OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Un noi anomenat Odi

Un noi anomenat Odi (títol original: A boy called Hate) és un drama psicològic pel·lícula estatunidenca de 1996 dirigida per Mitch Marcus. Ha estat doblada al català.

## Argument

Un jove adolescent anomenat Steve Bason i sobreanomenat Hate (Odi), pertorbat pel divorci dels seus pares s'enfonsa en la delinqüència i roba un cotxe. Es troba en un correccional. El dia de la seva sortida, el seu pare, que havia de recollir-lo, és absent. Decideix de marxar de la casa paterna en moto amb un revòlver pertanyent a la seva ex-amiga suïcidada. Pel camí, veu una jove, Cindy, a punt de ser agredida pel seu oncle. S'interposa i sona un tret. L'agressor és mort a terra. L'endemà, el cos es trobat i s'inicia una carrera persecució entre Odi i la policia.

## Repartiment

* Scott Caan: Steve Bason / Odi
* Lee Nashold: Policia de suburbi
* Kevin Michael Richardson: Membre del personal
* James Caan: Jim Bason
* Melissa Lahlita Crider: Cindy Wells
* Elliot Gould: Richard Wells
* Duane Davis: Ed Jenkins
* Wade Allain-Marcus: Jove
* Cece Tsou: Dona texana
* Dennis Cokrum: Texà
* Seth Isler: Barman
* Stephanie Allain: criada
* Scott Patterson: Oficial del CHP
* Mary Louise Gemmill: Dona advocat
* Bradley Jay Lesley: conductor del camió
* Adam Beach: Billy Petita Ploma

## Critica

* "Irrellevant film (...) James Caan anima una mica la funció, que ni entusiasma ni irrita."

## Referències

* ↑ «Un noi anomenat Odi». esadir.cat.
* ↑ «A boy called Hate». The New York Times.
* ↑ Palomo, Miguel Angel «Un chico llamado Odio». El País.
# Institut national des sciences appliquées de Lyon

L'Institut national des sciences appliquées de Lyon (INSA Lyon) és una gran escola francesa i escola d'enginyeria. La universitat es troba al campus de La Doua – LyonTech, en un clúster d'universitats de ciència i tecnologia i Grandes Écoles. La Doua es troba a Villeurbanne, un suburbi de Lió.
L'escola es va fundar l'any 1957 per formar enginyers altament qualificats, donar suport a la formació contínua i dur a terme investigacions. El pla d'estudis de cinc anys té com a objectiu formar enginyers que posseeixin qualitats humanes i estiguin ben versats en les àrees primàries de la ciència i l'enginyeria. Els estudiants poden cursar un doctorat en finalitzar el pla d'estudis de 5 anys. Els graduats de l'INSA de Lió s'anomenen Insaliens.

## Antics alumnes notables

* Jean-Christophe Péraud, un ciclista francès

## Referències

* ↑ «Institut national des sciences appliquées (INSA)». Arxivat de l'original el 2021-12-13. [Consulta: 13 desembre 2021].
* ↑ «Le Jour­nal Éco #88, avec Frédé­ric Fotiadu (INSA Lyon)». Arxivat de l'original el 2021-12-13. [Consulta: 13 desembre 2021].

## Enllaços externs

* Institut national des sciences appliquées de Lyon - Lloc web oficial
# Bryx heraldi

Bryx heraldi és una espècie de peix de la família dels singnàtids i de l'ordre dels singnatiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 7 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovovivípar i el mascle transporta els ous en una bossa ventral, la qual es troba a sota de la cua.

## Hàbitat

És un peix marí de clima temperat i associat als esculls de corall que viu entre 6-23 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Xile: Illa San Félix i Illes Juan Fernández.

## Referències

* ↑ Herald E. S., 1940. A key to the pipefishes of the Pacific American coasts with descriptions of new genera and species. Rep. Allan Hancock Pacific Exped. 1932-1938 v. 9 (núm. 3). 51-64.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Fritzsche, R. A., 1980. Revision of the eastern Pacific Syngnathidae (Pisces: Syngnathiformes), including both recent and fossil forms. Proceedings of the California Academy of Sciences (Series 4) v. 42 (núm. 6): 181-227.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Dawson, C.E., 1985. Indo-Pacific pipefishes (Red Sea to the Americas). The Gulf Coast Research Laboratory Ocean Springs, Mississipi, Estats Units.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Lourie, S. A., Amanda C.J. Vincent i Heather J. Hall: Seahorses: An Identification Guide to the World's Species and their Conservation. Dorling Print Limited, Dorling House: Londres, Gran Bretanya: Project Seahorse, 1999.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Intel 80188

L'Intel 80188 és una versió del microprocessador Intel 80186 amb un bus de dades extern de 8 bits, en lloc de 16 bits. Això fa que sigui menys costosa la connexió amb els perifèrics. El 80188 és molt semblant al 80186, que té un rendiment d'1 milió d'instruccions per segon.
Com al 8086, les característiques del 80188 són 16 bits pels registres generals, que també podria tenir accés a vuit registres de 8 bits. Aquest també incloïa sis nous registres de 16 bits, Aquest inclouen, per exemple, El punter de pila, el punter d'instrucció, registres índex, o un registre paraula d'estat quer actuava com a flag, per exemple, en les operacions de comparació.
Exactament com al 8086, el processador també incloïa quatre registres de segment de 16 bits que permetien l'adreçament de més de 64 KB de memòria, que és el límit de l'arquitectura de 16 bits, mitjançant la introducció d'un valor offset que era afegit, després de ser desplaçat cap a l'esquerra de 4 bits, al valor d'un altre registre. Aquest sistema d'adreçament permetia accedir a 1 MB de memòria, un valor que, en aquell temps, va ser considerat un valor amb escreix molt més gran del que necessitaria un computador.

## Enllaços externs

* Intel 80186/80188 images and descriptions at cpu-collection.de
* Scan of the Intel 80188 data book at datasheetarchive.com Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine.

## Referències

* ↑ Pacheco, Alberto. «1.3 La familia de microprocesadores de Intel.» (en anglès). CB-00-852/01. Lenguaje Ensamblador. Instituto Tecnológico de Chihuahua, 12-10-2001. Arxivat de l'original el 2011-07-22. [Consulta: 20 juliol 2010].
# Estàtua de Penèlope

L'Estàtua de Penèlope és una estàtua de marbre descoberta a Persèpolis, i es creu que representa la mítica Penèlope. L'estàtua forma part del fons del Museu Nacional de l'Iran.
De dimensions reals, el personatge grec en estil sever fou excavat per l'Institut Oriental de Chicago, al 1945. Es trobava en tres fragments en les ruïnes del tresor de Persèpolis. L'estàtua és un indici de la presència grega a l'Iran en el període selèucida; una altra hipòtesi suggereix que hauria estat portada a la capital persa per Xerxes I des d'Atenes al 480 aC; altres encara suggereixen que fou un present per a segellar un acord entre els dos pobles. El seu descobriment recorda la destrucció de Persèpolis per Alexandre el Gran, a la primavera del 330 ae. Penèlope en la mitologia grega és esposa d'Ulisses, filla d'Icari i de Periboea. Ella esperà la tornada del marit de la Guerra de Troia. El llarg viatge de retorn d'Ulisses és el tema de l'Odissea, d'Homer.
En maig de 2015, l'estàtua fou exposada en la Fundació Prada de Milà, Itàlia, durant prop de 4 mesos. Durant aquest període, l'estàtua es comparà amb altres versions conegudes. Les còpies, però, daten dels segles I i II. Un total de quatre estàtues, després de l'exposició de Milà, també s'exposaren a Teheran el 21 de setembre, el Dia Mundial de la Pau. El préstec de les estàtues i la sèrie d'exposicions formaven part d'un projecte d'aproximació cultural, en especial per l'ocasió de les negociacions per a la suspensió de sancions econòmiques contra Iran.
* Versió de l'estàtua de Penélope exposada al Vaticà
* Ulisses i Penélope, per Francesco Primaticcio
* Vista del Tresor de Persèpolis
* Vista general de les ruïnes de Persèpolis
* Façana del Museu de l'Iran Antic, a Teheran

## Referències

* ↑ «Sculpture | The Oriental Institute of the University of Chicago» (en anglés). oi.uchicago.edu. [Consulta: 22 desembre 2018].
* ↑ «Ancient Greence and Ancient Iran cross cultural encounters» (en anglés). academia.edu.
* ↑ «Statue of Penelope» (en anglés). PersiaPort. Arxivat de l'original el 2016-03-07. [Consulta: 9 febrer 2021].
* ↑ «Statues of Penelope showcased at National Museum of Iran». Tehran Times, 29-09-2015. [Consulta: 21 desembre 2018].
* ↑ «Penelope torna in Iran, diventa Signora di pace - Cultura & Spettacoli». ANSA.it, 28-09-2015. [Consulta: 21 desembre 2018].
* ↑ «Iran to display Penelope's statues» (en anglés). www.iran-daily.com. [Consulta: 21 desembre 2018].
* ↑ «Esposta alla Fondazione Prada la Penelope di Persepoli» (en toscà). ambteheran.esteri.it. [Consulta: 21 desembre 2018].
# 356
## Esdeveniments

* Germània: Julià l'Apòstata, encara essent cèsar de Constanci II, lluita contra les tribus germàniques i els venç a Autun, Colònia i Sens.
* Rècia: Els iutungs envaeixen la província i destrueixen Castra Regina.
* Besiers, Gàl·lia Narbonesa: Concili de Beziers celebrat a la ciutat es decideix el desterrament d'Hilari de Poitiers i de Rodani de Tolosa.
* Antioquia de l'Orontes, Província romana de Síria: Al concili que s'hi celebra, els arrians deposen Gregori de Capadòcia com a patriarca d'Alexandria i el substitueixen per Jordi de Capadòcia, ambdós de confessió arriana.

## Necrològiques

* Mont Colzim, Província romana d'Egipte: Antoni Abat, monjo pioner de l'eremitisme.
* Alexandria, Província romana d'Egipte: Isaac de Tifre, eremita copte i sant.
# Instituto Camões

L'Instituto Camões és una institució creada per la promoció de la llengua portuguesa així com de la difusió de la seva cultura arreu del món.

## Història

l'Instituto Camões fou creat el 1992 com a successor del Instituto do Cultura e Língua Portuguesa sota la supervisió del Ministeri d'Afers Estrangers de Portugal, i actualment té una autonomia tant administrativa com patrimonial. Avui dia l'Institut està present en més de 30 països, creant en ells tant Centros de Língua Portuguesa com Centros culturais portugueses, en els primers dels quals s'ensenya l'idioma i en els segons la cultura i tradicions de Portugal. El Centro de Língua Portuguesa que actua a Catalunya és el CLP Barcelona, situat al parc de recerca de la Universitat Autònoma de Barcelona.
Aquesta institució és equivalent a l'Institut Ramon Llull català, al Institutul Cultural Român romanès, a l'Institut Cervantes espanyol, a la Società Dante Alighieri italiana, l'Alliance Française francesa, el British Council britànic o el Goethe-Institut alemany. Tots ells treballen per divulgar les seves respectives cultures arreu del món, afavorint així el coneixement d'algunes de les principals llengües europees.
L'any 2005 l'Institut Cervantes, l'Instituto Camões, l'Alliance Française, el British Council, el Goethe-Institut i la Società Dante Alighieri varen ser reconeguts internacionalment per la seva tasca essent guardonats amb el Premi Príncep d'Astúries de Comunicació i Humanitats d'aquell l'any.

## Enllaços externs

* (portuguès) Pàgina Oficial de l'Instituto Camões
* (castellà) Fundació Príncep d'Astúries, Príncep d'Astúries de Comunicació i Humanitats 2005 Arxivat 2010-03-23 a Wayback Machine.
# Agustín Millares Torres

Agustín Millares Torres (Las Palmas de Gran Canaria, 25 d'agost de 1826 - Las Palmas de Gran Canaria, 17 de maig de 1896) fou un historiador, novel·lista i músic canari.
Des de molt jove començà afeccionar-se a la música, i als quinze anys ja dirigia una orquestra. Estudia sense mestre composició musical, el violí, el piano, i ensems es dedicava a lectura d'obres d'història, filosofia i literatura. També cursà, durant dos anys, la carrera de notariat, i el 1846 es traslladà a Madrid per perfeccionar els seus coneixements musicals en el Conservatori, però havent mort el seu pare el 1848, i mancat de béns de fortuna, hagué de retornar a Canàries, on es dedicà a donar lliçons de piano i solfeig, i així contribuir a sostenir la seva mare i els seus germans.
Com a compositor se li deuen diverses obres, entre les que hi figuren: una opereta còmica (Violeta, 1846), l'obertura de la qual és molt popular a Las Palmas; una Missa en fa, que s'executà per primera vegada el 1852: Invitatorio de difuntos, estrenada el novembre de 1852; Missa en do (1853), diversos retalls d'una òpera espanyola, la sarsuela en tres actes Pruebas de amor, que es representà a Las Palmas el 1855; valsos, himnes, marxes, etc.
Entre les seves obres literàries hi figuren les novel·les: Esperanza, Eduardo Alar, Canarias en 1909, Maynel, Benartemi, i El último de los Canarios, i les produccions històriques: Historia de la Gran Canaria, Historia de la Inquisición en Canarias, Biografias de Canarios célebres, i la monumental Historia general de las Islas Canarias, que li valgueren el ser nomenat corresponent de la Reial Acadèmia de Historia.
També va escriure diversos articles periodístics, i fou director dels diaris El Porvenir, El Canario i El Omnibus, que es publicaren, successivament, en Las Palmas, i en ells es defensà amb gran anhel els interessos de l'Illa. La ciutat de Las Palmas, per honorar la memòria de Millares Torres, donà aquest nom al carrer on radica la casa en què morí aquest escriptor.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 35, pàg. 299 ISBN 84 239-4535-9
# Catedral de Sant Isaac

La catedral de Sant Isaac (en rus Исаакиевский собор, Isaàkievski sobor) és l'església més gran de Sant Petersburg (Rússia).
És una de les catedrals més grans d'Europa, amb 111 m de llarg, 97 m d'ample i 101,5 m d'alt, en 10.767 metres quadrats. Per les seves dimensions, és la tercera catedral europea després de Sant Pere de Roma i Sant Pau de Londres.

## Orígens

Anteriorment, va existir una petita església de fusta dedicada a sant Isaac, que fou substituïda per una altra de pedra, que va quedar inservible a mitjan segle xviii.
Finalment, al començament del segle xix, es decideix aixecar la nova catedral. Participen en el concurs destacats arquitectes d'aquella època. En surt vencedor el jove arquitecte francès Auguste Montferrand. Les obres es van prolongar des de 1818 fins a 1858.
Des de 1931 la catedral és un museu. Es pot pujar fins al tambor de la cúpula, des d'on es gaudeix d'una magnífica vista de Sant Petersburg.

## Decoració interior

En la decoració de la catedral de Sant Isaac es van emprar 43 tipus de minerals. El sòcol va ser revestit de granit; l'interior de la catedral, les parets i els terres, de marbres russos, italians i francesos; les columnes del retaule van ser revestides de malaquita i lapislàtzuli. Per daurar la cúpula de 21,8 m de diàmetre, es van emprar prop de 100 quilos d'or. Adornen la catedral gairebé 400 obres, entre escultures, pintures i mosaics.

## Galeria d'imatges

* Nau interior
* Interior
* Cúpula

## Enllaços externs

* (anglès) Museus i monuments de San Petersburg
# La casa de las palomas

La casa de las palomas (estrenada a Itàlia amb el títol Un solo grande amore) és una pel·lícula de drama psicològic i eròtic de coproducció italo-espanyola, que fou el primer llargmetratge dirigit per Claudio Guerín Hill i la primera pel·lícula espanyola protagonitzada per Ornella Muti.

## Sinopsi

Sandra Rubio és una estudiant de disset anys que assisteix a un internat de monges i viu a la vila de la seva mare Alessandra. La mare és vídua però segueix sent bella, i és cortejada per Fabrizio, que es presenta com un playboy, però la dona no confia molt en ell. De fet, l'home amaga moltes coses sobre la seva vida privada i comença a jugar al doble joc fins que teixeix en secret una relació sexual amb la menor Sandra. Les reunions es repeteixen en una casa de cites, fins que els secrets s'esfondren i la mare té una reacció terrible.

## Repartiment

* Ornella Muti - Sandra
* Lucia Bosè - Alexandra
* Glen Lee - Fernando
* Carmen de Lirio - Marilú
* Caterina Boratto - Virginia
* Luis Dávila - Enrique
* Blanca Sendino
* Concha Goyanes - María
* Kiti Mánver - Elisa
* Fernando Sánchez Polack - Servent de Fernando
* Juana Azorín

## Premis

* Premis del Sindicat Nacional de l'Espectacle de 1971: Premi als millors decorats (Ramiro Gómez)

## Referències

* ↑ La casa de las palomas a alohacriticom.com
* ↑ Félix Martialay El cine español durante el franquismo, p. 245-248

## Enllaços externs

* La casa de las palomas a Historia de nuestro cine
* La casa de las palomas (1a part) a Dailymotion
* La casa de las palomas (2a part) a Dailymotion
# Instituto Caro y Cuervo

L'Instituto Caro y Cuervo és un centre estudis superiors en literatura, filologia i lingüística, orientat a la investigació i a la divulgació de la cultura del llibre i la lectura.
Va ser creat pel govern de Colòmbia el 25 d'agost de 1942 mitjançant l'expedició d'una llei que tenia com consideració principal, la de "continuar el Diccionari de Construcció i Règim de la Llengua Castellana i preparar la reedició crítica de les Disquisicions Filològiques de Rufino José Cuervo, i conrear i difondre els estudis filològics".
L'Institut funciona en la seva seu originària de la ciutat de Bogotà. Realitza edicions crítiques, especialment referides a l'obra dels autors colombians, i manté una política editorial referida a la construcció i divulgació del patrimoni bibliogràfic general sobre la llengua castellana.
L'any 1999 fou guardonat amb el Premi Príncep d'Astúries de Comunicació i Humanitats.

## Referències i edicions

La darrera i més completa edició de l'esmentat Diccionario de construcción y régimen de la lengua castellana, obra fonamental de l'Instituto Caro y Cuervo, correspon a l'edició en 8 volums efectuada per l'editorial Herder de Barcelona i disposa també d'una edició en CD-ROM que es va publicar sota la direcció de Jordi Cortés Morató.
* R.J. Cuervo. . Barcelona: Editorial Herder, 1998. ISBN 84-254-2074-1.
* . 1998. ISBN 84-254-2075-X.
* . 1998. ISBN 84-254-2076-8.
* . 1998. ISBN 84-254-2077-6.
* . 1998. ISBN 84-254-2078-4.
* . 1998. ISBN 84-254-2079-2.
* . 1998. ISBN 84-254-2080-6.
* . 1998. ISBN 84-254-2081-4.
* . 1998. ISBN 84-254-2082-2.

## Enllaços externs

* (castellà) Pàgina Oficial de l'Instituto Caro y Cuervo Arxivat 2006-08-17 a Wayback Machine.
* (castellà) Fundació Príncep d'Astúries, Príncep d'Astúries de Comunicació i Humanitats 1999 Arxivat 2010-03-23 a Wayback Machine.
# Bulbonaricus brucei

Bulbonaricus brucei és una espècie de peix de la família dels singnàtids i de l'ordre dels singnatiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 4,5 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovovivípar i el mascle transporta els ous en una bossa ventral, la qual es troba a sota de la cua.

## Hàbitat

És un peix marí i de clima tropical que viu fins a 1 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Pangani (Illes Maziwi, Tanzània).

## Referències

* 1 2 3 «Bulbonaricus brucei» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Dawson, C.E., 1985. Indo-Pacific pipefishes (Red Sea to the Americas). The Gulf Coast Research Laboratory Ocean Springs, Mississipi, Estats Units.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.

## Bibliografia

* Dawson, C. E., 1984: Bulbonaricus Herald (Pisces: Syngnathidae), a senior synonym of Enchelyocampus Dawson and Allen, with description of Bulbonaricus brucei n. sp. from eastern Africa. Copeia 1984 (núm. 3): 565-571.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Lourie, S. A., Amanda C.J. Vincent i Heather J. Hall: Seahorses: An Identification Guide to the World's Species and their Conservation. Dorling Print Limited, Dorling House: Londres, Gran Bretanya: Project Seahorse, 1999.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Al vent

Al vent és un dels majors èxits del cantautor valencià Raimon.
Creada el 20 d'octubre de 1959, a dies d'avui encara és una de les cançons més sonades al panorama musical de cantautors en català. Aquesta cançó que ja té més de 50 anys, ha estat traduïda a nombrosos idiomes i segueix plenament vigent, ja que es tracta d'una cançó de caràcter pacifista i internacionalista. És considerada com una part de la banda sonora del procés de transició.

## Referències

* ↑ Mayayo, Andreu «L'himne de la nova cançó». Sàpiens [Barcelona], núm. 82, 8-2009, p. 51. ISSN: 1695-2014.
* ↑ Batista, Antoni «La banda sonora de la transició». Sàpiens [Barcelona], núm. 92, 6-2010, p. 50-56. ISSN: 1695-2014.

## Enllaços externs

* Raimon canta Al vent
* Warabi-Za canten Al vent(japonès)
* Lletra de la cançó en català, basc, gallec i espanyol
# Instituto Nacional de la Vivienda

L'Instituto Nacional de la Vivienda (INV) va ser un organisme franquista creat el 1939 i suprimit el 1977 amb l'objectiu de fomentar l'habitatge i assegurar l'ús de la mateixa. Durant la seva existència es van construir milers d'habitatges protegits.
L'INV, creat per Pedro González-Bueno y Bocos, en el si del Ministeri d'Acció i Organització Sindical, tenia una personalitat jurídica pròpia i autònoma per administrar el seu patrimoni, però anys més tard va passar a pertànyer a l'organització sindical, després al Ministeri de Treball d'Espanya i finalment al Ministeri d'Habitatge, quan es va crear el 1957.
En els seus primers anys d'existència va estar sota la direcció del pamplonès Federico Mayo Gayarre (1894-1954), enginyer de mines nomenat capità d'enginyers durant la guerra civil. Va ocupar el càrrec de director general de l'INV des de la seva fundació fins a la seva mort el 1954. Algunes de les tasques més importants que realitzava eren:
* Imposar sancions.
* Dictar ordenances de construccions protegides i aprovar i qualificar els seus projectes de construcció.
* Vigilar l'ús i bon aprofitament dels habitatges.
* Inspeccionar els projectes aprovats.

## Referències

* ↑ Ana María Esteban Maluenda, (2009), La vivienda social española en la década de los 50: Un paseo por los poblados dirigidos de Madrid, VPOR2 Revista de vivienda, Cuadernos de Notas, Madrid, ISSN 1885-0766, pág. 18-23