OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Astronesthes illuminatus

Astronesthes illuminatus és una espècie de peix de la família dels estòmids i de l'ordre dels estomiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 15,5 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu entre 120-2.000 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic i el sud-oest de l'Atlàntic.

## Referències

* ↑ Richardson J., 1845. Ichthyology.--Part 2. A: R. B. Hinds (ed.) The zoology of the voyage of H. M. S. Sulphur, under the command of Captain Sir Edward Belcher, R. N., C. B., F. R. G. S., etc., during the years 1836-1842, Núm. 9. Londres: Smith, Elder & Co. Ichthy. Voyage Sulphur 2 . 71-98. Pls. 45-54.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Parin, N.V., O.D. Borodulina i Y.N. Scherbachev, 1999. A review of the Astronesthes boulengeri species group (Astronesthidae, Stomiiformes) with description of two new species. J. Ichthyol. 39(8):557-570.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Gibbs, R. H., Jr. i J. F. McKinney, 1988: High-count species of the stomiid fish genus Astronesthes from the southern subtropical convergence region: two new species and redescription of Cryptostomias (= Astronesthes) psychrolutes. Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 460: i-iii + 1-25.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Parin, N. V. i O. D. Borodulina, 2003: Phylogeny, systematics, and zoogeography of the mesopelagic genus Astronesthes (Astronesthidae, Stomiiformes). Voprosy Ikhtiologii v. 43 (núm. 5): 581-601. (En rus, traducció a l'anglès al Journal of Ichthyology v. 43 (núm. 8):557-576).
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Beatriu de Savoia

Beatriu de Savoia (1206 -desembre del 1266) fou una infanta de Savoia i comtessa consort de Provença (1219-1245). Beatriu era filla del comte Tomàs I de Savoia i la seva esposa Beatriu Margarida de Ginebra. Era neta per línia paterna d'Humbert III de Savoia i Beatriu de Mâcon, i per línia materna de Guillem I de Ginebra. Fou germana dels comtes Amadeu IV de Savoia, Tomàs II de Savoia i Pere II de Savoia. Es casà el 5 de juny de 1219 amb el comte Ramon Berenguer V de Provença. D'aquesta unió nasqueren:
* l'infant Ramon de Provença, mort jove
* la infanta Margarida de Provença (1221-1295), casada el 1234 amb Lluís IX de França
* la infanta Elionor de Provença (1223-1292), casada el 1236 amb Enric III d'Anglaterra
* la infanta Sança de Provença (1225-1261), casada el 1243 amb Ricard de Cornualla, fill de Joan I d'Anglaterra i germà d'Enric III d'Anglaterra
* la infanta Beatriu I de Provença (1234-1267), comtessa de Provença i casada el 1246 amb Carles I de Nàpols
Beatriu de Savoia morí el 1266. El trobador provençal Blacas (1200-1265), enamorat espiritual i respectuós de Beatriu, li dedicà gran part de la seva producció.

## Notes

* ↑ Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 8, pàg. 1041, ISBN 84-239-4508-1
# Oriol de les Tanimbar

L'oriol de les Tanimbar (Oriolus decipiens) és un ocell de la família dels oriòlids (Oriolidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos de les illes Tanimbar.

## Referències

* ↑ «Oriol de les Tanimbar». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/05/2023(català)
# Miriam Fried

Miriam Fried (Satu Mare, Romania, 9 de setembre de 1946) és una violinista i pedagoga clàssica israeliana d'origen romanès.

## Biografia

Miriam Fried va néixer a Satu Mare, Romania, però es va traslladar amb la seva família a Israel quan tenia 2 anys.
La seva família es va establir a Hertsliyya. La seva mare era professora de piano. Miriam va començar inicialment a estudiar piano, però quan tenia vuit anys va escollir definitivament el violí com a instrument. Els seus estudis a Tel-Aviv amb Alice Fenyves van continuar amb el seu germà Lorand Fenyves a Ginebra, i més tard amb Josef Gingold a la Universitat d'Indiana i Ivan Galamian a la Juilliard School de Nova York.
El 1968 va guanyar el Concurs Paganini a Gènova i el 1971 el Concurs de Música Reina Elisabet a Brussel·les.
Miriam Fried és la dedicatària i primera intèrpret del Concert per a violí de Donald Erb. Altres compositors que han escrit obres per a ella han estat Ned Rorem i Alexander Boskovich.
Ha enregistrat completes les Sonates i Partites per a violí de Johann Sebastian Bach i ha enregistrat dues vegades el Concert per a violí de Sibelius.
Toca un Stradivarius de 1718 que es creu que havia estat propietat de Louis Spohr i també de Regina Strinasacchi, per a qui Wolfgang Amadeus Mozart va escriure la seva Sonata en Si bemoll K. 454.
Ha estat directora artística i presidenta de la facultat de l'Institut Steans per a Joves Artistes, del Festival Ravinia, des de 1993. Va ser membre del Quartet de Corda Mendelssohn. És membre de la facultat del Conservatori de Nova Anglaterra. Va ser professora de violí a la Jacobs School of Music de la Universitat d'Indiana. Entre els seus estudiants es troben Pekka Kuusisto i Nancy Zhou.
Imparteix classes magistrals a nivell internacional. Les seves classes magistrals estan disponibles en línia a l'Acadèmia iClassical, un web per al qual també ha creat una sèrie d'estudis en profunditat de les Sonates i Partitas de Bach per a violí solista.
Està casada amb el violinista i violista Paul Biss, fill de la violoncel·lista d'origen rus Raya Gárbuzova. Els seus fills són el pianista Jonathan Biss, amb qui toca sovint, i el senador de l'Estat d'Illinois, Daniel Biss.

## Referències

* ↑ «Today in Music History». Arxivat de l'original el 2019-06-08. [Consulta: 28 gener 2021].
* 1 2 3 4 5 6 7 «David C F Wright». Arxivat de l'original el 2016-01-12. [Consulta: 28 gener 2021].
* 1 2 3 4 Mendelssohn String Quartet
* ↑ New England Conservatory
* 1 2 Opus3 Artists
* ↑ «Miriam Fried» (en anglès). iClassical Foundation. [Consulta: 17 abril 2019].
# Bebi (djati)

Bebi (Bbj) va ser un alt oficial egipci durant la dinastia XI. Va ser djati del rei Mentuhotep II.
Bebi en jeroglífic :
Només se'l coneix per un fragment de relleu trobat al temple funerari del rei a Deir el-Bahari, que ara es troba al Museu Britànic. El breu títol de la figura de Bebi diu el següent:
   "djati", "oficial del zab [sic]", "el que pertany al teló [sic] Bebi".
Bebi podria haver estat el primer alt funcionari de l'Imperi Mitjà a portar aquest títol. El seu successor va ser Dagi. Bebi potser va començar la seva carrera com a tresorer; de fet, un tresorer que porta el nom de Bebi és conegut gràcies a l'estela d'un controlador anomenat Maati, avui al Museu Metropolità de Nova York (núm. 14.2.7).

## Referències

* ↑ «BM 1906,1013.5» (en anglès). Museu Britànic. [Consulta: 13 març 2024].
* ↑ Winlock, 1947, p. 5, pl. 2.
* ↑ Allen, 2003, p. 22.
* ↑ «Stela of the Gatekeeper Maati» (en anglès). Museu Metropolità de Nova York. [Consulta: 13 març 2024].

## Vegeu també

* Llista de djatis de l'antic Egipte.

## Bibliografia

* Allen, James Peter. «The high officials of the early Middle Kingdom». A: The Theban Necropolis (en anglès). Nigel C. Strudwick, J. H. Taylor (éditeurs) - British Museum Press, 2003, p. 328. ISBN 978-0714122472.
* Winlock, Herbert Eustis. The Rise and Fall of the Middle Kingdom in Thebes (en anglès). Nova York: Macmillan, 1947, p. 174. ISBN 978-1135544355.
# François de Joyeuse

François de Joyeuse (Carcassona, 24 de juny de 1562 – Avinyó, 23 d'agost de 1615) va ser un cardenal i arquebisbe catòlic francès.

## Biografia

Va ser el segon fill de Guillaume de Joyeuse i Marie Éléonore de Batarnay.
Era germà del duc Anne de Joyeuse i del Mariscal de França i monjo caputxí Enric de Joyeuse. A la mort dels germans ell mateix es converteix en el duc de Joyeuse.
El papa Gregori XIII el va elevar al rang de cardenal en el consistori del 12 de desembre de 1583, amb el títol de cardenal prevere de San Silvestro in Capite. El 1587 tenia en commendam el títol d'abat de l'abadia de Saint-Sernin, títol que va conservar fins a la mort.
El 1604 és promogut cardenal bisbe de Sabina i el 1611 va prendre el càrrec de Degà del Col·legi Cardenalici, que va mantenir fins a la mort.

## Conclaves

En els seus 31 anys de cardenalat, Joyeuse va participar a quatre conclaves:
* conclave de 1591, que va elegir Innocenci IX;
* Conclave de 1592, que va elegir Climent VIII;
* conclave de 1605 (març), que va elegir Lleó XI;
* conclave de 1605 (maig), que va elegir Pau V.
Va ser absent en canvi als dos conclaves de 1590 que van triar respectivament Urbà VII i Gregori XIV

## Referències

* ↑ Aubery, Antoine. L'histoire du cardinal duc de Joyeuse. París: Robert Denain, 1654, p. 432.
* ↑ Guillaume de Joyeuse (1520-1592), vicomte de Joyeuse, seigneur de Saint Didier, de Laudun, de Puyvert et d'Arques, maréchal de France.
* ↑ Barbiche, Bernard «L'influence française à la cour pontificale sous le règne de Henri I» (en francès). Mélanges d'archéologie et d'histoire, 77, 1, 1965, pàg. 281.
* ↑ «The Cardinals of the Holy Roman Church - Biographical Dictionary - Consistory of December 12, 1583». [Consulta: 10 maig 2020].
# Apistogramma caetei

Apistogramma caetei és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 3,6 cm de longitud total i les femelles 4.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: estat de Pará (Brasil).

## Referències

* ↑ Regan, C. T. 1913. Fishes from the River Ucayali, Peru, collected by W. Mounsey. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 8) v. 12 (núm. 69): 281-283.
* ↑ BioLib
* 1 2 «Apistogramma caetei» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
# Thermochrous melanoneura

Thermochrous melanoneura és una espècie de lepidòpter zigenoïdeu de la família dels himantoptèrids (Himantopteridae), subfamília Anomoeotinae.
És endèmica de Malawi.

## Referències

* ↑ «Funet - Thermochrous». [Consulta: 2 març 2025].
# Orkhon

L'Orkhon (en mongol Орхон гол, Orkhon gol), també anomenat Ongkin, és un riu de Mongòlia. El seu nom deriva del prefix turc antic "or", que significa "mig" o "central", i "khan", que significa "rei".
Neix a les muntanyes Khangai al sum Tsenkher de la província d'Arkhangai. Des de Tsenkher, travessa la frontera cap a l'aimag d'Övörkhangai i segueix la vall superior de l'Orkhon en direcció est fins a arribar a Kharkhorin. En total, corre cap al nord 1.124 km fins a trobar el riu Selenga, que corre al nord fins a desaiguar al llac Baikal. L'Orkhon és 100 km més llarg que el Selenga, i és el riu més llarg de Mongòlia. Els seus afluents principals són el Tuul i el Tamir.
Hi ha dos grups de restes arqueològiques a la vall del riu: Ordu-Baliq o Kara Balghasun, l'antiga capital del Regne Uigur i Karakorum, l'antiga capital de l'Imperi Mongol. Molt a prop del riu Orkhon, el riu Ulaan Tsutgalan fa salts d'aigua de 10 metres d'ample i 20 m d'alt, que és una destinació turística. S'han trobat diverses inscripcions en turc, que són les primeres en aquesta llengua (segle viii) en una escriptura derivada de l'arameu. El 744, l'estat turc va desaparèixer i fou substituït per un de uigur basat en Karabalgasun, que va existir fins al 840, quan foren eliminats pels quirguisos.
Els peixos del riu Orkhon inclouen lluços, carpes, perques, taimens i bagres.
La vall de l'Orkhon és Patrimoni de la Humanitat d'acord amb el criteri de la UNESCO.

## Referències

* H. Barthel, Mongolei-Land zwischen Taiga und Wüste, Gotha 1990, p.34f
* «Сэлэнгэ мөрөн». www.medeelel.mn. Arxivat de l'original el 2012-12-05. [Consulta: 16 juliol 2007].
# Illa de la Llum

L'Illa de la Llum és un conjunt de dos gratacels al polígon de Diagonal Mar de Barcelona.

## Descripció

Fout projectat el 2001 i construït entre 2002 i 2005, i ocupa un solar irregular de grans dimensions, a tocar del Parc Diagonal Mar, i va obtenir el premi Construmat 2007 a la Innovació Tecnològica.
L'edifici Illa de la Llum 1 té 26 plantes i una alçada de 88 m; el segon gratacel, anomenat Illa de la Llum 2, té 18 plantes i fa 64 m d'alçada.

## Referències

* ↑ «Edificis Illa de la Llum». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.

## Vegeu també

* Illa del Mar
* Llista de gratacels del Barcelonès

## Enllaços externs

* «Edificis Illa de la Llum». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Astronesthes kreffti

Astronesthes kreffti és una espècie de peix de la família dels estòmids i de l'ordre dels estomiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 24,6 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu fins als 805 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Atlàntic sud, l'Índic i el Pacífic.

## Referències

* ↑ Richardson J., 1845. Ichthyology.--Part 2. A: R. B. Hinds (ed.) The zoology of the voyage of H. M. S. Sulphur, under the command of Captain Sir Edward Belcher, R. N., C. B., F. R. G. S., etc., during the years 1836-1842, Núm. 9. Londres: Smith, Elder & Co. Ichthy. Voyage Sulphur 2 . 71-98. Pls. 45-54.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Amaoka, K., K. Matsuura T. Inada, M. Takeda, H. Hatanaka i K. Okada (eds.). 1990. Fishes collected by the R/V Shinkai Maru around New Zealand. Japan Marine Fishery Resource Research Center, Tòquio (Japó). 410 p.
* ↑ Hoese, D.F., D.J. Bray, J.R. Paxton i G.R. Allen, 2006. Fishes. A Beasley, O.L. i A. Wells (eds.) Zoological Catalogue of Australia. Volum 35. ABRS & CSIRO Publishing: Australia Part 1, pp. xxiv 1-670; Part 2, pp. xxi 671-1472; Part 3, pp. xxi 1473-2178.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Gibbs, R. H., Jr. i J. F. McKinney, 1988: High-count species of the stomiid fish genus Astronesthes from the southern subtropical convergence region: two new species and redescription of Cryptostomias (= Astronesthes) psychrolutes. Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 460: i-iii + 1-25.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Parin, N. V. i O. D. Borodulina, 2003: Phylogeny, systematics, and zoogeography of the mesopelagic genus Astronesthes (Astronesthidae, Stomiiformes). Voprosy Ikhtiologii v. 43 (núm. 5): 581-601. (En rus, traducció a l'anglès al Journal of Ichthyology v. 43 (núm. 8):557-576).
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Bellator loxias

Bellator loxias és una espècie de peix pertanyent a la família dels tríglids.

## Descripció

* Fa 15 cm de llargària màxima.

## Depredadors

Al Perú és depredat per Merluccius gayi peruanus.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima tropical (29°N-13°S).

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic oriental: des del Golf de Califòrnia fins al Perú i les illes Galápagos.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Jordan D. S. & Evermann B. W., 1896. A check-list of the fishes and fish-like vertebrates of North and Middle America. Rep. U. S. Fish Comm. v. 21 (1895) Append. 5. 207-584.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Gilbert, C. H., 1897. Descriptions of twenty-two new species of fishes collected by the steamer Albatross, of the United States Fish Commission. Proceedings of the United States National Museum v. 19 (núm. 1115): 437-457, Pls. 49-55.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Bussing, W.A., 1995. Triglidae. Rubios. p. 1643-1648. A: W. Fischer, F. Krupp, W. Schneider, C. Sommer, K.E. Carpenter i V. Niem (eds.). Guia FAO para Identificación de Especies para los Fines de la Pesca. Pacífico Centro-Oriental. 3 Vols. FAO, Roma.
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Garcia, A.C.V., 1974. Contenido estomacal de la Merluza Merluccius gayi peruanus Ginsburg 1954, de la zona Isla Lobos de Tierra - Pacasmayo (06°30, - 07° 30, L. S.), Invierno - Primavera, 1973. Universidad Nacional de Trujillo, Programa de Ciencias Biólogicas, 28 p.
* ↑ Béarez, P., 1996. Lista de los peces marinos del Ecuador continental. Rev. Biol. Trop. 44(2):731-741.
* ↑ Escobar-Fernández, R. i M. Siri, 1997. Nombres vernáculos y científicos de los peces del Pacífico mexicano. Universidad Autónoma de Baja California, Sociedad Ictiológica Mexicana, A.C. Mexico.
* ↑ Nelson, J.S., E.J. Crossman, H. Espinosa-Pérez, L.T. Findley, C.R. Gilbert, R.N. Lea i J.D. Williams, 2004. Common and scientific names of fishes from the United States, Canada, and Mexico. American Fisheries Society, Special Publication 29, Bethesda, Maryland, Estats Units.
* ↑ Richards, W.J., 1996. Triglidae: searobins. p. 797-805. A: H.G. Moser (ed.). The early stages of fishes in the California Current region. California Cooperative Oceanic Fisheries Investigations (CalCOFI) Atlas Núm. 33. 1505 p.
* ↑ Sánchez, A.C., 1997. Listado taxonómico de las especies marinas identificadas en los océanos Pacífico y Atlántico (Caribe) de Nicaragua. Ministerio de Economía y Desarrollo. MEDE PESCA. Managua. 28 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Apistogramma cruzi

Apistogramma cruzi és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 5,1 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: riu Amazones.

## Referències

* ↑ Regan, C. T. 1913. Fishes from the River Ucayali, Peru, collected by W. Mounsey. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 8) v. 12 (núm. 69): 281-283.
* ↑ BioLib
* 1 2 «Apistogramma cruzi» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
# Orgue de la Basílica de la Mercè

L'Orgue de la Basílica de la Mercè és un orgue situat a l'interior de la Basílica de la Mercè, inaugurat el 21 de setembre de 2018 i construït pel mestre orguener Gerhard Grenzing.

## Descripció

Té 40 registres que fan sonar 2.800 tubs, el més petit de 6 centímetres i el més gran de més de 5 metres. Té tres teclats i pedaler. Amb aquest orgue es va voler recuperar el paper capdavanter com a focus cultural que va tenir durant segles la Basílica de la Mercè, ja que la tradició organística del temple es remunta al segle xv, malgrat que fou estroncada durant la Guerra Civil espanyola. El nou orgue és un instrument únic a la ciutat per les seves prestacions, la seva dimensió, la seva capacitat i per l'acústica de l'església que l'acull.

## Història

És obra de Gerhard Grenzing, un dels mestres orgueners més prestigiosos del món, que té el taller al Papiol, d'on han sortit alguns dels orgues més importants d'Europa. El projecte es va iniciar el 2015, i s'hi van invertir dos anys en la construcció. La Fundació la Caixa hi va aportar 670.000 €, l'Ajuntament de Barcelona 80.000 €, i més d'un centenar de padrins, entre particulars i empreses, amb aportacions entre 50 a 3.000 €.
L'orgue es va inaugurar durant les festes de la Mercè de 2018, coincidint amb el 800 aniversari de la fundació de l'orde de la Mercè, amb un festival que va portar tres concerts, els dies 21, 22 i 23 de setembre, a càrrec de Thomas Ospital, Maria Nacy i Montserrat Torrent, respectivament. El concert inaugural va comptar amb la presència de la ministra d'Administracions Públiques del govern d'Espanya, Meritxell Batet.

## Referències

* 1 2 3 Meléndez-Haddad, Pablo «La Mercè ya presume de órgano». El Periódico de Catalunya, 21-09-2018 [Consulta: 8 octubre 2018].
* ↑ «La basílica de la Mercè estrena orgue per la festa major». Ajuntament de Barcelona. Arxivat de l'original el 2018-10-08. [Consulta: 8 octubre 2018].
* 1 2 «El nou orgue de la Basílica de La Mercè comença a sonar aquest cap de setmana». Revista Musical Catalana, 09-12-2017.
# Dragalió

El Dragalió és una comparsa infantil de foc que forma part de les comparses de Les Santes, la Festa Major de Mataró. Va néixer d'un ou del Drac de Mataró presentat durant la Diada de Sant Jordi de 2007 que es va descloure el 25 de juliol del mateix any.
És una figura de reduïdes dimensions, portada tan sols per una persona d'entre 10 i 16 anys. Utilitza sis carretilles (dos a la boca, una per a cada ala i dues a la cua).Es caracteritza per la seva curvatura al coll i les potes estirades. El seu disseny i construcció són obra de Xevi Ribas.
El Dragalió és una de les comparses participants a la majoria d'actes de Les Santes, i protagonitza el Correguspira (correfoc infantil) i el Ball de Dracs. La seva colla van tots equipats amb una casaca amb caputxa, pantalons negres i faixa verda.

## Referències

* ↑ «El Drac i el Dragalió». Ajuntament de Mataró. [Consulta: 31 agost 2023].
* ↑ «El Dragalió neix amb una ampolla de cava sota l’ala». Tot Mataró. [Consulta: 31 maig 2023].
* ↑ «La cultura popular de Mataró se suma a les Festes de Santa Eulàlia». beteve.cat, 11-02-2016. [Consulta: 31 maig 2023].
# Illa dels Dimonis

L'illa dels Dimonis és una illa llegendària que s'ha situat generalment en les proximitats de Terranova i la península de Labrador, a la costa atlàntica del Canadà.
L'illa era representada com un parell d'illes estretament unides, tal com passa en la realitat amb Saint-Pierre i Miquelon, però la ubicació en difereix, ja que la suposada illa dels Dimonis apareix en la cartografia gairebé sempre al nord de Terranova. Va començar a aparèixer en la cartografia a inicis del segle xvi i va cessar de figurar-hi al segle xvii.
El nom li va ser donat perquè se la suposava habitada per bèsties salvatges i per dimonis que atreien els navegants, per després devorar-los.
Al planisferi imprès per Johann Ruysch el 1507, un dels primers a recollir els descobriments espanyols i portuguesos al nou món i d'enorme influència pel nombre de les seves còpies, apareixen al sud-oest de Grenlàndia i nord-est de Terranova dues petites illes en forma de lluna creixent, amb una inscripció en la qual s'adverteix: «es diu que els que arriben en vaixell a aquestes illes buscant peixos i altres aliments, són enganyats pels dimonis perquè no puguin desembarcar-hi sense perill».