OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ignasi Coll i Portabella

Ignasi Coll i Portabella (Sevilla, 16 d'agost de 1856 - Barcelona, 24 d'agost de 1943) fou un empresari català.

## Biografia

Pertanyia a una família catalana que s'havia establert temporalment a Sevilla i que tornà a Barcelona quan era petit. El 1860, el seu pare creà la manufactura de draps de llana Ignacio Coll y Cía, que el 1893 esdevingué societat comanditària. Aleshores Ignasi Coll va decidir ampliar el negoci a la filatura d'estam, mercat que fins aleshores era en mans d'empreses estrangeres. També va participar en Cerillas y Fósforos, S.A, que finalment acabaria com a monopoli de l'Estat. Es casà amb Maria Assumpció Castell Solà, filla del marquès de Vilanova i la Geltrú. El 1905, Josep Graner i Prat li va construir una casa a la Gran Via de les Corts Catalanes, 449-451 de Barcelona.
L'any 1902 Ignasi Coll juntament amb Julio Bielsa Perun va sol·licitar la concessió de vuit salts, cadascun de 200 m³/s, que utilitzarien per construir sengles centrals elèctriques. Ocupaven el tram del riu Ebre entre la desembocadura del Segre fins a l'assut de Xerta. La concessió els va ser concedida l'any 1904, però el projecte no va obtenir finançament. Riegos y Fuerzas del Ebro va voler adquirir aquestes concessions el 1911, però no pogué fer-ho perquè el preu demanat per Alfred Parrish -financer britànic que havia obtingut l'opció de compra de les concessions -</ref> fou massa alt. Bastant anys més tard, Riegos y Fuerzas del Ebro va acabar comprant les concessions.
Entre 1905 i 1910 també dirigí Miklas y Mussolas Sociedad en Comandita, també coneguda com La Bohemia. El 1910, aquesta empresa es va fusionar amb altres cerveseres per formar la societat anònima Damm, de la que en formà part del consell d'administració. També ocupà càrrecs directius al Banco Hispano Colonial (1934), al Banco Urquijo de Barcelona (1919), Companyia dels Camins de Ferro del Nord d'Espanya, CAMPSA i fou conseller del Banc d'Espanya a Barcelona (1933). També fou regidor de l'ajuntament de Barcelona en 1930. El 1924 va rebre la Gran Creu d'Isabel la Catòlica.
Quan va esclatar la Guerra civil espanyola el 1936 es va veure obligat a fugir de Catalunya i la Damm van ser col·lectivizada. Quan va acabar el conflicte va recuperar el control de les seves antigues empreses.

## Referències

* ↑ «Coll i Portabella, Ignasi (1856-1943)». MCN group.
* ↑ Alayo Manubens, 2017.
* ↑ Gangolells Alseda, 2008, p. 65.
* ↑ Julià Cèlia Canyelles. Els governs de la ciutat de Barcelona (1875-1930). Ajuntament de Barcelona, 2013, p. 143. ISBN 978-84-9850-461-3.

## Bibliografia

* Alayo Manubens, Joan Carles. «La construcció de la central de Flix (1941-1948)». A: La electrificación y el territorio. Historia y futuro. Universitat de Barcelona, 2017. ISBN 978-84-697-6835-8.
* Gangolells Alseda, Berenguer. «Les etapes de Pearson en la conformació del model d'implantació d'infraestructures elèctriques». A: Els territoris del negoci elèctric. El model de Pearson i la seva aplicació a Sao Paulo, México D.F., Rio de Janeiro i Barcelona. Escola Tècnica Superior d'Enginyeria de Camins, Canals i Ports de Barcelona (tesina), 2008.
# Delta I

El coet llançador Delta I va ser la primera sèrie de coets Delta desenvolupats per Douglas Aircraft per a la NASA. Va estar en servei des de 1960 fins a la suspensió pel desenvolupament del Transbordador Espacial el 1984.

## Història

Els seus orígens es remunten al període comprès en els dies immediatament posteriors al llançament soviètic del Sputnik en 1957.Com a resposta a les innovacions soviètiques, l'empresa, aleshores coneguda com a Douglas Aircraft-Missiles and Space Division, va proposar la modificació del seu míssil balístic de mig abast denominat Thor i fabricat sota demanda de la Força Aèria Nord-americana (USAF), per a la seva utilització com a llançador autopropulsat encarregat de la posada en òrbita de satèl·lits.
El primer intent per part de la NASA de llançar un satèl·lit a bord de la nau de càrrega Thor-Delta va rebre el nom de ECHO I i va tenir lloc al maig de 1960. Pesi al fracàs de la missió, el posterior llançament del satèl·lit ECHO IA el 12 d'agost de 1960 va permetre que el projecte de convertir els coets Delta comencessin a ser una realitat.
La posterior embranzida per part de l'Administració Central Nord-americana a la lluita per la supremacia espacial va contribuir notablement al perfeccionament dels sistemes emprats i, amb això, al ràpid desenvolupament de la saga Delta.
Fins a principis dels anys 1980 el llançador Delta va veure incrementada la seva grandària i capacitat, sent utilitzat per la NASA com a vehicle primari per posar en òrbita satèl·lits de comunicacions públiques, atmosfèrics, científics i per a l'exploració planetària. No obstant això, després de 24 anys de servei pràcticament ininterromput, la producció del llançador Delta es va veure detinguda. En el seu lloc, es van impulsar els plans per assignar els llançaments de satèl·lits al prometedor projecte del Transbordador Espacial promogut des del Kennedy Space Center (KSC) a Florida. Algunes missions de llançadora espacial circumpolars civils i militars estaven previstes per a la Vandenberg Air Force Base a Califòrnia. Les missions de llançadora espacial es va cancel·lar després del desastre Challenger el 1986. El Transbordador espacial Columbia va ser el primer llançament programat el 12 d'abril del 1981, data del 20è aniversari del vol espacial de Iuri Gagarin, amb una tripulació del Vostok 1.

## Referències

* ↑ «Delta». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 2 març 2025].
* ↑ Launius, R.D.; Garver, L.B. «Between a Rocket and a Hard Place: Episodes in the Evolution of Launch Vehicle Technology». 51st International Astronautical Congress., 2000.
* ↑ Exploring Space: The High Frontier (en anglès). Jones & Bartlett Learning, 2010, p. 463. ISBN 978-0-7637-8961-9.
* ↑ Schaufele, Roger. Applied aerodynamics at the Douglas Aircraft Company - A historical perspective. American Institute of Aeronautics and Astronautics. DOI 10.2514/6.1999-118.
* ↑ Miller, Ron. Satellites (en anglès). Twenty-First Century Books, 2007-09-01, p. 78. ISBN 978-0-8225-7154-4.
* ↑ Sparrow, Giles. Spaceflight: The Complete Story from Sputnik to Curiosity (en anglès). Dorling Kindersley Limited, 2019-05-02, p. 192. ISBN 978-0-241-44522-8.
# Paradoxa dels bessons

En física, la paradoxa dels bessons és un experiment mental a relativitat especial en el qual un bessó fa un viatge a l'espai en un coet d'alta velocitat i torna a casa per descobrir que ha envellit menys que el seu bessó idèntic que s'havia quedat a la Terra. També rep el nom de paradoxa del rellotge o paradoxa del viatger de Langevin.
Aquest resultat sembla sorprenent, ja que cada bessó veu l'altre bessó com a viatger, per la qual cosa, segons una aplicació ingènua de la dilatació del temps cadascú paradoxalment hauria de trobar que l'altre ha envellit més lentament. En definitiva, aquest experiment analitza la diferent percepció del temps entre dos observadors amb diferents estats de moviment.
Aquesta paradoxa va ser proposada per Einstein quan va desenvolupar el que avui es coneix com la teoria de la relativitat especial. Aquesta teoria postula que la mesura del temps no és absoluta i que, donats dos observadors, el temps mesurat entre dos esdeveniments per aquests observadors, en general, no coincideix, sinó que la diferent mesura de temps depèn de l'estat de moviment relatiu entre ells. Així, en la teoria de la relativitat, les mesures de temps i espai són relatives, i no absolutes, car depenen de l'estat de moviment de l'observador. En aquest context és en el qual es planteja la paradoxa.

## Referències

* ↑ «paradoxa dels bessons». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Benguigui, Lucien Gilles. A Tale of Two Twins: the langevin experiment of a traveler to a star. Hackensack: World Scientific, 2020. ISBN 978-981-12-1909-2.
* ↑ «paradoxa dels bessons». A: Diccionari de física. 2a edició. Barcelona: TERMCAT, Universitat Politècnica de Catalunya & Enciclopèdia Catalana, 2019 (Diccionaris en Línia).
# Delta II

Delta II fou un vehicle de llançament mitjà americà de la família Delta utilitzat entre els anys 1989 i 2018.
Originalment dissenyat i construït per McDonnell Douglas, es coneix a vegades com Thorad Delta. Delta II formava part de la família Coets Delta, derivada directament del Delta 3000, va entrar al servei el 1989. Hi havia dues variants principals, el Delta 6000 i Delta 7000, amb variants "Light" i "Pesat". Durant la seva carrera, Delta II va volar diverses càrregues útils notables, incloent 24 satèl·lits de sistema de posicionament global (GPS) Block II, diverses dotzenes de càrregues útils de la NASA i 60 satèl·lits de comunicació Iridium. El coet va volar la seva missió final, ICESAT-2, el 15 de setembre de 2018, guanyant al vehicle de llançament una ratxa de 100 missions reeixides seguides, amb el darrer fracàs és el GPS IIR-1 el 1997. A finals dels anys 90, Delta II es va desenvolupar més endavant en el Delta III infructuós, que al seu torn es va convertir en el Delta IV més capaç i amb èxit, tot i que aquest comparteix poc patrimoni amb els coets originals de Thor i Delta.

## Història

La sèrie Delta va ser dissenyada i construïda per la divisió de Sistemes de Defensa Integrats de Boeing i ha estat en servei des de 1989. El programa de Delta II va ser una responsabilitat de United Launch Alliance l'1 de desembre de 2006.
Tots els vehicles de llançaments no reutilitzables dels Estats Units haurien de ser abandonats després de la posada en marxa dels transbordadors espacials, però l'accident del transbordador espacial Challenger va reprendre els preparatius del Delta. El Delta II, específicament, va ser dissenyat per portar el sistema de satèl·lits GPS. De totes maneres, els Delta II han llançat de manera reeixida més de 100 projectes, incloent missions de la NASA a Mart:
* Mars Global Surveyor el 1996.
* Mars Pathfinder el 1996.
* Mars Climate Orbiter el 1998.
* Mars Polar Lander el 1999.
* Mars Odyssey el 2001.
* Mars Exploration Rovers (MER-A, Spirit i MER-B, Opportunity) el 2003.
* Phoenix (sonda) el 2007

## Descripció del vehicle

Els Delta són vehicles no reutilitzables, la qual cosa vol dir que només s'utilitzen un cop. Si duen una càrrega útil especialment pesant, se'ls pot acoblar coets acceleradors sòlids GEM per augmentar-ne l'impuls al moment del llançament.

## Referències

* ↑ Marin, Daniel. «El último vuelo del Delta II: adiós a una leyenda de la astronáutica» (en castellà). naukas.com, 16-09-2018. [Consulta: 2 març 2025].
* ↑ «Delta». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 2 març 2025].
* ↑ Kyle, Ed. «[Kyle, Ed. "Delta II Data Sheet". spacelaunchreport.com. Delta II Data Sheet]». spacelaunchreport.com., 02-07-2014. [Consulta: 2 març 2025].
* ↑ Garner, Ana C. «Reconstructing reality: interpreting the aeroplane disaster news story». Disaster Prevention and Management: An International Journal, 5, 3, 01-01-1996, pàg. 5–15. DOI: 10.1108/09653569610121196. ISSN: 0965-3562.
* ↑ «Space Launch Report». spacelaunchreport.com, 18-04-2012. [Consulta: 2 març 2025].
Viccionari
# Cúmul de Galàxies d'Hèrcules

    Aquest article és sobre el Cúmul de Galàxies d'Hèrcules. Per al cúmul globular, vegeu Cúmul d'Hèrcules
El Cúmul de Galàxies d'Hèrcules (Abell 2151) és un cúmul de galàxies d'unes 100 galàxies a uns 500 milions d'anys llum de distància (z = 0.036) en direcció a la constel·lació d'Hèrcules.
És un cúmul ric en galàxies espirals i mostra moltes galàxies en interacció. El cúmul és part dels Supercúmuls d'Hèrcules que també formen part de la Gran Muralla

## Referències

* ↑ URL de la referència: http://nedwww.ipac.caltech.edu/. Data de consulta: 19 juliol 2007.
* ↑ Brian McLean «The northern ROSAT all-sky (NORAS) galaxy cluster survey. I. X-ray properties of clusters detected as extended X-ray sources». The Astrophysical Journal Supplement Series, 2, 8-2000, pàg. 435–474. DOI: '"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'.
* ↑ «The kinematics of dense clusters of galaxies. I. The data». Astronomical Journal, 1993, pàg. 1273–1300. DOI: '"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'.
* 1 2 «The ROSAT Bright Survey: II. Catalogue of all high-galactic latitude RASS sources with PSPC countrate CR > 0.2 s-1». Astronomische Nachrichten, 2000, pàg. 1–52. DOI: '"`UNIQ--nowiki-00000005-QINU`"'.

## Enllaços externs

* July 19, 2007 — Astronomy Picture of the Day
* Cúmul d'Hèrcules — Universitat d'Alabama
# Émile Lahoud

Émile Jamil Lahoud (àrab: اميل جميل لحود, Amīl Jamīl Laḥūd, pronunciat Imil Jamil Lahud) (Baabdat, Líban, 12 de gener de 1936) és un militar i polític libanès.

## Biografia

Va ser president del Líban de 24 de novembre de 1998 a 23 de novembre de 2007. De fe cristiana maronita, és fill del general Jamil Lahoud, un dels líders de la independència libanesa. Destituí en 1998 Rafik Hariri instal·lant Salim al-Huss, però va guanyar les eleccions de 2000 per majoria absoluta, i durant el seu segon mandat va aconseguir la retirada d'Israel del sud del Líban, posant fi a una ocupació de 18 anys, mentre el seu govern consolidava les relacions amb la Síria baasista.

## Referències

* ↑ «Poochigian Family History and Genealogy». Poochigian Archives. [Consulta: 14 juny 2012].
* ↑ Bosco, Robert M. «The Assassination of Rafik Hariri: Foreign Policy Perspectives» (en anglès). International Political Science Review, 30, 4, 2009, pàg. 349–363. DOI: 10.1177/0192512109342521.
* ↑ García Gascón, E. «Holgada mayoría de Hariri en las elecciones de Líbano gracias al apoyo multiconfesional» (en anglès). La Voz de Galicia, 04-09-2000. [Consulta: 2 març 2025].
# Will Sampson

Will Sampson (Okmulgee, Oklahoma, 1937 - Houston, Texas, 1987) era un actor cinematogràfic d'ètnia creek, conegut per papers secundaris com els de "Chief Bromden" a One Flew Over the Cuckoo's Nest de Milos Forman i "Taylor el xamà" a Poltergeist II. També ha participat en alguns telefilms. Va morir després d'una operació de ronyó, provocada per malnutrició, segons alguns, després del rodatge de Poltergeist II.

## Filmografia

* Poltergeist II - The Other Side (1986)
* Orca, la balena assassina (Orca) (1977)
* The White Buffalo (1977)
* Buffalo Bill and the Indians o Sitting Bull's History Lesson (1976)
* Algú va volar sobre el niu del cucut (1975) de Milos Forman

## Televisió

* Vega$ - (1978-1981)

## Enllaços externs

* (anglès) IMDB Internet Database
* (anglès) Biografia Arxivat 2008-12-07 a Wayback Machine.
# La Pedrera (Masllorenç)

La Pedrera és una muntanya de 362 metres que es troba al municipi de Masllorenç, a la comarca del Baix Penedès.
En el seu vessant oest s'hi troben diverses restes d'explotacions a cel obert fetes per tal d'extreure'n la pedra calcària que en aquesta zona aflora molt a prop de la superfície. Es tracta de mitja dotzena de fronts d'explotació verticals majoritàriament petits, dels quals en destaquen dos, un prop del cim, d'uns 90 m d'amplada, i l'altre, d'uns 120 m, més a prop de la base de la muntanya. L'altura dels fronts oscil·la entre els 4 i 7 metres. En ambdós casos, al seus respectius peus s'estén el que es coneix com a plaça, és dir, l'indret on es manipula i carrega la pedra un cop extreta de la muntanya.

## Característiques de la roca

La roca que s'extreia en aquesta pedrera correspon a una calcària de color marró clar, tot i que, en tall fresc, tenia tonalitats roses i vermellenques en algunes parts, així com força trossets de parts de bivalves recristral·litzades, com ara conquilles.

## Història

Arran de la construcció de l'actual carretera C-51, entre Alcover i Calafell, cap a la segona meitat del segle xix, concretament el 1867, es va iniciar l'explotació de la pedrera. Un cop acabada, aquesta va facilitar la continuació de l'explotació, ja que ara el material extret es podia transportar per carretera fins al Vendrell, on es transbordava al ferrocarril i podia continuar el seu viatge fins a Barcelona. Entre d'altres, en aquesta pedrera es va extreure material per a la construcció de la Sagrada Família, la Casa Milà i la Font de la Plaça d'Espanya de Barcelona. Cap a la meitat del segle xx, l'explotació de la pedrera va deixar de ser rendible ja que la duresa de la seva pedra i la gran mida dels blocs que se n'extreien en dificultava la mecanització, fet que va conduir al seu abandonament.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* 1 2 3 Miquel Morgades, Rafel; Rubió i Guilleumas, Joan; Santesmases Rabadà, Núria «La pedrera de Masllorenç». La Resclosa, 17, 2013, pàg. 5–23. ISSN: 1886-4791.
# Mujina into the deep

Mujina into the deep (estilitzat en majúscules) és una sèrie de manga japonesa escrita i il·lustrada per Inio Asano. Es va començar a serialitzar a la revista de manga seinen Shogakukan Big Comic Superior el març de 2023. Norma Editorial va començar a publicar el manga en català a partir del 5 de desembre de 2024.

## Publicació

Escrit i il·lustrat per Inio Asano, Mujina into the deep es va començar a publicar la revista de manga seinen de Shogakukan Big Comic Superior el 10 de març de 2023. Shogakukan ha recopilat els seus capítols en volums individuals wideban. El primer volum es va publicar el 28 de setembre de 2023. A 22 de març de 2024, se n'han publicat dos volums.

### Volums

| Núm. | Data de publicació original | ISBN original | Data de publicació en català | ISBN català |
| 1 | 28 de setembre del 2023 | 978-4-09-862513-0 | 5 de desembre de 2024 | 978-84-679-7289-4 |
| Als carrers bulliciosos de la gran metropolitana, Tsukumo, una jove mercenària, aniquila amb la seva catana els objectius que li encarreguen eliminar. És una mujina, una persona sense drets humans que viu el dia a dia fora de la llei. És sanguinària i implacable, i té un objectiu. |||||
| 2 | 22 de març de 2024 | 978-4-09-862758-5 | 7 de març de 2025 | 978-84-679-7446-1 |
| En aquest nou volum, l’Ubume segueix a la recerca del seu objectiu alhora que compleix nous encàrrecs. Les relacions humanes continuen sent complicades encara que ha confiat en certes persones, però com a mujina, el seu lloc és i sempre estarà fora de la llei. |||||

## Rebuda

El manga es va situar al 19è lloc del rànquing "The Best Manga 2024 Kono Manga wo Yome!" de la revista Freestyle.

## Referències

* ↑ «"Mujina into the deep": Arriba Inio Asano en català amb Norma». Comicat. Llop Segarrenc, 06-09-2024. [Consulta: 6 setembre 2024].
* 1 2 «NOVETATS A LA VENDA EL 5 DE DESEMBRE» pàg. 41. Norma Editorial. [Consulta: 15 novembre 2024].
* ↑ Pineda, Rafael. «Inio Asano Launches New Manga in March 2023 (Updated)» (en anglès). Anime News Network, 25-06-2022. Arxivat de l'original el 18 març 2023. [Consulta: 26 maig 2024].
* ↑ «刀を背負う女の目的は？浅野いにお新連載「MUJINA IN TO THE DEEP」開幕» (en japonès). Comic Natalie. Natasha, Inc., 10-03-2022. Arxivat de l'original el 2 octubre 2023. [Consulta: 26 maig 2024].
* ↑ «浅野いにお最新作「MUJINA INTO THE DEEP」1巻　ムジナたちの死闘描いたPV公開» (en japonès). Comic Natalie. Natasha, Inc., 28-09-2023. Arxivat de l'original el 10 desembre 2023. [Consulta: 26 maig 2024].
* 1 2 «浅野いにお最新作「MUJINA INTO THE DEEP」ヘッドフォン当たる 新刊は本日発売» (en japonès). [Consulta: 6 setembre 2024].
* ↑ «【9月28日付】本日発売の単行本リスト» (en japonès). [Consulta: 6 setembre 2024].
* ↑ «Butlletí març 2025» pàg. 36. Norma Editorial. [Consulta: 3 març 2025].
* ↑ «「神田ごくら町職人ばなし」がフリースタイル「このマンガを読め！」今年の1位に» (en japonès). Comic Natalie. Natasha, Inc., 22-12-2023. Arxivat de l'original el 22 desembre 2023. [Consulta: 26 maig 2024].

## Enllaços externs

* Mujina into the deep - Lloc web oficial (japonès)
* Mujina into the deep a Viz Media - Lloc web oficial (anglès)
# Playground magazine

Playground magazine és un mitjà digital espanyol que crea contingut d'actualitat amb una audiència internacional (Miami, Mèxic, Bogotá, Sao Paulo, Santiago, Buenos Aires, Madrid i Barcelona).
Aquesta revista digital va néixer el 2008 amb la intenció d'informar sobre el futur de la música, però també sobre la resta de fenòmens culturals connectats a ella. Avui en dia Playground magazine penja contingut, segons la seva descripció, per a persones amb "ments despertes". Els seus articles tenen una gran relació amb l'impacte social, la cultura i l'activisme.
La seva plataforma amb més seguidores és instagram, amb un nombre de 1,5mm de followers. Penjen contingut diari sobre temes de l'actualitat, normalment en format de vídeo.

## Referències

* ↑ «PlayGround» (en castellà). [Consulta: 19 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Playground magazine - Lloc web oficial
# Estadi Bursa Atatürk

L'estadi Bursa Atatürk (en turc Bursa Atatürk Stadyumu) és un estadi multiusos situat en la ciutat de Bursa, a Turquia. En l'actualitat s'utilitza sobretot per als partits de futbol i és l'estadi local del Bursaspor. L'estadi té capacitat per a 25.213 espectadors i va ser construït en 1979. Anteriorment hi existia un altre en el mateix lloc, des que el 1930 un equip de futbol amateur va construir un estadi amb capacitat per a 300 espectadors.
Ha sigut amplament renovat després que el Bursaspor guanyara la Superliga de Turquia, ja que aquest campionat li donava el dret a participar en la Lliga de Campions de la UEFA 2010/11. La capacitat, la qual era originalment de 18.517 espectadors, va augmentar a 25.213, així com diverses millores exteriors.

## Referències

* ↑ «Stat Arama Detay TFF». [Consulta: 7 agost 2016].
* ↑ «Stadiums in Turkey :: Marmara». World Stadiums, 17-11-2015. Arxivat de l'original el 2016-09-23. [Consulta: 7 agost 2016].
* ↑ «Archived copy». Arxivat de l'original el 2010-04-23. [Consulta: 2 febrer 2010].
# Eufònia elegant

L'eufònia elegant (Euphonia elegantissima) és una espècie d'ocell passeriforme de Mèxic i Amèrica Central. Tradicionalment la hi ha col·locat com a pertanyent a la família Thraupidae, encara que bé podria formar part de Fringillidae.

## Referències

* ↑ «Eufònia elegant». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/04/2022(català)
# Ànec fosc americà

L'ànec fosc americà (Melanitta deglandi) és una espècie d'ocell de la família dels anàtids (Anatidae) que era considerat una subespècie de l'ànec fosc. Habita estanys, llacs i corrents fluvials tranquil·les del centre i sud-oest de Sibèria, Kamtxatka, Sakhalín, illes Kurils, nord d'Alaska i nord del Canadà. En hivern migra cap al sud, adoptant hàbits marins, a la llarga de la costa asiàtica i americana del Pacífic, arribant a la Xina i Califòrnia, i per la costa americana de l'Atlàntic, fins al nord de Florida.
# (25) Focea

(25) Focea és l'asteroide núm. 25 de la sèrie, descobert per l'astrònom francès Jean Chacornac (1823-1873) a Marsella el 6 d'abril del 1853; és de classe S, amb un diàmetre de 72 km. El nom prové de Focea, antiga ciutat grega de l'Àsia Menor.
Aquest asteroide dona origen al grup Phocaeas, amb les següents característiques:
* 2,25 < a < 2,5
* e > 0,1
* 18 < i < 32.
Els integrants d'aquest grup estan situats a un distància mitjana d'unes 2,36 ua del Sol i amb una inclinació de prop de 23-25°. Han sigut separats del cinturó principal pels efectes gravitacionals dels grans planetes, especialment Júpiter, i conté una gran selecció de classes d'asteroides.

## Enllaços externs

* JPL Small-Body Database Browser

## Referències

* 1 2 3 4 5 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 16 octubre 2023].
* ↑ Afirmat a: Minor Planet Center Database.
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 23 gener 2024].
* ↑ Afirmat a: Dictionary of Minor Planet Names (sisena edició revisada i ampliada). Pàgina: 15. Editorial: Springer Science+Business Media. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 3 novembre 2024].
* ↑ Neese, Carol. «Asteroid Lightcurve Derived Data V8.0» (txt) (en anglès). 2006 Asteroid Review. PDS OLAF Data Set Volume, 19-06-2006. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 7 gener 2014].