OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Habitatge al carrer Sant Francesc, 71 (Vic)

L'Habitatge al carrer Sant Francesc, 71 és una casa amb elements eclèctics de Vic (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici civil. Casa entre mitgeres que consta de planta baixa, dos pisos i terrassa de mig tram, pel cantó de la façana. A la planta baixa hi ha dos portals d'arc rebaixat, un de grans dimensions i l'altre més petit, amb una reixa datada. Els pisos primer i segon tenen estructures simètriques, balcó i finestra, però les seves dimensions disminueixen amb l'alçada. Baranes de ferro treballat així com la reixa del portal.
La barana està treballada amb una bonica cornisa.
L'estat de conservació és força bo.

## Història

L'edifici, segurament originari d'èpoques anteriors al segle xviii, es degué reformar a principis del segle xix, a jutjar per la data del portal: 1884.
Es troba a l'antic carrer del raval de Sant Francesc, que comunicava la ciutat amb el camí de Barcelona. Al segle xiii, a instàncies de Jaume I, es traslladà aquesta via al c/Sant Pere. L'extrem del carrer fou clausura del morbo i baluard defensiu. Pocs anys després de la construcció de l'església del Roser, l'any 1863, hi hagué un important aiguat que motivà grans destrosses al carrer.
A mitjans de segle XX es va construir un nou pont sobre el Meder i la zona va començar a expandir-se.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7
# Agonomalus jordani

Agonomalus jordani és una espècie de peix pertanyent a la família dels agònids.

## Descripció

* Fa 18 cm de llargària màxima (normalment, en fa 11).
* Línia lateral de color negre.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima temperat que viu entre 10 i 105 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic nord-occidental: des del Japó fins a Sakhalín i el mar del Japó.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Guichenot, A., 1866. Notice sur un nouveau genre de la famille des Cottoides, du muséum de Paris. Mem. Soc. Imp. Sci. Nat. Cherbourg v. 12 (Ser. 2, v. 2): 253-256, Pl. 9.
* ↑ Jordan, D. S. & E. C. Starks, 1904. A review of the Japanese fishes of the family of Agonidae. Proceedings of the United States National Museum v. 27 (núm. 1365): 575-599.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Nóvikov, N. P.; Sokolovski, A. S.; Sokolóvskaia, T. G.; Iàkovlev, I. M., 2002. The fishes of Primorye. Vladivostok, Far Eastern State Tech. Fish. Univ., 552 p.
* ↑ Parin, N.V., V.V. Fedorov i B.A. Sheiko, 2002. An annotated catalogue of fish-like vertebrates and fishes of the seas of Russia and adjacent countries: Part 2. Order Scorpaeniformes. J. Ichthyol. 42(Suppl.1):S60-S135.
* ↑ Kim, I.S., Y. Choi, C.L. Lee, Y.J. Lee, B.J. Kim i J.H. Kim, 2005. Illustrated book of Korean fishes. Kyo-Hak Pub Co. Seül, Corea del Sud. 615p.
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.
* ↑ Sokolovskaya, T.G., A.S. Sokolovskii i E.I. Sobolevskii, 1998. A list of fishes of Peter the Great Bay (the Sea of Japan). J. Ichthyol. 38(1):1-11.

## Bibliografia

* Anònim, 2001. Base de dades de la col·lecció de peixos del National Museum of Natural History (Smithsonian Institution). Smithsonian Institution - Division of Fishes.
* Kanayama, T., 1991. Taxonomy and phylogeny of the family Agonidae (Pisces: Scorpaenifomes). Mem. Fac. Fish. Hokkaido Univ. (38)1-2: 1-199.
* Sheiko, B.A. i C.W. Mecklenburg, 2004. Family Agonidae (Swainson, 1839) - poachers. Calif. Acad. Sci. Annotated Checklists of Fishes (30):27.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Antoni Charles de Gramont

Antoni Charles de Gramont, comte de Guiche, 3r. Duc de Gramont, comte de Louvigny, Sobirà de Bidaxune (1641 – 25 d'octubre de 1720) fou un polític francès. Era fill d'Antoni III de Gramont i Marie Charlotte de Castelnau Anne Baillet de La Cour i el pare d'Antoni segon mariscal de Gramont i germà del també militar Armand de Gramont.
Fou el primer comte de Louvigny, i a la mort del seu germà Armand, heretà el comtat de Guiche; finalment, aconseguí la corona ducal el 1678, a la mort del seu pare el mariscal Antoni, duc de Gramont. Batallà a Holanda (1672) i en el Franc-Comtat (1674) i successivament fou governador de Bearn (1678) i ambaixador a Espanya (1704), havent-lo nomenat Felip V ministre d'Estat i cavaller del Toisó d'Or, però havent caigut en desgracia de la reina, fou expulsat de la cort espanyola. De retorn a França va contraure segones núpcies, però aquest matrimoni disgustà a Lluís XIV, el qual no autoritzà a la segona esposa del duc a presentar-se davant la cort de Versalles.

## Referències

* 1 2 Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26, pàg. 999 (ISBN 84-239-4526-X)
# Benedictus Ducis

Benedictus Ducis o Duch, Dux, Herzog, Hertoghs (Bruges, Bèlgica, 1491 - Ulm, Alemanya, 1544) fou un compositor flamenc/alemany i pastor protestant. Sovint conegut pel seu primer nom per si sol, no s'ha de confondre amb Benedictus Appenzeller, un músic suís que vivia a Bèlgica, però de data posterior i menys geni.
Fou deixeble de Des Prés. El 1521 era organista de Nostra Senyora d'Anvers i president de la confraria dels músics d'aquella ciutat. Va escriure la partitura d'un cant fúnebre dedicat a la memòria del seu ja citat mestre. Es creu que va romandre durant cert temps a Anglaterra, i al final de la seva vida s'establí a Alemanya.
El 1539 a Ulm, publicà una col·lecció de cants fúnebres a tres i quatre veus, vers les Odes d'Horaci. En les col·leccions publicades a Alemanya i Flandes des de 1532 fins a 1572 i en manuscrits que es conserven en la catedral de Cambrai, figuren diverses composicions d'aquest compositor.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 2a part, pàg. 2331 (ISBN 84-239-4581-2)
# Lucre cessant

El lucre cessant és una forma de dany patrimonial que consisteix en la pèrdua d'un guanys legítim o d'una utilitat econòmica per part de la víctima o els seus familiars com a conseqüència d'un fet determinat, i que aquesta no s'hauria produït si l'esdeveniment perniciós no hagués tingut lloc. És, per tant, el que s'ha deixat de guanyar i que s'hauria guanyat de no haver succeït l'esmentat fet perniciós.
El lucre cessant ocorre quan hi ha una pèrdua d'una perspectiva certa de beneficis. Per exemple, el comerciant que la seva mercaderia ha estat destruïda pot reclamar el preu d'aquesta, així com el benefici que n'hagués obtingut.
Si bé s'admet generalment la indemnització per lucre cessant, la jurisprudència sol exigir una càrrega probatòria prou important, i se sol ser molt cautelós a l'hora de concedir-la.

## Requisits

Perquè es pugui concedir una indemnització per lucre cessant, la jurisprudència exigeix dos requisits:
* Que el lucre cessant existeixi i pugui ser provat, juntament amb la seva relació directa amb el fet causat. Aquest és el requisit més difícil.
* Que pugui ser determinada econòmicament la quantia que s'ha deixat de percebre. Per exemple, si una persona no va poder treballar durant un mes per culpa d'un dany causat, el lucre cessant seria el seu sou durant un mes (menys, si s'escau, les pensions que hagués pogut percebre).

## Determinació

Els tribunals no han fixat un criteri únic, i depèn en gran manera de les circumstàncies i de les proves del cas concret. Si el fet causant estava dins d'una relació contractual, dependrà també dels termes pactats en el contracte.

## Referències

* ↑ «Dictamen 259/08.Lucre cessant i altres danys soferts por comerços adjacents a conseqüència de la construcció d'obres públiques». gencat.cat. Generalitat de Catalunya, 2012. [Consulta: juliol 2013].
# Habitatge al carrer Sant Llogari, 65 (Castellterçol)

L'Habitatge al carrer Sant Llogari, 65 és una obra gòtica de Castellterçol (Moianès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

En aquesta casa, situada en nucli antic de Castellterçol, es troba una finestra de tradició gòtica d'arc de mig punt emmarcada dintre d'un rectangle amb un guardapols a la part superior. Està tot decorat amb traceria de pedra. Encara que aquesta finestra la trobem en un conjunt d'edificacions on hi ha nombrosos elements elaborats recentment, intentant reproduir elements d'altres èpoques, no hi ha dubte sobre l'autenticitat de la mateixa.
# Antoni Diéguez Seguí

Antonio José Diéguez Seguí (Gandia, 22 de març de 1954) és un polític mallorquí del PSIB-PSOE. Ha estat diputat al Parlament de les Illes Balears des de les eleccions al Parlament de les Illes Balears de 1995 fins a les de 2015.

## Biografia

És llicenciat en Geografia i Història per la Universitat de València el 1976 i en dret per la Universitat de les Illes Balears el 1985.
Exercí de professor de Geografia i Història a l'IES Ramon Llull entre el 1978-1995, moment en el qual es convertí en catedràtic del mateix institut.
És advocat, i està col·legiat en el ICAIB.
Entrà de diputat al Parlament de les Illes Balears des de les eleccions al Parlament de les Illes Balears de 1995 ocupant la setena posició a les llistes del PSIB.
Entre el 1995 i el 1999 fou conseller d'esports i joventut del Consell Insular de Mallorca.
Formà part com a membre de la ponència d'estudi dels maltractaments i la violència contra les dones des de l'11 de novembre del 1998 fins al 15 de juny de 1999. A més ha pres part de diferents comissions parlamentaries com la comissió no permanent d'estudi d'alta sinistralitat a les carreteres, d'investigació del cens de no residents, la d'investigació sobre l'Hospital Universitari Son Espases, a més de les comissions permanents de les diferents àrees.
Fou president del Parlament provisionalment des del 12 de juliol de 1999 fins al 31 de juliol del mateix any, per donar més temps als comitès dels partits PSIB, PSM, EU-Verds i UM que negociaven el pacte de govern que faria presidenta del Consell Insular de Mallorca Maria Antònia Munar (UM) i President del Govern de les Illes Balears Francesc Antich (PSIB-PSOE).
En tancar-se les negociacions, Diéguez fou substituït per Maximilià Morales d'Unió Mallorquina, que fou el president de la cambra fins al final de legislatura, el 2003.
Des d'ençà exercí com un dels portaveus suplents del Grup Parlamentari Socialista de la cambra autònoma illenca. A partir del 9 de juliol de 2007 en passà a ser el portaveu titular.
A la VIII legislatura ocupà el lloc de vicepresident segon de la Mesa del Parlament de les Illes Balears.
A les eleccions de 2015 ja no es presentà a les llistes electorals i per tant, deixà el càrrec de diputat.
Al 14 de desembre de 2015 es convertí en nou president del Consell Consultiu de les Illes Balears.

## Referències

* ↑ Antoni Diéguez Arxivat 2015-07-07 a Wayback Machine. al web del PSIB-PSOE
* ↑ Relació de candidatures proclamades per a les eleccions al Parlament de les Illes Balears, de 28 de maig de 1995 (BOIB núm. 55, de 2 de maig de 1995) PDF (castellà)
* ↑ Càrrecs parlamentaris
* ↑ Currículum al Web del Parlament Balear
* 1 2 Composició dels òrgans parlamentaris a la V legislatura PDF
* ↑ Composició dels òrgans parlamentaris a la VII legislatura PDF
* ↑ Composició dels òrgans parlamentaris a la VIII legislatura Arxivat 2019-02-24 a Wayback Machine. PDF
* ↑ Relació de candidatures proclamades per a les Eleccions al Parlament de les Illes Balears de dia 24 de maig de 2015 (BOIB núm. 63, de 28 d'abril de 2015) PDF (castellà)
* ↑ Antoni Diéguez substitueix Rafael Perera com a president del Consell Consultiu
# Benedikt Randhartinger

Benedikt Randhartinger (Ruprechtahofen, Baixa Àustria, 27 de juliol de 1802 - Viena, 22 de desembre de 1893) fou un compositor austríac.
Condeixeble de Schubert i Salieri, treballà simultàniament en música i en dret, i fou durant deu anys secretari del comte Széchenyi. El 1832 ingressà com a tenor en la capella de la cort de Viena, passà a ser el seu sotsdirector el 1844 i el seu primer mestre, com a successor d'Assmayer, el 1862. Es jubilà el 1866 sent substituït per Herbeck.
Va compondre un gran nombre d'obres de música vocal i instrumental; una òpera, König Enzio; 20 misses, 60 motets, diversos centenars de cançons i cors, simfonies, quartets, etc. Moltes foren enregistrades, el mateix que una col·lecció de cants grecs i una litúrgia grega.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 49, pàg. 647 (ISBN 84 239-4549-9)
# Habitatge al carrer Sant Pere, 45 (Constantí)

L'Habitatge al carrer Sant Pere, 45 és una obra de Constantí (Tarragonès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Immble de planta, pis i golfes. A la planta baixa la porta d'accés és d'arc escarser i formada per grans dovelles. A ambdós costats hi ha finestres. Al primer pis hi ha balcons i a la part de les golfes hi ha petites obertures rectangulars. El coronament està format per una balustrada amb una part massissa al centre. La coberta és un terrat.
# Antoni Francesc de Berenguer i de Novell

Antoni Francesc Berenguer i de Novell (?, segle xvii - ?, segle xviii) fou un militar català, nomenat diputat militar de la Generalitat de Catalunya el mes de juliol de 1713.

## Expedició del diputat militar

Amb el Principat de Catalunya ocupat per les tropes borbòniques de Felip V, conduí conjuntament amb el General Nebot una expedició per connectar els nuclis de resistència austriacista que restaven al país, enmig d'una intensa repressió per part de les tropes castellanes i franceses. Mitjançant barques, aconseguiren trencar el setge naval de Barcelona el 9 d'agost de 1713 i desembarcaren a les platges del Maresme amb el general de cavalleria Rafael Nebot, entre d'altres, amb uns quatre-cents cavalls i dos o tres-cents miquelets. El 16 d'agost la força catalana va arribar a Massanes on s'incorporaren els regiments de fusellers no dissolts d'Ermengol Amill i Manuel Moliner i Rau, però els borbònics van concentrar tropes a prop d'Hostalric, que foren derrotades a la batalla de Massanes. Berenguer es dirigí a Vic, on va comprar sis-cents cavalls als regiments alemanys que marxaven, per fomentar la revolta, i Nebot al Maresme, lluitant contra els francesos el 20 d'agost a Vilassar i Teià provocant nombroses baixes als francesos i posteriorment, amb la immediatesa de la presa de Vic per part de Feliciano de Bracamonte, que Berenguer hagué d'abandonar juntament amb els cavalls adquirits, sent finalment presa el 30 d'agost, Nebot atacà Manresa.
L'expedició continuà per la Garrotxa, l'Alt Urgell i el Pallars, i en una insòlita decisió, Berenguer abandonà als quatre mil homes que l'havien seguit per reforçar Barcelona a les platges d'Arenys.
Fou jutjat per les autoritats austriacistes i detingut sota l'acusació de no comportar-se amb la responsabilitat que exigia el seu càrrec.

## Referències

* ↑ Cònsul, Arnau «Resistència i caiguda de Barcelona». Especial 1714. Monogràfic de la Revista Sàpiens [Barcelona], núm. 108, 9-2011, p.38-44. ISSN: 1695-2014.
* ↑ Agustí Espriu i Malagelada, Aproximació històrica al mite de Sinera, p.157
* ↑ Gazeta de Barcelona - Diario del Sitio de Barcelona
* ↑ de Sotto Clonard, Serafín María. Historia orgánica de las armas de infantería y caballería españolas (en castellà). D. B. Gonzalez, 1815, p. 154.
* ↑ Albertí, Santiago. Diccionari biogràfic. vol.3 (D-L). Albertí, 1969, p. 369.
* ↑ Passola, Josep M. Els orígens de la banca pública: les taules de canvi municipals. AUSA, 1999, p. 111.
* ↑ Albertí, Santiago. Diccionari biogràfic. vol.3 (D-L). Albertí, 1969, p. 337.
* ↑ Antonio Espino López, La mobilització militar catalana durant la Guerra de Successió
# Sadness

Sadness és el títol d'un videojoc de terror que va ser cancel·lat al 2010. Havia de ser publicat exclusivament per a la consola Wii en una data desconeguda entre 2007 i 2008. Va ser obra de la companyia Nibris, amb seu a Polònia. Sadness havia de tenir una personalitat pròpia dins del seu gènere. Les principals innovacions d'aquest joc en vers altres jocs de terror eren:
* L'absència de color en tot l'apartat visual.
* L'absència de menús.
* L'intuïtiu control de les accions del personatge gràcies al comandament amb sensor de moviment de Wii i el fet que aquest permetrà improvisar com a arma qualsevol objecte que es trobi al nostre abast.
* La invisibilitat dels punts de guardat, fet que impedirà repetir dos cops la mateixa escena, donant així una gran transcendència a cada acció que faci el jugador, incrementant així la tensió.

## Enllaços externs

* Lloc web official de Nibris Arxivat 2007-09-29 a Wayback Machine.

## Media

* Soundtrack del joc Arxivat 2007-10-17 a Wayback Machine.
# Carnisser

Un carnisser o carner és una persona que té com a ofici sacrificar (no tots els carnissers sacrifiquen el bestiar) i vendre la carn de bestiar.
El piló, que serveix per a capolar-hi o tallar-hi carn és dit també soc al Rosselló i a l'Empordà.
En totes les ciutats de la Baixa Edat mitjana vivien diversos carnissers: a Girona, el 1388, n'hi havia 17; a Lleida, el 1429, 13. A Barcelona, al segle xiv, hi havia cinc carnisseries públiques: al maell major del Mercadal, al portal de la Boqueria, al maell de la Mar, al maell del Pont d'en Campderà i al call jueu.
A Mallorca, el col·legi dels carnissers es remunta als primers anys de la Conquesta cristiana, i les primeres constitucions conegudes són de 1346. El seu patró era sant Bartomeu, venerat a l'església del convent del Carme, i tenien la sala a l'edifici de l'antiga carnisseria, actualment la plaça d'en Coll, vora el carrer de la Carnisseria. De la capella del col·legi, presumiblement situada a l'església del Carme (avui desapareguda), procedeixen tota una sèrie de peces de gran valor escampades per diferents indrets: a l'altar major de la parròquia de Son Rapinya hi ha el retaule dels carnissers, i a Cort es conserven diverses taules, entre les quals una Mare de Déu Morta; també es diu que el Sant Crist que es conserva a la capella del Cementeri, atribuït a l'Adrià, pertangué al col·legi dels carnissers. El seu escut era un ca atacant un bou i, a dalt, un ganivet de carnisser.

## Referències

* ↑ Definició de les Diccionari de Merriam-Webster de "carnisser" (anglès)
* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 59.
* ↑ Quetglas Gayà, B. Los gremios de Mallorca. Imprenta Politécnica, 1980, p. 77-81.
# Benet Juli

Benet Juli (m. 1711) va ser un mestre d'obres català.
Membre del llinatge de mestres d'obres dels Juli, era fill de Josep Juli i de la seva muller Maria Victòria. Va obtenir el títol de mestre de cases el 1674 o el 1675. El 2 d'agost de 1694 va ser nomenat mestre d'obres municipal de Barcelona pel Consell de Cent en substitució de Joan Térmens, càrrec que va exercir fins a l'any 1708, moment en què ja se sent vell i xacrós i renuncia en favor del seu fill Josep Juli i Fabregat. Des del seu càrrec va haver de redactar informes, a més de realitzar traves i altres tasques de la seva responsabilitat amb l'objectiu de garantir que se seguissin les normes de l'Obreria i el manteniment de les obres de la ciutat.
Va treballar en diverses obres al llarg de la seva carrera. El 1686 pel noviciat del convent de Sant Agustí de Barcelona, pròxim al Portal Nou, i el 1687 amb el seu germà Josep va contractar la remodelació de l'Hospital General de la Santa Creu. El 1692 treballava amb el també mestre d'obres Joan Térmens, en l'obra de la duana nova de la ciutat, de la qual va enrajolar-ne les estances dels forns, va fer les finestres, portes i teulades, l'any següent contracta amb el seu germà i el mestre J. Martí, així com el fuster i escultor Francesc Santacana la construcció de la capella de Santa Maria de Cervelló a l'antiga església de la Mercè, negoci en el que va actuar com a fermança el seu pare Josep. També va participar en la construcció de l'arsenal de la Ciutadella.
Cal destacar que pel seu càrrec, el de mestre de cases municipal va haver de participar en nombroses obres de forma oficial però també ho va fer de forma independent. A nivell municipal destaquen obres com la fortalesa de Montjuïc (1694), la Guarda del Pallol (1696), les obres a la muralla de la ciutat a la part de Drassanes i el baluard dels Tallers, així com la fortificació de la torre de les Graelles al Portal de la Boqueria, entre altres arranjaments que es van fer vora la muralla de la ciutat (1697), i també l'adobament de les cases dels consellers de la ciutat en diversos anys.

## Referències

* 1 2 3 Borràs i Plana, 2008, p. 30.
* ↑ Perelló Ferrer, 1996, p. 75.
* ↑ Perelló Ferrer, 1996, p. 74.
* ↑ Rosell Colomina, 1996, p. 204.
* ↑ Perelló Ferrer, 1996, p. 75-76.

## Bibliografia

* Borràs i Plana, Agàpit «Estudis. Els referents del projecte d'ampliació i construcció de la Basílica de Santa Maria, obra d'Erculle Turelli». Fulls del Museu Arxiu de Santa Maria, núm. 91, 2008.
* Perelló Ferrer, Antònia Maria. L'arquitectura civil del segle xvii a Barcelona. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1996.
* Rosell Colomina, Jaume. La construcció en l'arquitectura de Barcelona a final del segle XVIII. Universitat Politècnica de Catalunya, 1996. Arxivat 2017-08-28 a Wayback Machine.
Els Juli, nissaga de mestres d'obres :
Josep Juli, major Maria Victòria   
 Josep Juli, menor   Benet Juli 
 Josep Juli i Vinyals Josep Juli i Fabregat Agustí Juli i Fabregat
 Oleguer Juli i Bordes :
# 467
## Esdeveniments

* Divisió de l'imperi Gupta (Índia)
* 12 d'abril - Procopi Antemi esdevé emperador romà d'Occident.

## Referències

* ↑ Fasti vindobonenses priores, núm. 597
# Habitatge al carrer Seix i Faya, 18 (Tremp)

L'Habitatge al carrer Seix i Faya, 18 és un edifici de Tremp (Pallars Jussà) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici situat al carrer Seix i Faya. L'edifici consta d'una construcció que presenta un llenguatge certament eclèctic, barrejant elements classicistes i d'altres modernistes. Es segueix amb la simetria dels vans, tret característic d'aquesta època, tot i que els elements decoratius varien a cada planta. La planta baixa destaca pel revestiment amb bandes horitzontals que neixen de l'arc central. Les llindes són decorades amb relleus de motius vegetals emmarcant una petxina, elements que es repeteixen en les llindes del pis superior. Dels dos pisos superiors destaquen les balconades, que presenten un perfil ondulant. A més, la planta baixa i el primer pis són emmarcats per un trencadís policrom, a la manera modernista.