OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escola Tècnica Superior d'Enginyeria del Disseny

L'Escola Tècnica Superior d'Enginyeria Aeroespacial i Disseny Industrial (ETSEADI) (ETSIADI, en castellà) amb més d'un segle i mig d'existència, des dels seus orígens com l'«Escola Industrial» de València creada el 1852, ofereix una formàció tècnica d'enginyers. És adscrita a la Universitat Politècnica de València.
Ofereix graus en electricitat, electrònica industrial, mecànica, disseny industrial, i aeroespacial.

## Història

El predecessor va ser el Conservatori de les Arts, creat el 1832, una dependència del conservatori de Madrid. S'hi ensenyava aritmètica, geometria, mecànica, delineació i química aplicada a les arts i oficis. L'Escola Industrial de València es va constituir el 1852 a partir de les càtedres dependents del Conservatori d'Arts. Inicialment va ser un centre d'ensenyament elemental, on també s'impartia la carrera de comerç. Per decret del govern central, el 1855 va passar a ser de nivell mitjà i el 1860 esdevindrà Escola Superior d'Enginyeria Industrial. Aquest canvi no va agradar als edils locals que preferien una escola elemental o mitjana, per formar obrers i artesans. L'escàs nombre d'alumnes, junts amb la posició manifestament contrària de l'Ajuntament valencià van provocar el seu tancament el 1865. En aquesta època d'una Espanya poc industrialitzada, la demanda d'enginyers era escassa.
La Junta Superior Revolucionària va obrir una nova escola industrial destinada als artesans, inspirada per Joan Mercader i Gauthier, profesor de mecànica i física de l'escola difunta, pocs dies després de la revolució de 1868. L'ensenyament era gratuït i es donava el vespre per facilitar als obrers i artesans la seva participació després de la feina.
Al llarg del segle xx van seguir diversos canvis de nom com a conseqüència de canvis de règim i de filosofia educativa. Finalment, el 1970 es va incorporar en la Universitat Politècnica de València.

## Lloc d'interès

* Museu del Joguet

## Altres dades

Lloc de rodatge de la sèrie de televisió 'Respira', en la qual ixen Manu Rios, Najwa Nimri i Blanca Suárez, entre d'altres.

## Referències

* ↑ Equip directiu al web de la Universitat
* 1 2 Cano Pavón, 2001.
* ↑ ETSID a upv.es
* ↑ «Titulacions de Grau». ETSID. Arxivat de l'original el 2016-08-24. [Consulta: 13 setembre 2016].
* ↑ Cano Pavón, 1997, p. 119.
* ↑ Cano Pavón, 1997, p. 117.
* ↑ Cano Pavón, 1997, p. 127.
* ↑ «Història de la UPV». Universitat Politècnica de València, s.d. [Consulta: 14 juny 2018].
* ↑ Carrió Rovira, María Teresa. Els joguets de Dénia : un segle d'activitat industrial. [Valencia]: Publicacions de la Universitat de València, 2009, p. 77. ISBN 9788437073774.

## Bibliografia

* Cano Pavón, José Manuel. La Escuela Industrial de Valencia (1852-1865) y sus antecedentes : La difícil formación de un capital humano (en castellà), 2001. ISBN 8460719421.
* Cano Pavón, José Manuel «La Escuela Industrial de Valencia (1852-1865)» (pdf) (en castellà). Llull: Revista de la Sociedad Española de Historia de las Ciencias y de las Técnicas, 20, 38, 1997, pàg. 117-142. ISSN: 0210-8615.
# Escola Universitària Politècnica d'Informàtica Campus de Cappont

L'Escola Universitària Politècnica d'Informàtica Campus de Cappont és una obra de Lleida (Segrià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Primer edifici construït al nou campus de la Universitat de Lleida o Cap Pont, ubicat al costat de la biblioteca. Té dues bandes ben diferenciades: la que dona a la ciutat i la que dona a l'interior, tot configurant l'àrea central. La façana orientada al riu Segre destaca per la regularitat, la coincidència de volums i el ritme.
Com la resta d'edificis universitaris, té àrees destinades per als despatxos dels docents (en general, petits), aules de mides diverses, zona administrativa i cossos especials corresponents a l'especialitat que s'imparteix a la facultat. Totes aquestes àrees s'han situat a l'interior del cos paral·lelepípede que dona al riu: es tracta d'un volum de coberta plana i façanes contínues de pedra, amb finestres regulars.
L'edifici central té una escala en un dels seus extrems. A la part posterior, que dona a la zona verda del campus, i sota una gran coberta, es troben les aules, de grans dimensions, i els tallers. Hi ha també un vestíbul a doble alçada que organitza les distribucions de l'edifici.

## Referències

* 1 2 3
# Escola Universitària Salesiana de Sarrià - EUSS Enginyeria

L'Escola Universitària Salesiana de Sarrià (EUSS) és un centre acadèmic adscrit a la Universitat Autònoma de Barcelona, sota la titularitat de la Fundació Privada Rinaldi. Fundada el 1994, la seva ubicació és al passeig de Sant Joan Bosco, a l'extrem del barri de les Tres Torres, Barcelona.
L'Escola ofereix programes d'estudis universitaris en enginyeria enfocats a la branca industrial, incloent graus com Electrònica Industrial i Automàtica, Energies Renovables i Eficiència Energètica, Mecànica, Automoció i Organització Industrial. A més, ofereix programes de postgrau, com el màster universitari en Direcció d'Empreses Industrials i altres programes propis.

## Referències

* ↑ «Programes ADD | EUSS». [Consulta: 7 setembre 2023].
* ↑ «Una cincuentena de estudiantes de la EUSS diseñan un nuevo coche de carreras para competir en el Formula Student» (en castellà). El Economista, 22-12-2021. [Consulta: 7 setembre 2023].
# Escola Universitària d'Infermeria (UB)

L'Escola Universitària d'Infermeria està ubicada en el Campus de Ciències de la Salut de Bellvitge (L'Hospitalet de Llobregat) i té els seus antecedents històrics a l'Hospital Clínic i a la Facultat de Medicina de Barcelona. La ubicació actual fou inaugurada a l'abril de 1992.
En l'actualitat s'imparteixen els estudis següents:
* Ensenyaments de grau: Infermeria i Podologia
* Especialitats d'infermera: Infermera especialista en Salut Materno-infantil (Llevadora)
* Màsters i Cursos de Postgrau.

## Enllaços externs

* Pàgina web de la Facultat d'Infermeria
# Escola de Fígols

L'Escola de Fígols és una obra de Tremp (Pallars Jussà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici adossat a l'església parroquial de Sant Pere de Fígols, que consta de tres nivells d'alçat (pb + 2p) i està coberta a dues aigües. La façana principal denota certa manca de simetria en la seva composició. La planta baixa presenta dues portes i una finestra, situada al centre, i els pisos superiors dues finestres en cadascun, fruit de la transformació dels balcons originals. Les obertures estaven originàriament emmarcades fer franges llises de morter que sobresortien lleugerament del plom del mur. Aquestes mateixes franges recorrien horitzontalment la façana, traduint a l'exterior els forjats de l'edifici i emmarcaven també l'amplada del frontis. Destaca la porta principal, per ser la única obertura amb llinda d'arc rebaixat.
# Escola de Morava

L'escola de Morava (en serbi: Моравски стил, Moravski stil) fa referència a l'estil arquitectònic i artístic romà d'Orient que s'emprà a Sèrbia, en el període de 1370 a 1459, en diferents edificis religiosos. Les esglésies i monestirs van ser construïts pels governants Lazar Hrebeljanović (1370 -1389), Stefan Lazarević (1402-1427), Djuradj Brankovic (1427-1456) i els seus nobles. La primera construcció d'aquest estil va ser la tomba reial de Ravanica. El principal assoliment de l'escola de Morava és l'esplendor dels elements escultòrics; la plasticitat de les seves ornamentacions en pedra representa una de les fites més originals de l'art medieval serbi.

## Història

L'arquitectura a Sèrbia, al voltant de 1370 fins a la seva caiguda pels otomans el 1459, era molt experimental i molt activa. Anomenada "escola de Morava" i declarada com "estil nacional" per Gabriel Millet, reflectia una avaluació adequada dels punts d'estètica i d'altres punts de vista.
El Katholikon del monestir de Ravana, construït durant la dècada de 1370, es pot considerar la declaració inaugural d'aquest estil, influït inicialment pels edificis del mont Atos, des de l'arquitectura pròpia de Sèrbia de la dècada de 1340 i 1350, i d'altres fonts encara no determinades. L'aparició dels absis laterals al llarg dels flancs de l'església de Ravana suggereix clarament la creixent importància de la fórmula monàstica del mont Atos, juxtaposant aquí l'esquema local d'església amb cúpula.
No obstant això, l'aspecte més sorprenent d'aquesta arquitectura és l'enorme quantitat d'escultures, la seva exuberància i varietat de motius evidents en un gran nombre d'edificis, de Lazare de Krusevac a Naupara, Rüden, Veluce, Ljubostinja, i Milentija: la decoració mostra afinitats amb l'estil d'Armènia i Geòrgia, amb el món de l'islam, i fins i tot amb la República de Venècia i l'Oest.
La seva persistència en el segle XV en les façanes de les esglésies, com la del monestir Kalenić (construïda entre 1413 i 1417), posa de manifest la vitalitat d'aquest nou sistema, que en les seves etapes més avançades incorporà formes humanes i animals, sovint relacionades amb temes mitològics, presumiblement procedents d'il·luminacions de manuscrits.
En els últims anys de la independència de Sèrbia, l'amenaça imminent de les forces otomanes va influir en el disseny dels edificis civils i religiosos, on es poden observar més testimonis de fortificacions. El monestir Manasija a Sèrbia, per exemple, incorpora un sistema d'enormes murs, deu torres, i una masmorra enorme, tot construït entre 1407 i 1418. Finançats pel serbi Stefan Lazarević, Manasija es va convertir en el centre de l'última activitat cultural a Sèrbia abans de la seva caiguda a mans dels otomans el 1459.

## Galeria

* Capella Reial Lazarica, a Kruševac
* Monestir de Ravanica
* Monestir Ljubostinja
# Escola de Nàutica de Barcelona

L'Escola de Nàutica de Barcelona és un edifici situat al Pla de Palau de Barcelona mirant cap a la Barceloneta, catalogat com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Història

Va ser construït entre 1930 i 1933 al lloc on hi havia hagut el Portal de Mar, segons el projecte dels arquitectes Joaquim Vilaseca i Adolf Florensa.
Amb l'esclat de la Guerra Civil Espanyola, va ser ocupat temporalment pel Comitè de Milícies Antifeixistes, i posteriorment s'hi va instal·lar l'Escola de la Marina Mercant de la Mediterrània. Des de l'any 1990, l'escola forma part de la Universitat Politècnica de Catalunya (UPC) com a Facultat de Nàutica de Barcelona.

## Descripció

Es tracta d'un edifici aïllat i de planta quadrangular, consistent en una àmplia planta baixa destinada a serveis i administració del centre, per sobre hi ha dues plantes i al capdamunt un terrat pla.
Cadascun de les quatre façanes compta amb un accés amb escalinata de poc desenvolupament, que donen pas a sengles pòrtics de grans dimensions sense frontó flanquejats per columnes toscanes. Per sobre, els dos pisos presenten petites diferències en els volums, però poc ressenyables, amb grans obertures amb balconada les centrades i amb balcó sense voladís les dels costats. Algunes de les obertures de la primera planta presenten un frontó no decorat, les del segon pis no en tenen i presenten un senzill arc escarser. Els buits sense obertures estan ocupats per pilastres llises, amb capitell les del centre i estriades les dels cossos laterals. Corona les façanes un prominent ràfec i per sobre una balustrada de pedra. La coberta és plana, excepte per una llanterna de vidre que s'obre damunt del centre de la planta baixa.
L'interior està format per una planta baixa molt diàfana, amb un vaixell a escala al centre que presideix l'espai lliure que arriba verticalment cap a la gran llanterna. És destacable que en un dels laterals d'aquesta planta s'hi desenvolupa una gran escalinata que mena a la segona planta. L'estat de conservació de l'edifici es pot considerar bo.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Facultat de Nàutica». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Pla de Palau». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.

## Bibliografia

* García Domingo, Enric. Història del Museu Marítim de Barcelona 1929/1939, 2001.

## Enllaços externs

* «Escola Nàutica». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* «Guia temàtica Biblioteca ETSAB: Facultat de Nàutica». UPCommons.
# Escola de músics i JPC

L'Escola de músics i JPC és una escola de música de la ciutat de Barcelona, fundada l'any 1992 al barri del Raval. especialitzada en diferents tipus d'educació musical, els quals són la música clàssica, la música moderna i el cant. Forma uns 600 alumnes.
L'any 1992 l’Escola de músics i JPC neix de la fusió de les escoles Escola de músics i l’Escola Juan Pedro Carrero. Des dels seus inicis, la direcció d’aquest centre va estar a càrrec d'en Jordi Farrés Xirinachs. L'any 2016, l'Ajuntament de Barcelona els va atorgar la Medalla d'Honor de Barcelona, gràcies a la seva forma d’ensenyar als seus alumnes, també per les diverses col·laboracions amb aquest organisme governamental. Des del 2011 col·laboren amb la fundació Tot Raval, ajudant a través de la música a la integració de la gent del barri.

## Referències

* ↑ «L'escola de músics i JPC». Cultura Viva. Ajuntament de Barcelona. [Consulta: 12 març 2023].
* 1 2 «Qui som», 14-03-2019. [Consulta: 10 novembre 2021].
* ↑ Benavides, Luis. «Música per a tothom». El Periódico, 03-08-2011. [Consulta: 12 març 2023].
* 1 2 «Barcelona aprova les Medalles d’Honor del 2016 : Servei de Premsa». Ajuntament de Barcelona. [Consulta: 10 novembre 2021].
* ↑ «Qui som». Tot Raval, 13-10-2016. [Consulta: 10 novembre 2021].

## Enllaços externs

* Escola de músics i JPC - Lloc web oficial
# Intercrosse

L'intercrosse és un joc de pilota on hi participen dos equips, formats per un porter i quatre jugadors, que utilitzen un bastó amb una cistella de plàstic flexible al final, per recollir, transportar, passar i tirar una pilota, tot intentant marcar gol en la porteria de l'equip contrari. L'equip que aconsegueix més gols és el guanyador. L'intercrosse és un joc molt dinàmic i ràpid que exigeix un important treball d'equip.

## Normes

Les regles de l'intercrosse s'articulen al voltant de quatre fonaments bàsics:
* Córrer sempre. El jugador que té la pilota no pot caminar sinó que està obligat a córrer o a passar-la.
* La pilota és del primer que la cobreix. Quan la pilota queda lliure a terra, passarà a mans del jugador que la cobreixi primer amb la seva raqueta.
* Sense contacte. No està permès cap mena de contacte, ni de cos amb cos, ni de raqueta amb raqueta, ni de raqueta amb cos.
* Cinc segons. Cinc segons és el temps màxim que un jugador pot tenir la pilota. D'aquesta manera s'obliga els jugadors al treball en equip i s'eviten al màxim les individualitats.

## Orígens de l'intercrosse

El/la crosse és un dels jocs amerindis més coneguts que es jugava de maneres diferents en gairebé totes les tribus, tant en les dels actuals territoris del Canadà com en les dels Estats Units. El seu nom original és baggataway, però els primers colonitzadors francesos li van canviar per la de crosse per la semblança del pal o raqueta utilitzat pels indis amb el bàculs d'un bisbe.
Per als antics indis, el baggataway servia per preparar els joves guerrers per als rigors de la guerra. El baggataway era inicialment un joc violent que desenvolupava, entre altres aspectes, el costum de jugar en equip o de protegir-se dels cops dels adversaris. Això permetia als ancians d'escollir els guerrers més susceptibles d'esdevenir caps perquè en el joc havien demostrat més força i coratge.
El baggataway tenia, també, un marcat component místic. L'indi, jugant, se sentia vinculat a la natura i testimoniava la seva adhesió als fenòmens divins, tot oferint al Creador la seva vitalitat i la seva força. Els guerrers es preparaven a fons des de força temps abans, amb exercicis, banys, abtinència sexual i dietes apropiades per a un millor rendiment.
Abans de l'inici del partit, els dos equips acordaven:
* El nombre de jugadors, que podia sobrepassar el centenar per equip;
* Els límits del terreny, que podia tenir de cent cinquanta metres fins a un quilòmetre i mig
* El premi o l'aposta en joc. A cada extrem del camp, un arbre o un pal clavat a terra representaven les porteries. L'objectiu del joc consistia a fer-hi colpejar una pilota de fusta o de cuir. La pilota podia ser llançada o transportada amb la raqueta, però mai no podia ser tocada amb les mans o amb els peus. Un partit podia durar diversos dies.
# IPod Mini

L'iPod Mini fou una versió de grandària reduïda del reproductor de música portàtil iPod d'Apple Inc. Es presentà el 6 de gener de 2004 i fou posat a la venda el 20 de febrer d'aquell mateix any. Aquest gadget funciona tant amb ordinadors amb McIntosh com amb Windows mitjançant el programari iTunes. El 23 de febrer es va presentar la segona generació d'aquest producte; més tard fou substituït per l'iPod nano que prengué el seu lloc a partir del 7 de setembre de 2005. La seva superfície externa es trobava realitzada en alumini anoditzat.

## Detalls

La primera generació d'iPod Mini es va llançar en 5 colors diferents: plata, or, rosa, blau i verd.

## Enllaços externs

* iPod Mini dades específiques
* iPod Mini desmuntat i incorporat amb targeta CF
# Oli de cacauet

L'oli de cacauet és un oli vegetal comestible derivat del cacauet, és notable la seva aroma i gust.
Es fa servir sovint a la cuina xinesa, i del sud d'Àsia a la manera com es fa servir l'oli d'oliva a la cuina mediterrània. L'oli de cacauet té un punt de fumejat relativament alt. Els seus àcids grassos principals són l'àcid oleic (56,6%) i l'àcid linoleic (26,7%). També té àcid palmític, àcid araquídic, àcid araquidònic, àcid behènic, àcid lignocèric i altres àcids grassos.
Es fa servir sobretot per fregir.
A l'exposició universal de París de 1900 la companyia Otto, demostrà que l'oli de cacauet podia servir de combustible pel motor diesel.
També es fa servir com ingredient principal en productes per treure la cerumen de les orelles junt amb l'oli d'ametlles. També s'utilitza per estovar de la femta. Se'n pot fer sabó.
Als olis de refinats cacauet els han extret els al·lèrgens i així són segurs per la majoria de les persones al·lèrgiques al cacauet, en canvi els olis de cacauet no refinats i premsats en fred poden ser molt perillosos per les persones al·lèrgiques al cacauet. Tanmateix com que el procés de refinació no queda clar cal consultar el metge.

## Valor nuritiu per 100 grams

Energia dietètica:3.699 kilojoules, proteïna 0, greix 100 g, carbohidrats 0 g, greix saturat 17 g greix monoinsaturat 46 g greix poliinsaturat 32 g.

## Referències

* ↑ http://www.ncbi.nlm.nih.gov/pubmed/10722892
* ↑ http://www.bmj.com/archive/7087p.htm Arxivat 2008-03-04 a Wayback Machine.
* ↑ http://www.faiusa.org/?page=peanuts
# Oli de pal de rosa

L'oli de pal de rosa és un oli essencial valuós, especialment en perfumeria. Conté la substància linalol, que té diversos usos.
L'oli s'extreu de la fusta d' Aniba rosaeodora i Aniba parviflora i possiblement d'altres espècies d' Aniba. Quan arriba a la destil·leria, la fusta s'estella i després es destil·la al vapor. Cada arbre produeix aproximadament un 1% d'oli en pes de fusta.Després d'una història de sobreexplotació massiva i d'esgotament d'espècies, s'estan fent esforços per conrear Aniba rosaeodora i per desenvolupar tècniques per extreure l'oli essencial de les fulles.
Com que moltes fustes no relacionades s'anomenen " pal de rosa ", ha sorgit certa confusió sobre l'origen de l'"oli de pal de rosa". Membres del gènere Dalbergia com el pal de rosa brasiler (D. nigra) i el pal de rosa de l' Índia (D. latifolia) mai han estat una font d'oli de pal de rosa.

## Referències

* ↑ «Chapter 4: Rosewood Oil». Flavours and fragrances of plant origin. fao.org. Arxivat de l'original el July 20, 2018. [Consulta: 19 juliol 2018].
* ↑ Maia, José Guilherme S.; Andrade, Eloisa Helena A.; Couto, Hilma Alessandra R.; etal Química Nova, 30, 8, 2007, pàg. 1906–10. DOI: 10.1590/S0100-40422007000800021 [Consulta: free].
* ↑ Preedy, Victor R.: Essential Oils. Academic Press, 2016, ISBN 978-0-12-416641-7, p. 193–200.
* ↑ Aniba terminalis on Useful Tropical Plants.
* ↑ Varty, N. «The IUCN Red List of Threatened Species». IUCN Red List of Threatened Species, 03-01-1998.
* ↑ De Almeida, R. N.; Araújo, D. A.; Gonçalves, J. C.; Montenegro, F. C.; De Sousa, D. P. Journal of Ethnopharmacology, 124, 3, 2009, pàg. 440–3. DOI: 10.1016/j.jep.2009.05.044. PMID: 19505550 [Consulta: free].
# Artrologia

L'artrologia és la branca de l'anatomia que es dedica a l'estudi de les diferents articulacions. També se la coneix com a sindesmologia. Es defineix l'articulació com el conjunt de parts toves i dures mitjançant les quals s'uneixen dos o més ossos propers, sent aquesta la connexió funcional entre els ossos de l'esquelet.

## Vegeu també

* Aparell locomotor

## Referències

* ↑ Artrologia a Optimot
* ↑ «Artrologia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Artrologia». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.

## Enllaços externs

* visualciencia.tv Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Escola de la Colònia Güell

L'Escola de la Colònia Güell és una obra del municipi de Santa Coloma de Cervelló (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici, juntament amb la Casa del Mestre, netament diferenciat de la resta de la colònia, per materials, disposició i estructura. És de planta irregular, recobert amb lloses de pedra i remarcant amb maó vist les obertures, la sanefa sota el ràfec i part del mur del primer pis, justament la que dona als terrats que, a la seva alçada envolten gairebé ¾ parts de l'edifici. Malgrat la seva aparença historiada, és de gran funcionalitat, amb profusió de finestres per afavorir el treballs dels nens i situat en un extrem de la Colònia envoltat de pins per millorar el seu lleure. La coberta és de teula àrab a quatre aigües i en la distribució de les obertures (grans a la planta baixa i petites i agrupades en fileres al primer pis) es veu la tendència historicista dominant en la majoria dels edificis singulars de la Colònia Güell.

## Història

L'escola es va construir quan ja estaven pràcticament finalitzada totes les altres construccions de la colònia, a excepció de l'església que, malgrat haver estat projectada una desena d'anys abans, es va construir a ritme morós i es va deixar finalment inacabada.
El 1914, doncs, es va finalitzar l'escola i la casa del mestre, dos edificis bessons, units per un pont de maó i diferents substancialment en la seva concepció espacial, tal com es deriva de les diverses funcions per a les que van estar creats.
L'escola manté la seva docència.

## Referències

* 1 2 3 4