OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Can Roscada

Can Roscada és un edifici cantoner de tres plantes i golfes, amb coberta a quatre vents, situat al municipi de Vilobí d'Onyar (Selva). Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La façana principal té un portal adovellat de mig punt al centre, una porta quadrangular a l'esquerra, i una finestra a la banda dreta. El primer pis presenta tres obertures, dues de les quals tenen barana de ferro, i la central un vidre fix. La tercera planta té tres finestres quadrangulars amb llinda monolítica i ampit moltllurat. La façana lateral, més estreta, té una porta rectangular, dues obertures al primer pis, una amb balcó i l'altre amb barana de ferro, i dues finestres al tercer pis idèntiques a les de l'altra façana. Les golfes són de construcció moderna i s'obren a l'exterior per mitjà d'una galeria de finestres quadrangulas que volta tot el perimetre sota un gran ràfec de formigó. El parament és arrebossat i pintat de blanc deixant a la vista els carreus ben escairats dels angles. L'interior ha estat totalment reformat i adaptat als nous usos de sala d'exposicions, escola d'adults i biblioteca.

## Història

Per la seva tipologia Can Rosacada possiblement es pot datar del segle xviii. La primera referència documental però, és de 1855 quan apareix al registre de la propietat a nom de Martí Negre. Des de mitjan segle xix fins al 1936 va ser un negoci d'hostal i un comerç de vi i aiguardents. Francesc Negre Vidal va iniciar també el transport de viatgers per carretera amb autobusos amb les línies Vilobí-Riudellots, Vilobí-Girona, Vilobí-Santa Coloma de Farners. A mitjan segle XX l'edifici va ser adquirit per la Caja Rural i, posteriorment, la Caja de Madrid que hi allotjava el seu arxiu provincial. L'any 1997 l'Ajuntament compra Can Roscada per convertir-lo en Centre Cultural i ubicar-hi la Biblioteca Municipal. En la reforma es va substituir el parament esgrafiat per un parament llis i el ràfec de la teulada de fusta pel de formigó.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Can Roscada». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 octubre 2014].
# Un divan a Tunis

Un divan a Tunis (títol original en francès: Un divan à Tunis) és una comèdia dramàtica franco-tunisiana dirigida per Manele Labidi i estrenada l'any 2019. S'ha doblat i subtitulat al català.

## Argument

Després d'haver passat gran part de la seva vida a França, Selma, jove psicoanalista, torna al seu país d'origen, Tunísia i obre el seu gabinet a Ezzahra, als afores de Tunis. L'endemà de la revolució, els tunisians es pregunten sobre el futur polític i econòmic del seu país, en plena reconstrucció després d'un llarg període de dictadura. Mentre Selma comença a trobar les seves marques, xoca amb l'administració bancal del país assabentant-se que li manca una autorització indispensable per exercir el seu ofici.

## Repartiment

* Golshifteh Farahani: Selma Derwish
* Majd Mastoura: Naïm, l'inspector de policia
* Hichem Yacoubi: Raouf, pacient de Selma i forner
* Ramla Ayari: Amel, tia de Selma
* Najoua Zouhair: Nour, la secretària del Ministeri de Salut Pública
* Jamel Sassi: Fares, l'iman
* Aïsha Ben Miled: Olfa, neboda de Selma
* Feriel Chamari: Baya, la propietària de la perruqueria
* Moncef Ajengui: Mourad, oncle de Selma
* Zied Mekki: Amor, un policia
* Oussama Kochkar: Chokri, l'altre policia
* Amer Arbi: Haroun
* Mhadheb Rmili: Ferid
* Rim Hamrouni: Meriem
* Yosra Bouzalene: Hafifa
* Atef Ben Chedly: Lobna
* Mourad Meherzi: Kamel
* Neji Hassouna: Freud, el conductor del cotxe
* Bahri Rhali: Ezzedine, l'avi
* Dalila Meftahi: Hajer, la tia de l'avi

## Distincions

* 2019: Setmana Internacional de Cinema de Valladolid
* 2019: Premi del públic al Festival Internacional de Cinema de Venècia
* 2021: César a la millor primera pel·lícula

## Referències

* ↑ «Un divan a Tunis». Goita què fan, ara!. [Consulta: 1r octubre 2024].
* ↑ (1943-....)., Couret, Florence. Greiner, Dominique. Marguerat, Daniel. Ce que Jésus a vraiment dit : amour, pouvoir, femmes, pardon.... Bayard Presse, 2014.
* ↑ André Duchesne. «Un divan à Tunis : avec Freud, sur le divan» (en francès), 31-07-2020. [Consulta: 4 setembre 2020].
* ↑ Plantilla:Allociné titre
# Amelia Cuñat i Monleón

Amelia Cuñat i Monleón (València, 10 de març de 1878 - ibidem, 8 de juny de 1946 ) va ser una dibuixant, ceramista i col·leccionista de ceràmica valenciana.
Filla de Vicente Luis Cuñat Caruana i Teresa Monleón Rimbau, provenia d’una família de l’àmbit cultural i artístic valencià, especialment per part de mare. Era neta de l'arquitecte Sebastián Monleón i Estellés, i de l'actriu Rafaela Rimbau Saez, i neboda d'Enrique Gaspar i Rimbau i de Rafael Monleón i Torres.
Va realitzar centenars de dibuixos de taulellets i ceràmiques, i treballà directament en la realització del treball teòric més important de González Martí: La cerámica del Levante español, base fonamental per a l'estudi d'aquest camp. També va col·laborar amb l'Escola de Ceràmica de Manises, fundada el 1916, on va treballar amb altres ceramistes com Carmen Rives (o Ribes) o Dionisia Masdeu, dones que aconseguiren elevar la dignitat no reconeguda de les dones dedicades a la pintura de la pisa.
De família burgesa valenciana, molt relacionada amb el món artístic, va tenir un paper decisiu en l'àmbit de les relacions del seu espòs Manuel González Martí, amb el qual va contreure matrimoni en la Basílica de la Mare de Déu dels Desemparats, el 30 de maig de 1904. Amelia i el seu marit eren uns apassionats de la ceràmica, reunint al llarg de les seues vides una gran col·lecció de ceràmica, donada finalment a l'Estat per a la creació d'un museu a la ciutat de València, el Museu de Ceràmica de València.

## Referències

* ↑ Arxiu Municipal Valencià, Padró 1880, Mar 6º, núm. 21911
* ↑ «Cementeri. Amelia Cuñat Monleon». [Consulta: 18 desembre 2016].
* 1 2 «Amelia Cuñat Monleón». Museo Nacional de Cerámica y Artes Suntuarias "González Martí". Ministerio de Cultura y Deporte - Gobierno de España. [Consulta: 17 gener 2023].
* ↑ «Jarrón | Didáctica 2.0 - Museos en femenino». [Consulta: 24 agost 2017].
* ↑ «Azulejería del Siglo XX» (en castellà). Arxivat de l'original el 2017-08-24. [Consulta: agost 2017].
* ↑ Registre Civil de València, matrimonis 1904 núm. 167.
* ↑ «Jarrón». [Consulta: 24 agost 2017].
* ↑ «Manuel González Martí - Museo Nacional de Cerámica y Artes Suntuarias "González Martí" - Ministerio de Educación, Cultura y Deporte - Gobierno de España» (en castellà). Arxivat de l'original el 2017-08-24. [Consulta: 24 agost 2017].
# La noia del braçalet

La noia del braçalet (originalment en francès, La Fille au bracelet) és una pel·lícula francesa de 2019 de drama psicològic i forense dirigida per Stéphane Demoustier. La trama es desenvolupa al voltant de la pregunta clàssica "Qui va ser l'assassí?" sense reduir-se a una obra del tipus whodunit. S'ha doblat i subtitulat al català.
És una adaptació de la pel·lícula argentina de 2018 Acusada. El film estatunidenc The Lie també tracta sobre la mateixa temàtica, l'afer Amanda Knox, però afegint elements de tensió. El punt en comú entre les tres pel·lícules és el biaix d'un adolescent gairebé innocent, en tot cas inconsistent.

## Repartiment

* Melissa Guers: Lise Bataille
* Roschdy Zem: Bruno Bataille
* Chiara Mastroianni: Céline Bataille
* Annie Mercier: l'advocat de la Lisa
* Anaïs Demoustier: l'advocat general
* Mikaël Halimi: Nathan
* Carlo Ferrante: l'advocat de la part civil
* Pascal-Pierre Garbarini: el president del tribunal
* Paul Aïssaoui-Cuvelier: Jules Bataille
* Anne Paulicevich: la mare de la Flora
* Jean-Louis Dupont: l'avi de la Flora

## Premis i reconeixements
### Premis

* César 2021: millor adaptació

### Nominacions

* César 2021: Millor actriu revelació per a Mélissa Guers

## Referències

* 1 2 «La noia del braçalet». FilminCAT. [Consulta: 1r octubre 2022].
* ↑ La fille au bracelet a la Base de dades de cinema en català
# Can Sanglas (Amer)

Can Sanglas és una casa d'Amer (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Immoble de tres plantes, entre mitgeres, cobert amb una teulada d'una sola aigua de vessant a façana. Està ubicat al costat dret del carrer Nou.
La planta baixa conta de tres obertures a destacar especialment el gran portal quadrangular d'accés equipat amb llinda monolítica i muntants de pedra ben treballats i escairats de pedra sorrenca. En la llinda es pot llegir una inscripció molt interessant que fa al·lusió tant al constructor com a la data de finalització de l'edifici, i diu així: "V I C. 6 6 / J O S E P H + C V D I N A / 1 7 6 6".
En el primer pis trobem trobem tres obertures: un obertura rectangular equipada amb llinda monolítica i muntants de pedra ben treballats i escairats de pedra sorrenca, la qual és projectada com a balconada amb la seva respectiva barana de ferro forjat. Pel que fa al treball de la forja aplicat a la barana, cal dir que aquest és bastant encertat tant des del punt de vista tècnic com des de l'optica plàstica i estètica amb aquests cossos el·líptics concentrats en la base i el coronament de la barana. La balconada es troba flanquejada per dues obertures quadrangulars, - una per banda respectivament- totalment irrellevants, ja que no han rebut cap tractament destacat.
Pel que fa al segon pis, aquest executaria de ben segur les tasques de golfes i s'ha projectat en la façana en format de dues obertures irrellevants, una de les quals, concretament la de la dreta consta d'un ampit d'obra.
Tanca la façana en la part superior un ràfec format per tres fileres: la primera de rajola plana, i la segona i la tercera de teula.
La majoria d'edificis del carrer Nou comparteixen entre ells tota una sèrie de paral·lelismes compositius, estructurals i formals molt evidents. I és que en tots cinc (Vegeu fitxa de Can Mitgaire), (Vegeu fitxa de Can Campassol), (Vegeu fitxa de Can Capó) i (Vegeu fitxa de Can Carbonés) trobem una sèrie de trets comuns com ara la façana estructurada en dues crugies; la coberta oscil·la entre dos tipus: la coberta plana i aterrassada i la coberta d'una sola aigua de vessant a façana; la majoria d'immobles consten de tres plantes; proliferen per tota la façana un gran nombre de balconades equipades amb les seves respectives baranes de ferro forjat; el sistema d'obertures tendeix a ser el mateix, en el qual sobresurt el portal quadrangular d'accés equipat amb llinda monolítica i muntants de pedra ben treballats i escairats.

## Història

Contemplant fotografies antigues, com ara la de la fitxa del Servei de Patrimoni núm. 26.496, amb fotografies actuals, podem observar que a simple vista l'edifici no ha patit variacions.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Can Sanglas». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 setembre 2017].
# 24 Hores de Montjuïc 1964

L'edició de 1964 de les 24 Hores de Montjuïc fou la 10a d'aquesta prova, organitzada per la Penya Motorista Barcelona al Circuit de Montjuïc el cap de setmana del 11 i 12 de juliol. Era la segona prova de la Copa FIM de resistència d'aquell any.

## Classificació general

| Posició | Pilot 1 | Pilot 2 | Motocicleta | Voltes | Km |
| 1 | Bruno Spaggiari | Giuseppe Mandolini | Ducati 285 | 635 | 2.407,062 |
| 2 | Peter Darvill | Norman Price | BMW | 630 | 2.389,693 |
| 3 | "Sicari Carlos" | Pere Millet | Montesa | 629 | 2.384,977 |
| 4 | Ramiro Blanco | José Medrano | Bultaco | 600 | 2.275,770 |
| 5 | Ricard Fargas | Alfredo Baldoni | Ducati | 598 | 2.267,435 |
| 6 | "Squalo Alberto" | José Luis Aguilar | Ducati | 591 | 2.243,316 |
| 7 | Emili Panosa | Vicenç Badia | Bultaco | 581 | 2.204,920 |
| 8 | George Collis | R. J. Herring | Triumph | 579 | 2.198,208 |
| 9 | Antoni Del Castillo | "Japonès I" | Bultaco | 579 | 2.197,385 |
| 10 | Ramon Aixemeno | A. Sanjuan | Bultaco | 574 | 2.177,043 |
* ↑ Velocitat mitjana: 100,293 km/h.

## Guanyadors per categories

| Categoria | Pilot 1 | Pilot 2 | Motocicleta | Voltes | Km |
| 125 cc | J. Tàrrega | "Japonès II" | Bultaco | 559 | 2.119,177 |
| 250 cc | "Sicari Carlos" | Pere Millet | Montesa | 629 | 2.384,977 |
| Superior | Bruno Spaggiari | Giuseppe Mandolini | Ducati | 635 | 2.410,530 |

## Trofeus addicionals

| Trofeu | Guanyador | Punts |
| Trofeu Juan Antonio Samaranch | Bruno Spaggiari - Giuseppe Mandolini | 80 |
| Trofeu Conrado Cadirat per equips de marca | Ducati | 6 |
| Trofeu Carlos Carreras | Mototrans (moto núm. 15) | - |
| Trofeu Juan Lorenzo Massé | Renato Armaroli (mecànic de la moto guanyadora) | - |
| X Trofeu "Centauro" de El Mundo Deportivo | Mototrans (Bruno Spaggiari - Giuseppe Mandolini) | - |

## Referències

* «Clasificaciones oficiales» (PDF) (en castellà). Hemeroteca. El Mundo Deportivo.
* «Les 24 Heures de Montjuich (improprement appelées parfois 24 Heures de Barcelone)» (en francès). racingmemo.free.fr. [Consulta: 20 setembre 2015].
* Roig, Miquel. «24 Horas Motociclistas de Montjuïc - Dossier de Prensa» (PDF) (en castellà). dailymotos.com. Museu de la Moto de Barcelona, 19-07-2012. [Consulta: 20 setembre 2015].
# Fragments (pel·lícula)

Fragments és una pel·lícula de drama psicològic del 2008 dirigit per Rowan Woods i protagonitzat per Kate Beckinsale, Dakota Fanning, Josh Hutcherson, Guy Pearce, Forest Whitaker, Jennifer Hudson, Jackie Earle Haley, Jeanne Tripplehorn i Embeth Davidtz. És una adaptació de la novel·la Winged Creatures de Roy Freirich. Es va publicar en DVD als Estats Units el 4 d'agost de 2009, a càrrec de Sony Pictures Worldwide Acquisitions Group. S'ha doblat i subtitulat al català.

## Referències

* ↑ «Roy Freirich author profile». Goodreads.
* ↑ «Fragments». Fandango, 07-08-2009. [Consulta: 12 desembre 2022].
* ↑ Screen, World. «WorldScreen.com - Articles - Sony Acquires Rights to Peace Arch Feature Film», 17-05-2007.
* ↑ «Fragments». Goita què fan, ara!. [Consulta: 27 febrer 2025].
# Equació biquadrada

Les equacions biquadrades (dues vegades quadrades) són un cas especial de les equacions polinòmiques de 4t grau.
Equacions biquadrades són equacions de 4t grau incompletes que només tenen els termes en $x^{4}$ en $x^{2}$ i el terme independent. Per tant, tota equació biquadrada, un cop reduïda, es podrà escriure com:
$ax^{4}+bx^{2}+c=0$
Aquestes equacions es poden resoldre fent un canvi de variable $t=x^{2}$ que la converteix en una equació de 2n grau.
Si $t=x^{2}$ aleshores $ax^{4}+bx^{2}+c=0$ es pot escriure com $at^{2}+bt+c=0$ que és una equació de segon grau en $t$ i que es pot resoldre utilitzant la fórmula general.
Si $t_{1}$ i $t_{2}$ són les solucions de l'equació en t per trobar les solucions de l'equació biquadrada original haurem de desfer el canvi de variable. Així les solucions seran
$x^{2}=t_{1}:x=\pm {\sqrt {t_{1}}}$
$x^{2}=t_{2}:x=\pm {\sqrt {t_{2}}}$

## Exemple

Quan s'aplica el canvi $t=x^{2}$ a l'equació biquadrada $x^{4}-2x^{2}+1=0$, s'obté l'equació $t^{2}-2t+1=0$, que té l'única solució de multiplicitat doble $t=1$. Per tant, les úniques solucions de l'equació biquadrada són $x_{1}=1$ i $x_{2}=-1$.

## Referències

* 1 2 «Resum dels conceptes bàsics d'equacions i sistemes». Matemàtiques I. Generalitat de Catalunya - Educació.

## Bibliografia

* Milán, Mari Carme Leseduarte; Arola, M. Dolors Llongueras; Nieto, Antonio Magaña. Càlcul d'una variable. Universitat Politecnica de Catalunya. Iniciativa Digital Politecnica, 2010-04-19. ISBN 978-84-9880-356-3.

## Enllaços externs

* Llopis, José. «Equacions biquadrades resoltes». Mates fàcil.
# Can Verdera (Palol de Revardit)

Can Verdera és una masia de Palol de Revardit (Pla de l'Estany) declarada Bé Cultural d'Interès Nacional.

## Descripció

Antiga masia, actualment desapareguda de la qual només resten algunes parts: la pallissa, restes de l mur perimetral de l'era del davant i un pou. Documentació fotogràfica testimonia tenia diferents cossos que articulaven entorn a l'era, i estaven ubicats al costat nord de la pallissa.

## Història

Segons la informació apareguda a la Revista Municipal, núm. 17 de l'hivern de 2004, editada per l'Ajuntament de Sant Julià de Ramis, en època de la dictadura de Franco, durant els fets de la Mota de l'any 1960 en què es va tenir lloc la batuda del maqui Quico Sabarté a mans d'en Quintela, a can Verdera s'havia instal·lat un centre de comandament i d'infermeria.

## Referències

* 1 2 «Can Verdera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 7 juny 2020].
# Bandera d'Alcanar

La bandera oficial d'Alcanar té la següent descripció:
| « | Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blanca, amb les tres canyes arrencades de color verd fosc de l'escut, tot el conjunt d'alçària 21/28 de la del drap i amplària 8/21 de la llargària del mateix drap, posat equidistant de les vores superior i inferior i a 4/21 de la de l'asta; i un pal vermell de gruix 5/21 de la llargària del drap a la vora del vol, amb una creu de Malta blanca, d'amplària i alçària 3/14 de l'alçària del drap, al centre. | » |

## Història

Fou aprovada per la Generalitat el 24 de març de 2014 i publicada al DOGC el 3 d'abril amb el número 6596.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Montsià
* Escut d'Alcanar

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/704/2014, de 24 de març, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi d'Alcanar.» ( PDF). DOGC núm. 6596. Generalitat de Catalunya, 03-04-2014. [Consulta: 30 juny 2014].

## Enllaços externs

* «Alcanar inicia el procés per dotar-se de bandera municipal». Ajuntament d'Alcanar. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 2 març 2014].
* «Alcanar oficialitza la bandera del municipi». Diari Més Ebre. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 30 juny 2014].
# Peter Straub

Peter Straub (Milwaukee, 2 de març de 1943 - Nova York, 4 de setembre de 2022) fou un novel·lista, contista i poeta estatunidenc especialitzat amb el gènere del terror. Les seves històries de caràcter macabre han rebut diversos premis importants en l'àmbit anglosaxó: Bram Stoker Award", "World Fantasy Award" i "International Horror Guild Award", la qual cosa el col·locà entre els autors més premiats del gènere del seu temps.

## Biografia

Straub va estudiar a les universitats de Wisconsin-Madison i Columbia. Va ser docent durant un breu període a la University School of Milwaukee per posteriorment mudar-se a Dublín on va començar a escriure professionalment.
Després de diversos intents, va atraure l'atenció de la crítica i del públic a la seva cinquena novel·la: Ghost Story (1979); va ser portada al cinema, protagonitzada per l'actor Fred Astaire. Altres novel·les d'èxit són: The Talisman (1983) i Black House (2001), en les quals va col·laborar amb un antic amic seu: l'escriptor Stephen King.
Altres obres: Koko (1988), Mystery (1990), The Throat (1993) i In the night room (2004). També va editar un volum de contes d'H. P. Lovecraft. La seva novel·la Mr. X homenatge també a Lovecraft.
Com a poeta, va publicar els llibres My Life in Pictures (1971), Open air (1972), Ishmael (1972) i Leeson Park and Belsize Square: Poems 1970 - 1975 (1983).

## Referències

* ↑ «Web personal». Arxivat de l'original el 2010-09-18. [Consulta: 11 gener 2008].
# Can Vilaseca (Mataró)

Can Vilaseca és un edifici de Mataró (Maresme) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un casal de planta baixa i tres plantes pis. L'últim pis és fruit d'una ampliació de l'edifici inicial. Presenta tres obertures en planta baixa amb brancals i llindes de pedra, dos balcons al primer pis i dues finestres al segon i tercer pis. Els balcons de la planta primera són amb enreixat de ferro forjat i rajola vidriada. L'edifici acaba amb un ràfec de coronament. Aquest edifici juntament amb la casa núm. 26 forma un bon escenari urbà.

## Referències

* ↑ «Can Vilaseca». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 28 febrer 2019].
# Bandera d'Oliola

La bandera oficial d'Oliola té la descripció següent:
    Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, verda clara, groga i porpra, dividida verticalment en parts igualment proporcionals.
Els colors es basen en els de l'escut heràldic de la localitat.

## Història

Va ser aprovada el 14 d'abril del 1997 i publicada al DOGC núm. 2392 el 15 de maig del 1997.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Noguera
* Escut d'Oliola

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 14 d'abril de 1997, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi d'Oliola.» (pdf). DOGC núm. 2392, 15-05-1997.
# Amfíon

Segons la mitologia grega, Amfíon (en grec antic: Ἀμφίων, llatí: Amphion) va ser un heroi, fill de Zeus i d'Antíope, que tenia un germà bessó anomenat Zetos. Va néixer a Elèuteres, a Beòcia.
Quan era un nadó va ser abandonat pel rei Licos al peu del Citeró amb el seu germà Zetos, però uns pastors els van trobar i educar. Zetos es dedicava més aviat a les activitats violentes i a les arts manuals, la lluita, l'agricultura i la ramaderia. Amfíon, per la seva banda, havia rebut una lira com a regal del déu Hermes, i es va dedicar a la música. Segons la llegenda, els dos joves solien discutir sobre el valor de les seves habilitats. Amfíon cedia sovint davant del seu germà, com que era de caràcter pacífic, fins al punt que renunciava de vegades a la música. La seva mare Antíope era presonera a la cort del rei Licos, un oncle seu. Dirce, l'esposa del rei, envejosa de la seva bellesa, la tractavacom una esclava. Una nit, les cadenes que lligaven la captiva van caure miraculosament, i Antíope, sense ser vista per ningú, va arribar a la cabana on vivien els seus fills, que la van reconèixer. Van matar Licos i van castigar terriblement Dirce. La van lligar viva a un brau que la va arrossegar i la va destrossar contra unes roques. Després, els dos germans van regnar a Tebes en el lloc de Licos.
Van envoltar la ciutat de muralles i es conta que durant la construcció Amfíon simplement tocava la lira de tal manera que les pedres el seguien espontàniament i es col·locaven al seu lloc mentre Zetos havia d'esforçar-se a carregar els pesants blocs.
Més tard, es casà amb Níobe, filla de Tàntal, i fou pare de set fills i de set filles (segons la versió més acceptada); però després que Apol·lo i Àrtemis exterminaren tots els seus descendents per castigar la supèrbia de Níobe, Amfíon va caure en la bogeria, i en ràbia va voler destruir el temple d'Apol·lo a Tebes, però el déu el va travessar amb una sageta i el va castigar tancant-lo al Tàrtar per aquesta impertinència.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 29. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi. Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 17 (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1.
* Parada, Carlos; Förlag, Maicar. «Amphion Ἀμφίων» (en anglès). Greek Mythology Link, 1997. [Consulta: 24 juny 2024].</ref>