OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Antonina Nejdànova

Antonina Vassílievna Nejdànova, rus: Антони́на Васи́льевна Нежда́нова, fou una cantant d'òpera russa (soprano) nascuda el 16 de juny del 1873 a prop d'Odessa i morta el 26 de juny del 1950 a Moscou. És una de les representants més grans de l'escola vocal russa.

## Biografia

Nascuda a Krivaia Balka, a l'uiezd d'Odessa (actualment a Ucraïna) en una família de professors rurals, Antonina va cantar en un cor de l'església des dels set anys. Després d'estudiar a l'Acadèmia de Música d'Odessa on va aprendre piano, va marxar a Sant Petersburg, però no va accedir al conservatori. El 1899 va ser admesa al Conservatori de Moscou a la classe d'Umberto Masetti. En sortir el 1902 amb una medalla d'or, va ser convidada al Teatre Bolxoi, on va debutar el 23 d'abril de 1902 en el paper d'Antonida a Una vida pel tsar. Va ser en aquest teatre on va treballar més de trenta anys. Nejdànova tenia una veu de claredat i virtuosisme superior i cantà gairebé tots els papers principals del repertori rus i europeu: Liudmila, Tatiana, Rosina, Lakmé, la reina de Xemakha i molts altres.
El 1912, va cantar a l'Opéra de Paris, interpretant el paper de Gilda a Rigoletto, en la que seria la seva única actuació a l'estranger.
El 1936, formarà part de les primeres tretze persones en el camp de la cultura a rebre el títol d'Artista del Poble de l'URSS i el 1943 esdevindrà doctora en arts pels seus articles sobre Nikolai Rimski-Kórsakov, Rakhmàninov i Leonid Sóbinov. El mateix any es convertí en professora al Conservatori de Moscou.
Nejdanova actuà sovint com a cantant de cambra. El seu repertori incloïa obres de Serguei Rakhmàninov, Piotr Ilitx Txaikovski, Franz Schubert i cançons populars russes.
Antonina Vassílievna Nejdànova va morir el 26 de juny de 1950 a Moscou. Va ser enterrada el 29 de juny al cementiri de Novodèvitxi (parcel·la núm. 3).

### Família

* Marit - Nikolai Semiónovitx Golovànov (1891-1953), director d'orquestra, director de direcció, pianista, compositor i professor. Artista del Poble de l'URSS (1948)
* Cosí - Vladímir Pàvlovitx Kassiànov (1883-1960), actor i director de cinema.

## Referències

* 1 2 3 Alain Pâris. Le Nouveau Dictionnaire des interprètes (en francès). París: Bouquins, 2015. ISBN 978-2-221-14576-0. BNF 44319493.
* ↑ «Антонина Васильевна Нежданова» (en rus). belcanto.ru. [Consulta: 25 gener 2016].

## Enllaços externs

* (francès) Pascale Melani, « De la choriste à la diva : portrait de la chanteuse d'opéra dans la Russie impériale », ENS de Lyon, 2012
* (anglès) Biografia i fotos
* Antonina Nejdànova en el paper d'Antonida a YouTube (Una vida pel tsar - enregistrament del 1914)
# Mare de Déu del Carme d'Alacant

L'església de la Mare de Déu del Carme està situada en l'avinguda dels Exèrcits Espanyols del barri alacantí de la Mare de Déu del Carme. Va ser construïda el 1959 amb plans de l'arquitecte Francisco Muñoz Llorens.
L'antiga Barriada Francisco Franco, popularment Les Mil Vivendes, de 1956, recau a la carretera del Palamó i és la primera actuació residencial pública de la postguerra que, realitzada al sector nord de creixement d'Alacant, es troba despenjada del nucli urbà, de manera que la comunicació amb el conjunt de la ciutat era molt precària, la qual cosa feia a aquest barri funcionar de manera molt precària amb la resta de la ciutat d'Alacant.
Hui, el barri original ha estat demolit i substituït per nova edificació, ja que el conjunt edificat inicialment estava en molt mal estat de conservació. L'església és l'únic edifici que ha sobreviscut de la barriada, que va passar a dur el nom de la Mare de Déu del Carme, advocació de la seua església.
La situació urbanística és de gran rellevància, ja que va ocupar el lloc central de tota l'actuació i és, per tant l'espai més accessible. No obstant això, en relació amb aquesta posició, sembla que aquesta xicoteta església no volguera prendre protagonisme urbà, per quedar configurada com una construcció de caràcter rural.

## Descripció

Té una planta trapezoidal i del costat menor, el del presbiteri, ixen sengles ales que contenen els locals parroquials annexos a la nau. La forma de trapezi al que s'accedeix pel costat major, accentua l'efecte d'espai i de profunditat, la qual cosa se'ns mostra com un recurs de l'arquitectura barroca que, no obstant això, no es manifesta en cap dels signes d'aquest edifici, que busca molt més la seua identificació amb l'arquitectura rural, com en la forma en què la coberta baixa cap a l'atri d'entrada, en la utilització de la rajola i els revestiments pintats de blanc, en la forma d'interpretar el clarobscur i els murs nets sense la presència d'additaments que enterbolisquen la neteja i simplicitat de la construcció, de la qual es pretén traure tota la seua capacitat expressiva.

## Referències

* 1 2 3 4 5 VV.AA. (Vicente Colomer Sendra) Registro de Arquitectura del Siglo XX en la Comunidad Valenciana ISBN 84-87233-38-4
# Bernardo Pérez y Gutiérrez

Bernardo Pérez y Gutiérrez (segles XVIII -XIX) fou un músic espanyol que entre 1801 i 1808 fou mestre de capella de la catedral d'Osma segons consta que un villancet de Nadal anomenat (Oratorio alegórico moral al Nacimiento de Nuestro Señor Salvador Jesu-Christo, que se ha de cantar en la santa iglesia catedral de Osma. Año 1808) i al·lusiu tot ell a la Guerra del Francès, d'aquest compositor es cantà en aquella catedral el mateix any. La música d'aquest oratori és probable que es conservi en l'arxiu de música d'aquella catedral, junt amb d'altres del mateix autor. En la part del gènere didàctic publicà Instituciones elementales de música ó Cartilla para uso de los niños y alivio de los maestros, repartida en lecciones, etc. (1801).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 43, pàg. 746, ISBN 84-239-4543-X
# Habitatge al carrer de les Creus, 33 (Sant Feliu de Llobregat)

L'Habitatge al carrer de les Creus, 33 és una obra noucentista de Sant Feliu de Llobregat (Baix Llobregat) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

La casa, de planta baixa i un pis, presenta balcó amb dos sortides al pis i galeria, també amb dos sortides dobles com acabament de la façana. El sostre sembla pla. És interessant la part de la galeria amb ornamentacions enllaçades amb les portes del balcó. Però, sobretot les columnes divisòries, tipus salomònic, fetes d'obra vista amb maó i de base quadrada que trobem a la part de la galeria i dividint les finestres.
# Antonio Amaya

Antonio Peláez, conegut artísticament com a Antonio Amaya (Granada, 1924 - Sitges, 18 de maig del 2012) va ser un ballarí i cantant de copla andalús. És considerat un dels millors intèrprets del gènere de la segona meitat del segle xx, conegut per èxits com Mi vida privada, Doce cascabeles i La niña ciega.
Des de petit, Antonio Amaya va tenir clara la seva vocació de convertir-se en artista. El 1947 va marxar cap a Barcelona, on va començar a treballar en un espectacle de varietats. Aquest mateix any va signar un contracte discogràfic amb la companyia Gramófono Odeón, per a la qual va enregistrar les seves primeres cançons, escrites pel Mestre Algarra (Doña Luz de Lucena, Yo quiero estar a tu vera, La Medallona). En aquesta mateixa ciutat va portar al teatre l'espectacle "Bronce y oro", que finalitzaria al març del 1947. El seu èxit va ser ràpid: al juliol del 1950, el Teatre Victòria de Barcelona ja li ret homenatge i li lliura el llaç d'or per portar dos anys consecutius d'èxits a la ciutat comtal.
L'èxit més gran d'Amaya arribaria, però, el 1952, amb un pasdoble original de Freire, García Cabello i Juan Solano: Doce cascabeles, que va ser el gran llançament de la seva carrera. Li seguirien títols com la marxa ¡Ay, infanta Isabel!, el Romance a Joselito, El bule-bule, La mare mía, Sombrerito, sombrerito o el pasdoble La reina Juana. Va muntar nombrosos espectacles com a primera figura, sobretot a Barcelona, on va recollir més èxits, però també en altres ciutats, com València, on va ser molt estimat i reconegut de manera especial. Va ser bon amic i company d'escenari de Rafael Conde, El Titi. Després de l'etapa als escenaris, va passar a organitzar espectacles en els quals ell no actuava, sinó que feia d'empresari.
El 1978 va ser el primer home a posar nu per a una revista gai a l'Estat espanyol.
Va morir el 18 de maig del 2012 en una residència de Sitges (Garraf), on vivia retirat de feia dècades.

## Referències

* ↑ Antonio Amaya (en castellà). Barcelona: Morales i Torres, 2008 (Memorias del espectáculo). ISBN 978-84-96106-71-0.
* ↑ Party, núm. 79, 22-10-1979.
* ↑ Zaragozá, A. «El artista Antonio Amaya muere a los 89 años en una residencia de Sitges» (en castellà). Levante-EMV, 22-05-2012 [Consulta: 22 maig 2012].

## Enllaços externs

* Antonio Amaya i El Titi: Mi vida privada Actuació a TVE.
# Acacal·lis (filla de Minos)

Acacal·lis (en grec antic Ἀκακαλλίς), va ser, segons la mitologia grega, una princesa de Creta, filla de Minos i de Pasífae.
Estimada per Apol·lo i per Hermes, del primer va concebre Amfítemis, (dit també Garamant), Naxos (que va donar nom a l'illa anomenada Naxos) i Milet, epònim de la ciutat de Milet. Amb Hermes va tenir Cidó. Embarassada d'Amfítemis, el rei Minos, irritat amb ella, la desterrà lluny de Creta i l'envià a Líbia, on el seu fill, amb el nom de Garamant, va donar lloc al poble nòmada dels Garamants. Quan anava a donar a llum el seu tercer fill, Milet, Acacal·lis, tement la còlera del seu pare, va fugir del palau i es va amagar als boscos. Allà va néixer el petit Milet. Com que no el podia criar, la noia abandonà el nen sota d'un arbre, però, per ordre d'Apol·lo, les llobes del bosc el van alletar fins que uns pastors el van trobar, i el van criar.
En grec, Acacal·lis designa també el tamariu, l'arbre preferit d'Apol·lo.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 5. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461

## Referències

* 1 2 Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 2. ISBN 9788496061972.
# Carrer de la Tapineria (Barcelona)

El Carrer de la Tapineria és un carrer de Barcelona, el qual sembla que inicialment fou anomenat xapins o xapiners (el nom dels artesans que elaboraven els tapins, una mena de sandàlies de suro folrat de cuir i roba que usaven antigament les dones casades en el segle xv). Popularment també se l'anomenava carrer dels Coixos, ja que es veu que molts sabaters ho eren i també els de fina costura que s'hi van establir (aquests especialment dedicats al mercat femení entre la noblesa). Es deia que les dames, quan es casaven, canviaven les sabatilles per tapins.

## Muralla i torres romanes

El carrer ressegueix la muralla romana: el llenç que forma el mur posterior de la Casa de la Canonja amb el seu gran sòcol i la cornisa. Hi trobem també una torre de planta poligonal, la qual formava l'angle nord de la Bàrcino romana. Aquesta enorme torre encara conserva, a la part superior, petites finestres de mig punt i una finestra romànica biforada, que va ésser oberta entre finals del segle xii i principis del xiii. La Pia Almoina la feia servir de celler i rebost.
Al costat de la torre hi ha un altre tros de façana romànica, possiblement del segle xii, la qual corona el mur amb dos finestrals amb arcs bessons.

## Carrer de l'Infern

Quan es va obrir i urbanitzar la Via Laietana, també es van enderrocar els carrerons del barri de la Tapineria, entre els quals es trobava aquest carrer.
La llegenda diu que, en el carrer de l'Infern, hi vivia un camperol que fou condemnat a pagar un deute que ja havia pagat, però que no disposava del rebut corresponent. Mentre anava a cerca algú que li deixés diners, es va trobar un jove molt ben vestit que li va prometre que l'ajudaria, però en donar-se les mans per segellar el pacte el camperol va perdre el sentit. Quan per fi va recobrar-lo, a la paret hi va veure unes ombres en moviment entre les quals hi havia l'home que li exigia els diners mentre amagava el rebut sota una tina. Li va preguntar el seu nom, i aquell li va respondre que era el diable, per la qual cosa ell va sortir corrents al carrer, el carrer de l'Infern. Quan ho va explicar als seus veïns tots el van prendre per boig, però ell finalment va poder recuperar els seus diners en trobar el rebut dintre de la tina.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Dalmases, Pere, 2012. Barcelona pas a pas. 8 itineraris per Ciutat Vella. Col·lecció Base Històrica, núm. 89. Barcelona. ISBN 9788415267669. Pàg. 130.

## Enllaços externs

* Fotografia del 1908 - Flickr (català)
* Comencen els treballs previs a la reurbanització del carrer de la Tapineria (català)
# Habitatge al carrer de les Penyes, 22 (Calafell)

L'Habitatge al carrer de les Penyes, 22 és una obra de Calafell (Baix Penedès) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici de planta trapezial constituït per planta baixa i una planta pis amb coberta d'un aiguavés. La façana mostra la fàbrica de pedra irregular a la vista, la qual va ser rejuntada amb morter de ciment portland. Al costat dret de la façana hi ha el portal d'accés a l'immoble. És de pedra tallada i arc escarser. A la clau de l'arc hi ha gravada la data 1786. A la planta baixa hi ha una finestra apaïsada i a la planta alta hi ha dues finestres verticals. Les tres finestres tenen una llinda de fusta, la qual també és present damunt de l'arc del portal. Els tancaments de les obertures de són de fusta, la qual també és present damunt de l'arc del portal. Els tancaments de les obertures són de fusta. A la part superior de la façana hi ha un ràfec fet amb teules. A l'extrem esquerre hi ha un fanal de l'enllumenat públic i, a la cantonada, en el mur lateral existent hi ha un element de suport de la línia que subministra electricitat a l'immoble.
El sistema constructiu és de tipus tradicional amb murs de càrrega de maçoneria i morter. Els sostres són unidireccionals de bigues de fusta i entrebigats de rajola. La coberta és de teula àrab. L'escala és de volta de rajola. El portal és de pedra d'origen local.

## Referències

* 1 2
# Factor d'integració

factor d'integració o factor integrant d'una equació diferencial ordinària, es defineix com una funció (usualment representada per la lletra grega μ) que en multiplicar-se per una equació diferencial no exacta, pot convertir-la en una equació diferencial exacta. El factor d'integració és sols una funció agafada de manera tal que permet resoldre l'equació desitjada.

## Història

El primer registre del qual es té coneixement sobre un factor integrador com un mètode per resoldre una equació diferencial es troba a l'obra Opera omnia, publicada el 1742 per Johann Bernoulli. No obstant això, el mètode més comunament ensenyat (i del que es parla en aquest article) se li atribueix a Leonhard Euler.

## Consideracions

Considerant una funció $M(x)$. Es multipliquen ambdues bandes de (1) per $M(x):$
    $M(x)y'+M(x)a(x)y=M(x)b(x)\quad \quad \quad (2)$
Es vol que la banda esquerra quedi de la forma d'una derivada del producte. De fet, si s'assumeix això, la banda esquerra es pot reordenar com a
    $(M(x)y)'=M(x)b(x)\quad \quad \quad (3)\,$
I això es pot integrar,
    $y(x)M(x)=\int \limits _^\!b(x)M(x)\,dx+C\,$
on $C$ és una constant (veure constant arbitrària d'integració). I ara es pot resoldre per $y(x),$
    $y(x)={\frac {\int \limits _^\!b(x)M(x)\,dx+C}{M(x)}}\,$
Tanmateix, per resoldre explícitament per $y(x)$ es necessita trobar l'expressió de $M(x).$ Es pot deduir de (2) que $M(x)$ obeeix l'equació diferencial
    $M'(x)-a(x)M(x)=0\quad \quad \quad (4)\,$
Per aconseguir $M(x)$, es divideixen les dues bandes per $M(x):$
    ${\frac {M'(x)}{M(x)}}-a(x)=0\quad \quad \quad (5)\,$
L'equació (5) ara és de la forma d'una derivada logarítmica. Resolent (5) s'obté
    $M(x)=e^{\int \limits _^\!a(x)\,dx}\,$
Es pot veure que multiplicar per $M(x)$ i la propietat $M'(x)=a(x)M(x)$ són essencials per resoldre aquesta equació diferencial. $M(x)$ s'anomena factor d'integració. El nom prové del fet que és una integral, i es comporta com un múltiple de l'equació (d'aquí el factor).

## Exemple

Donada l'equació diferencial
    $y'-{\frac {2y}{x}}=0$
Es pot observar que en aquest cas $a(x)={\frac {-2}{x}}$
    $M(x)=e^{\int \limits _^\!a(x)\,dx}$
    $M(x)=e^{\int \limits _^\!{\frac {-2}{x}}\,dx}$
    $M(x)={\frac {1}{x^{2}}}$
Multiplicant ambdues bandes per $M(x)$ s'obté
    ${\frac {y'}{x^{2}}}-{\frac {2y}{x^{3}}}=0$
    $\left({\frac {y}{x^{2}}}\right)'=0$
o bé
    ${\frac {y}{x^{2}}}=C$
que dona
    $y(x)=Cx^{2}\,$

## Referències

* ↑ Victor Segura. «Ecuaciones Diferenciales de Primer Orden» (PDF). [Consulta: 8 octubre 2020].
* ↑ «The origins of integrating factors» (en inglés). Mathematical Time Capsules, , pàg. 209 - 211. 10.5948/UPO9780883859841.028 [Consulta: 8 octubre 2020].

## Vegeu també

* Mètode de variació dels paràmetres
# Akysis filifer

Akysis filifer és una espècie de peix de la família dels akísids i de l'ordre dels siluriformes.
Els adults poden assolir els 5 cm de llargària total i tenen 35 vèrtebres. Viuen a l'aigua tèrbola del llac Tônlé Sab, el qual és de corrent moderat i fons sorrenc. Es troben a Àsia: llac Tônlé Sab (Cambodja).

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Ng, H. H. & W. J. Rainboth. 2005. Four new species of Akysis (Teleostei: Siluriformes: Akysidae) from mainland southeast Asia, with comments on Akysis similis. Raffles Bull. Zool. Suppl. núm. 13: 33-42.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Ng, H.H. i M. Kottelat 1998. The catfish genus Akysis Bleeker (Teleostei: Akysidae) in Indochina, with descriptions of six new species. J. Nat. Hist. 32:1057-1097.
# Antonio Aramburo

Antonio Aramburo (Erla, Saragossa, Aragó, 17 de gener de 1840 - Montevideo, Uruguai, 16 de setembre de 1912) fou un cantant d'òpera aragonès.
Malgrat que la seva família tenia suficients mitjans per enviar-lo estudiar enginyeria, Antonio decidí el 1867, interrompre els estudis per a dedicar-se al cant. Estudià en Madrid amb el mestre Antonio Cordero.
Debutà a Milà el 1871 en el Teatro Carcano, i va recórrer amb molts aplaudiments els primers teatres d'Europa i Amèrica. La veu d'Aramburo, pel timbre, igual i varonil, fou potser la més perfecta que s'escoltà en les escenes líriques durant el segle xix.
Ja en els seus últims anys, i després d'haver-se retirat de l'escena, n'hi havia prou que en qualsevulla dels grans teatres d'Amèrica del Sud s'anunciés que Aramburo cantaria una romança, perquè s'omplis la sala de gom a gom.
Les seves òperes predilectes eren: La favorita, Poliuto, Ernani i Il trovatore.
El 17 de gener del 2003, es col·locà un bust en el seu honor en la seva vila nadiua, obra de l'escultor Miguel Cabré.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 5, pàg, 1195 (ISBN 84-239-4505-7)
# Marianette Jaimes-Guerrero

Marianette Jaimes-Guerrero és una escriptora mig yaqui/juaneño i mig europea, experta en drets indígenes i bioètica, professora d'estudis femenins a la Universitat de San Francisco, i ha col·laborat amb Women of All Red Nations, Indigenous Women’s Network i l'American Indian Anti-Defamation Council. Ha editat The State of Native North America Native Genesis (1992), Native Womanism: Exemplars of Indigenism i Global Genocide: A Case for Biocolonialism.

## Referències

* ↑ «Fitxa de MA Jaimes Guerrero» (en anglès). Universitat de San Francisco. [Consulta: 5 novembre 2016].
# Bernat Capó i Garcia

Bernat Capó i Garcia (Benissa, Marina Alta, 29 de febrer de 1928 - 14 de març de 2017) va ser un escriptor i periodista valencià. Home d'una exemplar trajectòria cívica i humanista, va participar en moltes empreses culturals, com ara la fundació del Diario de Valencia o de Noticias al Día, alhora que col·laborava amb els seus escrits al redreçament del País Valencià, amb articles publicats en El Temps, Saó, Mediterráneo, Levante-EMV, Información o als mitjans ja esmentats, entre d'altres.
Com a escriptor, es va interessar per la cultura popular, tema que ha tractat en llibres narratius (Espigolant pel rostoll morisc, 1980) o assagístics (Costumari valencià, 1992-94). Durant els últims temps, ha estat homenatjat al seu poble, que ha posat el nom de Bernat Capó a la Biblioteca Municipal de Benissa, mentre que els escriptors catalans li van fer també l'any 2001 un homenatge pel conjunt de la seva obra. L'editorial Bullent va crear l'any 1999 el Premi de Cultura Popular Bernat Capó.
Era soci d'honor de l'Associació d'Escriptors en Llengua Catalana.

## Obres
### Novel·la

* Estampes pobletanes (1978)
* Rèquiem per una amistat (1982)
* El rossinyol del pou d'avall (1984)
* El cant de l'alosa (1986)
* La criminala (1986)
* El marabut arrossaire (1987)
* Cronicó del Sisè (1987)
* El teuladí utòpic (1990)
* On ets, Gigi? (1992)
* Pleniluni (1993)
* De Berdica a Navayork (2008)

### Altres

* Espigolant pel rostoll morisc (1980)
* Costumari valencià (1992–1994)
* "Recordant Fuster". Saó (València), núm. 154, juliol-agost 1992, p. 48-49.
* Antologia (1997)

## Referències

* ↑ «Fallece en Benissa el escritor Bernat Capó, escritor de la cultura popular» (en castellà). ELMUNDO.
* ↑ «Bernat Capó i Garcia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Premi Bernat Capó - Museu Valencià d'Etnologia». Arxivat de l'original el 2012-06-21. [Consulta: 17 gener 2012]. Premi Bernat Capó
* ↑ web d'Edicions del Bullent
* ↑ Escriptors.cat
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 «Obres». Arxivat de l'original el 2015-11-18. [Consulta: 17 gener 2012]. Recull d'algunes obres de Bernat Capó
* ↑ «VEU - Revista cultural de la Universidad de Alicante». Arxivat de l'original el 2015-11-18. [Consulta: 17 gener 2012]. Presentació del llibre de Berdica a Navayork
* ↑ TracesRecordant Fuster

## Enllaços externs

* Fitxa biogràfica amb enllaços a obres en la web d'Edicions del Bullent.
* «Bernat Capó i Garcia». Associació d'Escriptors en Llengua Catalana.
# Habitatge al carrer del Fossar, 12 (Rupit)

L'Habitatge al carrer del Fossar, 12 és una casa de Rupit i Pruit (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa entre mitgeres assentada sobre el desnivell del terreny, amb el carener paral·lel a la façana, orientada a tramuntana. La banda de migdia mira vers la riera de Rupit. Consta de planta baixa i dos pisos. La planta baixa presenta dos portals rectangulars, la llinda de la dreta emmarca també una finestra. Al damunt hi ha una finestra conopial amb ampit i espiera. Damunt l'altre portal hi ha una altra finestra de les mateixes característiques, llevat de la llinda, que és llisa. Al segon pis s'hi obren dues finestres petites amb espieres i els ampits motllurats.
L'edifici té gravats algunes inscripcions: Llinda del portal esquerre: 16 IHS 81. Damunt els carreus: JASINTO TORRASASTRE. Llinda portal dret:AVE 17 IHS ---.
Construïda amb pedra unida amb morter de calç, els elements de ressalt són de pedra picada.

## Història

La importància de les cases d'aquest carrer rau sobretot en la bellesa arquitectònica i la unitat dels edificis que la integren, tots ells construïts als segles xvii i XVIII i que han estat restaurats recentment amb molta fidelitat.
L'establiment de cavallers al Castell de Rupit als segles xii i xiii donaren un caire aristocràtic a la població, al segle xiv la demografia baixa considerablement. Al fogatge del segle xvi ja s'observa una certa recuperació i a partir del segle xvii comença a ser nucli important de població, ja que durant la guerra dels Segadors, al 1654, s'hi establiren molts francesos.

## Referències

* 1 2 3 4 5