No mostra gaire bon estat: el tronc presenta càries i una gran quantitat de ferides, cops i branques trencades (entre les quals hi ha l'ull de creixement primari). Tot i això, l'arbre presenta una estructura global vigorosa. La seua bellesa és remarcable, tant per la seua ubicació com per la particular forma de capçada oberta (segurament deguda a una escapçada provocada per un cop de vent).

## Curiositats

A banda i banda del camí que porta a les Cases hi ha un passeig de plàtans. Així mateix, des de l'àlber, seguint el camí que duu a la part de darrere de la casa pairal, hom troba a pocs metres primerament un altre àlber d'importants dimensions i, just abans d'arribar als edificis, un enorme poll negre de forma piramidal.

## Accés

Si anem des de Tornabous cap a Barbens per la carretera LV-3341, al punt quilomètric 4,5, a la nostra esquerra hi ha un trencall que ens deixa a les Cases de Barbens, on, abans d'arribar-hi, trobarem l'àlber. GPS 31T 0335922 4614807.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Boada, Martí; Boada, Arnau, 2011. Arbres remarcables de Catalunya. 100 ombres colossals. Edicions Brau, Figueres. ISBN 9788496905535. Pàgs. 224-225.

## Enllaços externs

* Parcs naturals Arxivat 2015-10-01 a Wayback Machine. (català)
# Àlbum A (Goya)

L'Àlbum A o Quadern petit de Sanlúcar és una col·lecció de dibuixos realitzats pel pintor Francisco de Goya a Sanlúcar de Barrameda, a l'estiu de 1796, mentre estava allà invitat per la XIII Duquessa d'Alba, acabada d'enviduar de José Álvarez de Toledo i Gonzaga, XV Duc de Medina-Sidònia.
* XIII Duquessa d'Alba pentinant-se, dibuix de l'Albúm A
* Dibuix de l'Albúm A, preparatori del capritx La ben llençada està
* José Álvarez de Toledo, XV Duc de Medina-Sidònia, retratat per Goya
La tècnica emprada és l'aiguada de tinta xinesa aplicada amb pinzell, amb retocs de llapis negre i ploma. Aquest àlbum és el punt de partida de Els Capritxos. El tema dels dibuixos són escenes quotidianes i íntimes protagonitzades per personatges femenins entre els quals s'identifica la mateixa duquessa.

## Referències

* CANCELA, Marisa. Álbumes de Francisco de Goya. Universitat de Saragossa. Arxivat 2014-11-22 a Wayback Machine.
# Beasain

Beasain és un municipi de Guipúscoa (País Basc). Entre els seus fills més coneguts actualment destaca el cuiner Karlos Arguiñano. A Beasain va néixer Sant Martin de Loinaz, missioner i màrtir que va morir al Japó. És un poble de 12.586 habitants, eminentment industrial, essent la seva empresa referent CAF (Construccions i Auxiliar de Ferrocarrils).

## Economia

L'economia de Beasain gira entorn de l'empresa CAF. La seu d'aquest important fabricant de material mòbil ferroviari es troba en Beasain, on radica a més la seva principal planta de producció. En la CAF de Beasain treballen més de 2000 empleats, sent un referent econòmic no solament de la comarca sinó de tota la província de Guipúscoa. Altres empreses de grandària considerable radicades en Beasain són:
* Fundidos del Estanda, S. A.: fosa.
* Indar Máquines Eléctricas, S.L. (Ingeteam): alternadors i bombes submergibles.
* Indústries Electromecàniques G.H., S. A.: maquinària d'elevació. %

## Persones il·lustres

* Antonio Navarro de Larreátegui (1554-1624): historiador i secretari del rei Felip III d'Espanya.
* Sant Martín de Loinaz (1566-1597): màrtir i sant catòlic.
* Sotero Lizarazu Sarriegi (1919-2016): ciclista.
* Francisco Javier Elzo (1942): sociòleg i professor universitari.
* Karlos Arguiñano Urkiola (1948): cuiner, empresari i presentador de televisió.
* Salva Iriarte (1952): futbolista i entrenador.
* Paco Etxeberria (1957): metge, antropòleg i professor universitari.
* Pako Ayestarán (1963): entrenador de futbol.
* Joxe Felipe Auzmendi (1965): presentador de televisió.
* Jon Jauregi (1968): polític del PNB, exalcalde de Beasain (1995-2003) i exdiputat del Congrés.
* Maite Ruiz de Larramendi (1973): pilotari
* Nerea Garmendia Martínez (1979): actriu.
* Gorka Elustondo Urkola (1987): futbolista.

## Referències

* ↑ «:: Fundiciones Estanda ::».
* ↑ «Ingeteam».
* ↑ «GHSA, fabricante de sistemas de elevación. GH grúas puente, GH grúas pórtico, GH grúas semipórtico, GH pórtico automotor, GH grúas pluma, GH grúas ménsula, GH polipastos de cable, GH polipastos de cadena, GH carretn, GH testeros, GH componentes para grúas, GH bogies + cabezales.».

## Vegeu també

* Martín de Abaria

## Enllaços externs

* Ajuntament de Beasain/Beasaingo Udala
* Beasain a Google Maps
# Església parroquial de la Mare de Déu de Betlem (Crevillent)

L'església parroquial de la Mare de Déu de Betlem és un edifici històric de la localitat de Crevillent, a la comarca valenciana del Baix Vinalopó. Pertany a la diòcesi d'Oriola, del qual n'és el temple més gran, i té la categoria de Bé de Rellevància Local, amb el codi 03.33.059-001.

## Història

Anteriorment hi havia una anterior església dedicada a la Mare de Déu del Betlem, la qual es va edificar entre l'agost de 1588 i el maig de 1694, la qual s'alçava en el qual avui és el Mercat d'Abastiments, i on sols s'hi conserva la torre. L'afectació a causa d'un terratrèmol i qüestions d'higiene van motivar que el municipi optara per la construcció de l'actual parròquia.
El nou temple seria d'estil neoclàssic, plantejat per l'arquitecte crevillentí Miquel Francia, qui va presentar-lo davant la Junta d'Obres en novembre de 1771. La primera pedra es va col·locar al mes de novembre de l'any 1772. Es van necessitar donatius del bisbe d'Oriola i del Duc d'Arcos, així com de la contribució de tot el poble de Crevillent amb diners, materials de construcció o jornals d'obra. Com a conseqüència de la Guerra del Francès, no es va concloure fins al 1828.
La construcció de la nova església marca l'urbanisme de la localitat, que la prendrà com a nou eix. Ja en el segle xx, al 1928 es va iniciar les obres d'una de les dues torres projectades, que no va concloure fins 1951, i després de la Guerra Civil espanyola, en 1942, es va renovar l'atri. Durant aquest conflicte bèl·lic, va ser emprada com a magatzem agrícola. Posteriorment, al 1972, es van escometre noves reformes per esmenar els desperfectes ocasionats per pluges torrencials.

## L'edifici

L'església de la Mare de Déu de Betlem és una parròquia de grans dimensions. Es va plantejar amb tres naus, amb dues cúpules semiesfèriques, així com vint altars, més de trenta finestres, i cor, entre d'altres elements. La planta rectangular fa 79 metres de longitud i 31 metres d'amplada, en forma de creu llatina inscrita en un rectangle.
El temple compta amb diverses obres artístiques de caràcter religiós, entre les quals hi destaquen quatre escultures de Marià Benlliure: La Mare de Déu del Roser, La Mare de Déu dels Dolors, Jesús Natzaré i el Grup Escultòric de les Tres Maries i Sant Joan.

## Bibliografia relacionada

* Galvañ Peral, J. (1993). El Templo Parroquial de Ntra. Sra. de Belén. Revista Moros y Cristianos, Crevillent.
* González Abad, M.A., López Davó, J.A. (1997). Restauración de Ntra. Sra. de Belén. Alicante.
* Maciá Ruiz, J.A., Manchón Ruiz, M. E. (1997) Restauración del Templo de Nuestra Señora de Belén. Revista Moros y Cristianos, Crevillent.

## Referències

* ↑ Pérez-Sánchez, Juan Carlos; Piedecausa Garcia, Beatriz. "Restauración de templos religiosos: intervención en la iglesia de Nuestra Señora de Belén en Crevillente (Alicante). Universitat d'Alacant, 2015
* ↑ «Informació a la pàgina oficial de Crevillent». Arxivat de l'original el 2016-06-20. [Consulta: 25 setembre 2017].
# Hexapla

L'Hexapla és una obra exegètica d'Orígenes, començada el 212 dC. Es tracta de la transcripció en sis columnes del text hebreu de l'Antic Testament. És considerada com la primera edició crítica de l'Antic Testament.
Les columnes corresponen a:
* Versió en hebreu
* Versió en hebreu però amb caràcters grecs (facilita la pronunciació)
* Versió grega d'Aquila de Sinop
* Versió grega de Símac l'Ebionita
* La Septuaginta
* Versió grega de Teodoció
Orígenes indicava a la columna de la Septuaginta la seva relació amb l'hebrea: addicions, texts mancants. Els salms inclouen tres versions més (és a dir, el text queda en nou columnes).
L'obra completa s'ha perdut atès que pel que sembla no se'n feren mai còpies i romania com una obra de consulta de la Biblioteca de Cesarea. Tanmateix, se'n conserven molts fragments.

## Bibliografia

* Angelo di Berardino - Basil Studer (ed.), Storia della teologia. vol. I: Epoca patristica, PIEMME, Casale Monferrato 1993, ISBN 88-384-1862-4
* Johannes Quasten, Patrología. vol I: Hasta el concilio de Nicea, BAC, Madrid 2004, ISBN 84-7914-029-1
* Berthold Altaner, Patrologia, Marietti, Casale Monferrato 1992, ISBN 88-211-6700-3
# Regla de Pascal

En matemàtiques, la regla de Pascal és una identitat combinatòria entre coeficients binomials. Estableix que per a qualsevol nombre natural n es té:
    ${n-1 \choose k}+{n-1 \choose k-1}={n \choose k}$
On $1\leq k<n$ i ${n \choose k}$ és un coeficient binomial.

## Demostració combinatòria

La regla de Pascal té un significat combinatori intuïtiu. Recardent que ${a \choose b}$ és el nombre de formes en què es pot triar un subconjunt de b elements a partir d'un conjunt de a elements. Per tant, el cantó dret de la identitat ${n \choose k}$ indica el nombre de formes en què es pot formar un subconjunt de k elements a partir d'un conjunt de n elements.
Ara, suposeu que es distingeix un element particular 'X' del conjunt de n elements. Així, cada cop que es trien k elements per a formar un subconjunt, hi ha dues possibilitats: X pertany al subconjunt escollit o no.
Si X pertany al subconjunt, en realitat només es necessiten triar k-1 objectes més dels n-1 objectes restants (donat que X serà segur al subconjunt). Això es pot fer de $n-1 \choose k-1$ formes.
Quan X no és al subconjunt, cal triar tots els k elements a partir del subconjunt format pels n-1 objectes que no són X. Això es pot fer de $n-1 \choose k$ formes.
En conlusió el nombre de formes d'agafar un subconjunt de k objectes a partir d'un conjunt de n objectes, (que és ${n \choose k}$), també és igual a ${n-1 \choose k-1}+{n-1 \choose k}$.

## Demostració algebraica

S'ha de demostrar
    ${n \choose k}+{n \choose k-1}$ $=$ ${n+1 \choose k}$
Es comença escrivint el cantó de la dreta com a
    ${\frac {n!}{k!(n-k)!}}+{\frac {n!}{(k-1)!(n-(k-1))!}}$
Reduint a comú denominador i simplificant s'obté
    ${\frac {n!}{k!(n-k)!}}+{\frac {n!}{(k-1)!(n-k+1)!}}$
       $=$ ${\frac {(n-k+1)n!}{(n-k+1)k!(n-k)!}}+{\frac {kn!}{k(k-1)!(n-k+1)!}}$
       $=$ ${\frac {(n-k+1)n!+kn!}{k!(n-k+1)!}}$
       $=$ ${\frac {(n+1)n!}{k!((n+1)-k)!}}$
       $=$ ${\frac {(n+1)!}{k!((n+1)-k)!}}$
       $=$ ${n+1 \choose k}$

## Referències

* ↑ Erickson, Martin J. Introduction to Combinatorics (en anglès). John Wiley & Sons, 2013-06-13. ISBN 978-1-118-63758-6.
* ↑ Wilson, Robin; Watkins, John J. Combinatorics: Ancient & Modern (en anglès). OUP Oxford, 2013-06-27. ISBN 978-0-19-163063-7.

## Vegeu també

* Triangle de Pascal
# Àlgebra de Virasoro

En matemàtiques, l'àlgebra de Virasoro (anomenada així pel físic Miguel Ángel Virasoro) és una àlgebra de Lie complexa i l'extensió central única de l'àlgebra de Witt. S'utilitza àmpliament en la teoria de camps conformals bidimensionals i en la teoria de cordes.

## Definició

L'àlgebra de Virasoro està abastada pels generadors L$_n$ per n ∈ ℤ i la càrrega central c. Aquests generadors satisfan $[c,L_{n}]=0$ i
       $[L_{m},L_{n}]=(m-n)L_{m+n}+{\frac {c}{12}}(m^{3}-m)\delta _{m+n,0}.$ El factor de $1/12$ és només una qüestió de convenció. Per a una derivació de l'àlgebra com a extensió central única de l'àlgebra de Witt, vegeu la derivació de l'àlgebra de Virasoro.
L'àlgebra de Virasoro té una presentació en termes de dos generadors (per exemple L $_3$ i L $_{−2}$ ) i sis relacions.

## Aplicacions
### Teoria de camps conformals

En dues dimensions, l'àlgebra de les transformacions conformals locals està feta de dues còpies de l'àlgebra de Witt. Es dedueix que l'àlgebra de simetria de la teoria de camps conformals bidimensionals és l'àlgebra de Virasoro. Tècnicament, l'enfocament d'arrencada conformal a CFT bidimensional es basa en els blocs conformals de Virasoro, funcions especials que inclouen i generalitzen els caràcters de les representacions de l'àlgebra de Virasoro.

### Teoria de cordes

Com que l'àlgebra de Virasoro comprèn els generadors del grup conformal de la fulla del món, el tensor d'esforços de la teoria de cordes obeeix a les relacions de commutació de (dues còpies de) l'àlgebra de Virasoro. Això es deu al fet que el grup conformal es descompon en difeomorfismes separats dels cons de llum anterior i posterior. La invariància de difeomorfisme de la fulla mundial implica, a més, que el tensor de tensió s'esvaeix. Això es coneix com la restricció de Virasoro, i en la teoria quàntica, no es pot aplicar a tots els estats de la teoria, sinó només als estats físics (compareu amb el formalisme de Gupta-Bleuler).

## Referències

* ↑ M. A. Virasoro Physical Review D, 1, 10, 1970, pàg. 2933–2936. Bibcode: 1970PhRvD...1.2933V. DOI: 10.1103/PhysRevD.1.2933.
* ↑ «[https://people.kth.se/~dogge/files/virasoro.pdf The Virasoro algebra and its representations in physics]» (en anglès). [Consulta: 30 juliol 2024].
* ↑ Fairlie, D. B.; Nuyts, J.; Zachos, C. K. Communications in Mathematical Physics, 117, 4, 1988, pàg. 595. Bibcode: 1988CMaPh.117..595F. DOI: 10.1007/BF01218387.
* ↑ Uretsky, J. L. Communications in Mathematical Physics, 122, 1, 1989, pàg. 171–173. Bibcode: 1989CMaPh.122..171U. DOI: 10.1007/BF01221412.
# Hipoclorit de liti

L'hipoclorit de liti és un compost químic del grup de les sals, constituït per anions hipoclorit ${\ce {ClO-}}$ i cations liti ${\ce {Li+}}$, la qual fórmula química és ${\ce {LiClO}}$.
L'hipoclorit de liti és un algicida, desinfectant, fungicida i desinfectant de superfície de contacte amb aliments. El seu principal ús pesticida és controlar les algues, els bacteris i la floridura en sistemes d'aigua de piscines, banys d'aigua termal i balnearis. També s'utilitza per a desinfectar els equips de la planta de processament d'aliments i formatges, els lactis i els estris i estris de menjar. L'hipoclorit de liti es formula com un líquid llest per a l'ús i un concentrat sòlid soluble. S'aplica a l'aigua de la piscina amb una cistella de l'escumadora, i a equips o estris a mà o mitjançant l'ús d'una rentadora de plats. El liti és un element que és present de manera natural a baixos nivells en aigua i aigua potable.

## Referències

* ↑ United States Environmental Protection Agency. R.E.D. Facts. Lithium hypochlorite (en anglès), 1993.
# La vacanza

La vacanza és una pel·lícula dramàtica italiana estrenada en 1971, dirigida per Tinto Brass i protagonitzada per Vanessa Redgrave i Franco Nero. Es va estrenar a la 32a Mostra Internacional de Cinema de Venècia el 4 de setembre de 1971 on va obtenir el premi a la millor pel·lícula italiana. Un any abans, Redgrave i Nero havien treballat amb Brass en la comèdia romàntica Dropout. La banda sonora és de Fiorenzo Carpi.

## Sinopsi

Immacolata (Redgrave) és una pagesa i amant del comte, però quan aquest torna la seva atenció a la seva esposa, Immacolata ingressa en un asil mental. 'La Vacanza' és la seva llicència experimental d'un mes de la institució. Ella és rebutjada per la seva família i, posteriorment, troba nous amics, un anglès i diversos gitanos. Però la seva felicitat està arruïnada per algunes accions criminals i la seva lluita per la llibertat.

## Repartiment

* Vanessa Redgrave - Immacolata Meneghelli
* Franco Nero - Osiride
* Leopoldo Trieste - Jutge
* Corin Redgrave - Gigi
* Countessa Veronica - Iside
* Germana Monteverdi Mercedes - la comtessa
* Margarita Lozano - Ra
* Fany Sakantany - Alpi
* Pupo De Luca
* Attilio Corsini
* Osiride Pevarello - Olindo

## Referències

* ↑ «Venice Biennale: the Venice Film Festival-History and facts of the world's oldest Film Festival». Arxivat de l'original el 5 d'agost 2013. [Consulta: 7 octubre 2013].
* ↑ La vacanza Tinto Brass collection. Consultado el 30 de julio de 2018.
* ↑ Stella Casiraghi e Giulio Luciani, Fiorenzo Carpi. Ma mi. Musica teatro cinema televisione, pp.117-122 (Skira Editore, 2015)

## Enllaços externs

* Fragment de la banda sonora a YouTube
# Antonio Neumane

Antonio Neumane Marno (Còrsega, França, 13 de juny de 1818 — Quito, Equador, 3 de març de 1871) fou un compositor, pianista i director d'orquestra francès.
Va fer els estudis al Conservatori de Milà i dedicar-se a l'ensenyança a Guayaquil on havia arribat el 1841. És l'autor de l'himne de l'Equador, declarat Oficial pel Congrés de 1886, i fundador del Conservatori de Quito. Excepte aquest himne Salve Oh Patria, no s'ha conservat res de la seva obra extensiua, per què tot va ser destruït el 1896 durant el gran incendi de Guayaquil.

## Referències

* ↑ «Neumane Marno, Antonio». A: Enciclopèdia Espasa (en castellà). Apèndix núm. 7, p. 1018. ISBN 84-239-4577-4.
* ↑ Pérez Pimentel, Rodolfo. «Antonio Neumane Marno». A: Diccionario Biográfico de Ecuador (en castellà). volum 7.
# Acamant (fill d'Antènor)

Segons la mitologia grega, Acamant (grec antic: Ἀκάμας, llatí: Acamas) va ser un heroi troià fill d'Antènor i Teano. Era un dels dirigents de les tropes dardànies que van lluitar contra els aqueus a la guerra de Troia.
Acamant era un príncep traci que vivia a Troia amb els seus pares, el noble dardani Antènor i la sacerdotessa Teano, ambdós reis de Tràcia. Acamant tenia una família molt nombrosa, ja que els seus pares van tenir una dotzena de fills.
Quan va esclatar la guerra de Troia, Acamant es va unir al seu germà gran Arquelau i al seu parent el príncep Enees i entre els tres van prendre la direcció d'una de les cinc divisions de les tropes dardànies que van arribar a Troia. Existeixen dues versions de la seva mort. A la Ilíada s'esmenta que fou mort per Meríones, mentre que Quint d'Esmirna assenyalava Filoctetes com qui el va matar. Quan el seu germà va ser mort per Àiax, Acamant, per venjar-lo, va poder matar Pròmac, el beoci.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 2. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 6. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Acanthicus

Acanthicus és un gènere de peixos pertanyent a la família dels loricàrids. El nom prové del grec akanthikos (espinós).

## Descripció

* Coloració generalment negra (de vegades gris) i amb taques blanques de manera ocasional. L'abdomen té el mateix color que la resta del cos.
* Absència d'aleta adiposa.
* Abdomen recobert de petites plaques.
* Aleta caudal força forcada amb el lòbuls de la mateixa longitud.
* Cinc fileres de plaques al peduncle caudal.
* Espines de les aletes pectorals molt llargues.
* La bufeta natatòria és emprada per a la producció de sons.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica a les conques dels rius Amazones, Orinoco i Tocantins.

## Taxonomia

* Acanthicus adonis (Isbrücker & Nijssen, 1988)
* Acanthicus hystrix (Agassiz, 1829)

## Referències

* 1 2 Spix, J. B. von & L. Agassiz, 1829-1831. Selecta genera et species piscium quos in itinere per Brasiliam annos MDCCCXVII-MDCCCXX jussu et auspiciis Maximiliani Josephi I.... colleget et pingendso curavit Dr J. B. de Spix.... Monachii. Selecta Piscium Brasiliam: Part 1: i-xvi + i-ii + 1-82, Pls. 1-48;, Part 2: 83-138, Pls. 49-101.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Romero, P., 2002. An etymological dictionary of taxonomy. Madrid.
* ↑ www.auburn.edu (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ Ferraris, Carl J., Jr., 2007: "Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes) and catalogue of siluriform primary types (PDF). Zootaxa 1418: 1-628. (anglès)
* ↑ Burgess, W.E., 1989. An atlas of freshwater and marine catfishes, a preliminary survey of the Siluriformes. T.F.H. Publications, Neptune City, Nova Jersey. 784 pp.
* ↑ Isbrücker, I. J. H. & H. Nijssen, 1988. Acanthicus adonis, ein neuer Harnischwels aus dem Rio Tocantins, Brasilien (Pisces, Siluriformes, Loricariidae). Aquar. Terrar. Z. v. 41 (núm. 6): 164-167.

## Bibliografia

* Armbruster, J.W., 1997. Phylogenetic relationships of the sucker-mouth armored catfishes (Loricariidae) with particular emphasis on the Ancistrinae, Hypostominae, and Neoplecostominae. Unpubl. Ph.D. dissertation. University of Illinois, Urbana-Champaign. 409 pp.