OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Elm de Gjermundbu

L'elm de Gjermundbu és un casc defensiu militar del tipus «d'ulleres». Tot i que el seu origen es remunta a l'era de Vendel, els arqueòlegs calculen que l'usaren cap a l'any 875 durant l'era vikinga. Aquests cascs també es coneixen com a cascs crestats. El trobaren al 1943, fragmentat en nou bocins, durant unes excavacions en un túmul funerari de Gjermundbu, Ringerike, a Noruega. Fins hui és l'únic casc viking original i complet trobat en una excavació.

## Característiques

Aquest elm és de ferro i consta de tres plaques grosses que hi donen una forma semiesfèrica, unides per unes plaques de metall reblat. Al capdavant hi ha un protector també metàl·lic per a la cara en forma d'ullera, que donen nom al tipus de casc. A la part inferior n'hi ha uns forats que els arqueòlegs suposen que s'usaven per unir l'elm a un protector de coll de la mateixa mena que les restes d'una cota de malla trobada al mateix jaciment.

## Dirigent viking

Com que no s'han trobat més elms en altres excavacions, i considerant altres elements trobats al túmul com tres espases, puntes de llança, destrals, complements eqüestres i bulbs d'escuts, tot plegat fa suposar que el mort era un personatge rellevant, potser un dels monarques del Regne de Ringerike. Els arqueòlegs pensen que aquests complements eren exclusius de la reialesa i del seguici que acompanyava a la corona.
Actualment s'exposa en el Museu Cultural Històric d'Oslo.

## Referències

* ↑ Stefan Brink, Neil Price (ed.), The Viking World, Routledge, 2008, ISBN 113431826X p. 207.
* ↑ The Military History Book, Dorling Kindersley Ltd, 2012, ISBN 1409328961 p. 52.
* ↑ Joann Jovinelly, Jason Netelkos, The Crafts and Culture of the Vikings, The Rosen Publishing Group, 2002, ISBN 0823935140 p. 17.
* ↑ Viking, Dorling Kindersley Ltd, 2010, ISBN 1405365927 p. 13.

## Bibliografia

* Matt Doeden, Weapons of the Vikings, Capstone, 2009, ISBN 1429623357.

## Enllaços externs

* Fant nye deler i kasser og skuffer. Nå er viking-hjelmen nesten komplett. (en noruec) Aftenposten 21 de desembre de 2019 (p. 20)
# Afer M/V SAIGA

L'afer M/V Saiga va ser un conflicte internacional que va iniciar amb la persecució i captura per part de Guinea de l'embarcació anomenada M/V SAIGA amb pavelló de Saint Vincent i les Grenadines el 1997. L'afer es va portar en dues ocasions davant el Tribunal Internacional del Dret de la Mar (TIDM). Primer, una sol·licitud de prompta alliberació presentada per Saint Vincent i les Grenadines el 1997 i, segon, una resolució de controvèrsies sobre la qüestió de fons el 1998. Aquests dos van ser els primers casos del TIDM.

## Cronologia dels fets

El 28 d'octubre de 1997 el vaixell petrolier M/V SAIGA, amb pavelló de Saint Vincent i les Grenadines, va ser perseguit i detingut per les autoritats de Guinea amb l'acusació d'haver realitzat contraban en oferir combustible a les embarcacions de pesca situades a la seva zona econòmica exclusiva (ZEE). En aquesta operació dos membres de la tripulació van resultar ferits. El vaixell es va traslladar al port de Conakry on van desembarcar la càrrega i la tripulació. El 13 de novembre, Saint Vincent i les Grenadines va presentar una sol·licitud de prompta alliberació del vaixell, la tripulació i la càrrega al TIDM. La sentència es va dictar el 4 de desembre i s'ordenava la prompta alliberació de vaixells i les seves tripulacions, amb una fiança en 400 mil dòlars estatunidencs.
Guinea no va alliberar la tripulació ni el buc, sinó que va iniciar un procediment penal contra el capità del M/V SAIGA i va imputar responsabilitat civil a Saint Vincent i les Grenadines. Per la seva banda, Saint Vincent i les Grenadines va portar el cas al tribunal arbitral per tal que dictaminés sobre el fons de la qüestió. Seguidament, el Tribunal d'Apel·lació de Guinea va condemnar el capità a sis mesos de presó i va confiscar tant el vaixell com la seva càrrega.
El 20 de febrer de 1998 els governs d'ambdós estats van acordar acudir al Tribunal de Hamburg. Aquest va resoldre el segon cas el juliol de d'aquell any. Es va condemnar a Guinea per haver-se excedit en l'ús de la força i per haver violat els drets de Sant Vincent i les Grenadines en la detenció i captura del M/V SAIGA. Així mateix, imposava a Guinea pagar una indemnització de 2,1 milions de dòlars estatunidencs a Saint Vincent i les Grenadines.

## Referències

* 1 2 3 Oficina de Prensa «Tribunal Internacional del Derecho del Mar». Tribunal Internacional del Derecho del Mar, 2016, pàg. 12.
* 1 2 3 4 Godio, Leopoldo M. A. «Los asuntos del M/V Saiga ante el Tribunal de hamburgo: Reflexiones a veinte años de una controversia histórica». Revista de la Facultad, 8, 2, 2017, pàg. 329-354.
# Associació espanyola per a Pacients amb Tics i Síndrome de Tourette

L'Associació espanyola per a Pacients amb Tics i Síndrome de Tourette (APTT) és una organització sense ànim de lucre que ofereix ajut als afectats per la síndrome de Tourette i les seves famílies, perquè puguin millorar la qualitat de vida. També informa sobre aquesta síndrome a la societat en general i als professionals de la medicina en particular, per aconseguir diagnòstics precisos i tractaments adequats. Dona suport a la investigació sobre la natura d'aquesta malaltia i sobre els nous tractaments que van apareixent.
L'APTT va ser fundada l'any 1985 a Barcelona, on hi té la seu, pels neuròlegs Eduard Tolosa i Àngels Bayés, qui n'és la presidenta. El doctor Tolosa havia fet una estada als Estats Units i s'havia interessat per la feina de les associacions de tourettes estatunidenques, i la doctora Bayés havia contactat amb alguns afectats,.
El seu president d'honor és Quim Monzó.

## Referències

* 1 2 L'APTT a FEDER Arxivat 2010-10-01 a Wayback Machine. (castellà)
* 1 2 L'APTT a OrphaNet (castellà)
* ↑ L'APTT a VivirMejor Arxivat 2010-06-19 a Wayback Machine. (castellà)
* ↑ Entrevista a Àngels Bayés a UnidosContraElParkinson, 5 d'octubre de 2008 Arxivat 2009-02-13 a Wayback Machine. (castellà)
* ↑ L'APTT al web de la Clínica Teknon (castellà) PDF

## Enllaços externs

* Web oficial de l'APTT Arxivat 2020-05-12 a Wayback Machine.
# Estret de Luzon

L'estret de Luzon és un braç de mar que connecta el mar de les Filipines, a l'oest de l'oceà Pacífic, amb el mar de la Xina Meridional, entre Taiwan i Luzon, a les Filipines.
L'estret fa aproximadament 250 km d'amplada. Conté moltes illes que s'agrupen en dues seccions: les illes Batanes, de la província de Batanes, i les illes Babuyan, de la província de Cagayan.
L'estret es divideix entre un nombre de canals més petits.
Molts vaixells sud-americans fan servir aquest estret dins la ruta per anar a ports asiàtics. Per sota del mar hi ha nombrosos cables de comunicació necessaris per a la Xina, Hong Kong, Taiwan, el Japó i Corea del Sud.

## Història

L'estret de Luzon, a la Segona Guerra Mundial, va ser utilitzat com a ruta d'invasió pels avions japonesos el desembre de 1941. El 8 de desembre de 1941 (la mateixa data de l'atac a Pearl Harbor) aquests avions aterraren a les illes Batanes. El 10 de desembre van ocupar l'illa Camiguin, al nord de Mindanao, i aterraren a Aparri, a Luzon.
Per això, molts submarins dels Estats Units perseguiren els combois japonesos que passaven per aquest estret.

## Referències

* ↑ «Asia scrambles to fix quake damage to data cables - CNET News.com». Arxivat de l'original el 2012-05-25. [Consulta: 25 maig 2012].
# Hospital de Montserrat

L'Hospital de Montserrat, conegut també com a Hospital dels Catalans, Hospital de Catalans, Aragonesos i Valencians o Hospital de la Corona d'Aragó, va ser una institució hospitalària de Madrid.
Fou creat l'any 1616 per Gaspar Pons, secretari d'Hisenda de Felip III, per atendre els naturals de la Corona d'Aragó a Madrid, fet normal en l'època ja que en les ciutats europees eren freqüents els hospitals per atendre col·lectius estrangers específics.
Situat inicialment al barri de Lavapiés, entre 1658 i 1678 fou construït l'edifici definitiu al carrer Atocha 87 (numeració antiga), davant de la plaça d'Antón Martín. Incloïa hospital i església, dedicada a la Mare de Déu de Montserrat en el retaule central, i a les mares de déu del Pilar i dels Desemparats en les naus laterals. L'edifici fou dissenyat pels arquitectes i artistes Juan de Torija, Francisco de Herrera, Josep Ratés i Josep Simó de Xoriguera.
El retaule de l'església fou obra de Francisco de Herrera, creat per José Ratés i José Simón de Churriguera (1674).
També hi era la còpia de Francesc Ribalta del Tríptic de l'ambaixador Vich de Sebastiano del Piombo, que actualment es trobaria al Palau Episcopal d'Olomouc (República Txeca)
A la segona meitat del XIX, hi residí el pare Claret durant la seva estada a Madrid.
L'edifici de l'Hospital de Montserrat fou enderrocat el 1903. En el seu lloc es va construir el Teatro Monumental, actualment cine Monumental, per iniciativa de l'empresari del cinema Carles Viñas Sagarra.

## Referències

* ↑ Cervantes, Biblioteca Virtual Miguel de. «Guía y avisos de forasteros que vienen a la Corte / Antonio Liñán y Verdugo» (en castellà). [Consulta: 8 maig 2022].
* ↑ Saura, Yolanda Gil «Jaspes de Tortosa para el Palacio del Buen Retiro de Madrid» (en castellà). Anuario del Departamento de Historia y Teoría del Arte, 19, 30-11-2007, pàg. 67–78. ISSN: 2530-3562.
* ↑ Sánchez Sebastián, Sergi. Ribalta i Sebastiano del Piombo: la via valenciana del naturalisme (tesi). Barcelona: Universitat de Barcelona, 2023.
* 1 2 Blanco Pacheco, Severiano. La oración apostólica: La «oración apostólica» de Claret, oración autobiográfica (en castellà). Madrid: Misioneros Claretianos Provincia de Santiago, 2016.
* ↑ «Gaspar de Pons funda l’Hospital dels Catalans de Madrid», 08-02-2022. [Consulta: 8 maig 2022].
# Afer dels rockers satanistes de Casablanca

L'afer dels rockers satanistes de Casablanca va arribar als titulars legals al Marroc el 2003. Es relata a la pel·lícula d'Ahmed Boulane, Les Anges de Satan, estrenada el 2007.

## 2003

El febrer de 2003, 14 músics adeptes al rock dur van ser detinguts. Se'ls acusava de “satanisme”, “actes que podrien sacsejar la fe dels musulmans”, “menyspreu de la religió musulmana”, “possessió d'objectes contraris a la bona moral”.

## Justícia

Durant un judici la societat conservadora marroquina després de Hassan II condemna els gustos musicals dels joves, mentre que abans, en el punt àlgid dels anys de plom, la gent era condemnada per les seve idees polítiques.
El fiscal denuncia durant la seva acusació:
| « | la propaganda dels ritus satanistes perpetrats pels serveis secrets israelians per desestabilitzar països musulmans | » |
El periodista José Garçon del diari francès Libération escriu que es troba en:
| « | Justícia, considerada un dels baluards de l'islamoconservadorisme, i en l'aparença d'un ordre moral generat per l'islamisme desenfrenat, que hem de buscar les raons de l'ofensiva. Per a molts intel·lectuals i diaris marroquins, tot passa com si els serveis de justícia i seguretat surfeguessin sobre el puritanisme i el conservadorisme ambiental per “denigrar tot allò que ve de fora i d'aquí, amb el pretext que transmet idees contràries a la religió musulmana. I per acariciar els moviments islamistes suposadament hostils a les modes i la música "importades" d'Occident. Una situació que resumeix un internauta marroquí: “Estem vivint un auge del fonamentalisme preventiu que consisteix a perseguir i condemnar davant els fonamentalistes tot allò que aquests últims podrien fer servir per lluitar.” | » |

## Fonts

* Karim Boukhari. «10 mois après leur calvaire, les «rockers sataniques» racontent». La Vie éco, 5 décembre 2003. Arxivat de l'original el 20 de setembre 2018. [Consulta: 17 setembre 2024].

## Notes i referències

* ↑ Au Maroc, haro sur le hard rock en T-shirt noir, bladi.net, 12 de març de 2003
* ↑ Emmanuel Pierrat, Le grand livre de la censure, Plon, 2018
* ↑ José GARÇON «Les rabat-joie du Maroc and roll». Libération, 14-03-2003..
# Afrika Korps

L'Afrika Korps va ser el cos expedicionari de l'exèrcit alemany que operà al nord d'Àfrica (Líbia, Tunísia i Egipte) entre el 1941 i el 1943. Es va formar l'11 de gener de 1941 i un dels generals preferits d'Adolf Hitler, Erwin Rommel, va ser designat com a comandant l'11 de febrer. Originalment, Hans von Funck l'havia de comandar, però Hitler odiava a von Funck, ja que havia estat un oficial d'estat major de Werner von Fritsch fins que von Fritsch va ser acomiadat el 1938.
L'Afrika Korps va ser reestructurat i rebatejat l'agost de 1941. "Afrikakorps" va ser el nom oficial de la força durant menys de sis mesos, però els oficials i els homes el van utilitzar durant tot el temps. L'Afrikakorps va ser el principal component alemany del Panzerarmee Afrika, que més tard va ser rebatejat com a Deutsch-Italienische Panzerarmee i finalment rebatejat com a Heeresgruppe Afrika (Grup d'exèrcits Àfrica) durant els vint-i-set mesos de la campanya del desert.
El fracàs italià en la seva ofensiva contra Egipte, que va acabar en desgràcia, va fer que Hitler hagués d'enviar unes divisions alemanyes a l'Àfrica per a ajudar els italians a resistir l'atac de l'exèrcit britànic, que des d'Egipte estava ocupant Líbia. Dirigides pel Mariscal Erwin Rommel, aquestes tropes van lluitar pels deserts de Líbia i van entrar a Egipte el 1942. L'Àfrika Korps va combatre al costat de les tropes italianes, que lluitant eren molt menys efectives i mal equipades. Quan Rommel va ser ascendit a l'exèrcit Panzer d'Àfrica recentment format, el seu comandament incloïa diverses unitats italianes, incloses quatre divisions d'infanteria. Dues divisions blindades italianes, Ariete i Trieste, van romandre inicialment sota control italià com el XX Cos Motoritzat italià sota el comandament del general Gastone Gambara.
Amb les seves unitats mancades de reforços, l'Afrika Korps va lluitar a la batalla de l'Alamein on va ser delmat definitivament. Després d'una llarga retirada, la major part de les seves tropes van ser capturades a Tunis el 1943.

## Referències

* ↑ Beevor, Antony. D-Day: The Battle for Normandy. Londres: Viking, 2009, p. 405. ISBN 978-0-670-88703-3.
* ↑ Toppe, 1952, p. 14.
* ↑ Ian Baxter. The Armour of Rommel's Afrika Korps - Introduction. Pen and Sword, 30 January 2019. ISBN 978-1-5267-1380-3.
* ↑ Lewin, 1968, p. 54.
* ↑ Pier Paolo Battistelli. Rommel's Afrika Korps: Tobruk to El Alamein. Bloomsbury Publishing, 20 January 2013, p. 12–. ISBN 978-1-4728-0081-7.

## Bibliografia

* Beasley, Jimmy Lee. I Was There When It Happened. Xlibris, 2010. ISBN 978-1-4535-4457-0.
* Cooper, Matthew. The German Army 1933–1945. Chelsea, MI, USA: Scarborough House, 1990. ISBN 0-8128-8519-8.
* Lewin, Ronald. Rommel As Military Commander. Nova York: B&N Books, 1998. ISBN 978-0-7607-0861-3.
* Toppe, Generalmajor Alfred (7 November 1990), German Experiences in Desert Warfare During World War II, vol. II, Washington: Department of the Navy, Fleet Marine Force Reference Publication 12-96-II, <http://www.theblackvault.com/documents/wwii/marine1/1296ii.pdf>. Consulta: 15 octubre 2013

## Vegeu també

* Campanya del nord d'Àfrica
# Agapornis d'Etiòpia

L'agapornis d'Etiòpia o inseparable d'Etiòpia (Agapornis taranta) és un petit lloro, per tant un ocell de la família dels psitàcids. No són gaire comuns com a ocells de gàbia.

## Morfologia

* Fa una llargària de 16 – 16,5 cm, i és l'espècie més grossa del gènere Agapornis.
* Presenta dimorfisme sexual. Els dos sexes són bàsicament verds, però el mascle té el front de color vermell i un anell ocular del mateix color. L'ala del mascle és negra per sota, mentre que a les femelles són verdoses o d'un color negrós.
* La cua és negra amb un color groguenc a la punta i sota la cua. La gropa i la cua, per sobre, són de color verd clar.
* Bec vermell i potes grises.

## Hàbitat i distribució

Viu tant en planures com en regions de muntanya des del sud d'Eritrea fins al sud-oest d'Etiòpia.

## Alimentació

Mengen llavors, baies i fruites. Durant l'època de les figues baixen a les valls per menjar-ne. També mengen baies de ginebre. En captiveri mengen pipes de gira-sol, blat de moro, pomes i figues.

## Reproducció

Nia en cavitats d'arbres, i porta el material per a la construcció del niu entre el plomatge. Ponen 3 – 4 ous blancs, que la femella cova durant 23 dies. Els pollets abandonen el niu als 45 dies de vida.

## Estatus

És considerat comú en la seva àrea de distribució, per la qual cosa és conceptuada per la UICN Red list com en "risc mínim".

## Referències

* ↑ Comissió dels Noms dels Ocells en Català. Diccionari dels ocells del món: Ocells no passeriformes. Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d'Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia
* ↑ Alderton, David (2003). The Ultimate Encyclopedia of Caged and Aviary Birds. London, England: Hermes House. p. 219. ISBN 1-84309-164-X
* 1 2 Le Breton, Kenny. Lovebirds...getting started. USA: T.F.H. Publications. pp. 88–89. ISBN 0-86622-411-4
* 1 2 Distribució i justificació d'estatus en IUCN Redlist Rev. 20-02-2010
* ↑ Alderton, David (2003). The Ultimate Encyclopedia of Caged and Aviary Birds. London, England: Hermes House. p. 219. ISBN 1-84309-164-X
# Agapornis de coll rosa

L'agapornis de coll rosa, inseparable de coll rosa o Agapornis de Namíbia(Agapornis roseicollis) és un petit lloro que habita les zones àrides del sud-oest africà però que és criat profusament com a ocell de gàbia.

## Morfologia

* És un lloro força petit, que fa 17-18 cm de llargària
* El plomatge és majoritàriament verd amb la part posterior blava. Cara i gola de color rosa fosc.
* Bec de color banya, iris marró i potes i peus grisos.
* Joves amb cara i gola de color rosa pàl·lid i bec amb base marró.

## Hàbitat i distribució

Habita en planures àrides i sabanes a les terres baixes, fins als 1600 m, de l'oest d'Angola, Namíbia i nord-oest de Sud-àfrica, al nord de la Província del Cap. La utilització com ocell de gàbia, ocasiona que sovint es puguin trobar exemplars fugits a molts països occidentals, com ara els Països Catalans.

## Alimentació

S'alimenta principalment de llavors i baies. Quan el menjar és abundant, és possible que es reuneixen en grans bandades de centenars d'ocells. De vegades són considerats plagues pels agricultors, ja que es poden alimentar dels conreus com el mill.

## Reproducció

Utilitzen per fer els nius esquerdes en la roca o en un compartiment dels grans nius comunals construïts per l'ocell republicà. També aprofiten estructures artificials com ara els sostres de les cases. Aporten material al niu, transportat entre les plomes del dors. Ponen 4-6 ous blancs entre febrer i abril, que coven durant uns 23 dies. Els joves abandonen el niu després de 43 dies.

## Llistat de subespècies

Se n'han descrit dues subespècies:
* Agapornis roseicollis catumbella, Hall,B.P. 1952, d'Angola, amb cara i coll amb un rosa menys brillant que l'altra subespècie.
* Agapornis roseicollis roseicollis, (Vieillot 1818), de Namíbia, Botswana i Sud-àfrica

## Referències

* ↑ Comissió dels Noms dels Ocells en Català. Diccionari dels ocells del món: Ocells no passeriformes. Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d'Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia
* 1 2 L'agapornis de Namíbia al SIOC
* 1 2 McLachlan G. R. & Liversidge, R. (1981) Roberts Birds of South Africa, John Voelcker Bird Book Fund, Cape Town. ISBN 0-620-03118-2
* ↑ BirdLife International (2018). "Agapornis roseicollis." 2018 Llista Vermella de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, edició 2018. [Consulta: 12 abril 2023]
* ↑ Joseph M. Forshaw (2006). Parrots of the World; an Identification Guide. Princeton University Press. ISBN 0-691-09251-6
# Agar sang

L'agar sang és una combinació d'un agar base (agar nutritiu) amb l'agregat de 5% de sang ovina, també pot usar-se sang humana, per a cultius en una placa d'Agar. L'agar sang aporta molts factors d'enriquiment. S'usa també per veure la capacitat hemolítica dels microorganismes patògens (Que és un factor de virulència). Observant els halos hemolítics al voltant de les colònies es determina el tipus d'hemòlisi que posseeix:
* alfa: halos verdosos (hemòlisi parcial)
* beta: halos incolors (hemòlisi total)
* gamma: inexistència d'halos. (sense hemòlisi)

## Vegeu també

* Agar CLED
* Agar MacConkey
* Agar xocolata
* Agar Sabouraud
# Agout

L'Agot (en francès Agout) és un riu occità, situat al Llenguadoc. És un important afluent del riu Tarn i, per tant, un subafluent de la Garona.

## Geografia

Té la font a 1.110 metres d'altitud, al costat d'una granja anomenada del Rec d'Agot al Parc natural regional de l'Alt Llenguadoc, molt a prop del cim de L'Espinosa a les muntanyes de Caroux-Espinouse, al departament de l'Erau i desemboca al riu Tarn al municipi de Saint-Sulpice al departament del mateix nom.
La llargada del curs d'aigua és de 194 km.
La superfície de la conca és de 3 528 km² i té 200 000 habitants.

## Afluents principals

* La Vèbre
* El Gijou
* La Durenque
* El Thoré
* El Sor
* Le Dadou

## Hidrologia

Té un règim pluvionival mediterrani i oceànic. El cabal mitjà és de 41 m³/s a Lavaur i de 55 m³/s a la desembocadura amb el Tarn.

## Localitats importants que travessa

* Erau : Cambon-et-Salvergues, Fraisse-sur-Agout, La Salvetat-sur-Agout
* Tarn : Brassac, Castres, Lavaur, Saint-Sulpice
* Cambon-et-Salvergues
* Brassac
* Castres
* Giroussens
* Saint-Sulpice-la-Pointe

## Remarques

Després de passar al Tarn, i més tard a la Garona, les aigües de l'Agout desemboquen a l'Atlàntic, de la mateixa manera que l'Arieja i l'Ólt. A 17 km al sud-est de la font de l'Agout hi ha la font del Jaur, un riu que desemboca al Mediterrani. Així doncs, el seu naixement és a una zona de partió d'aigües, entre les conques mediterrànies i atlàntiques.

## Notes i referències

* ↑ SANDRE. «Fiche rivière l'agout (O4--0250)». [Consulta: 19 setembre 2008].
* 1 2 Agout, Schéma d'aménagement et de gestion des eaux. «Agout - SAGE». [Consulta: 19 setembre 2008].