OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Orde de l'Atxa

L'Orde de l'Atxa fou un orde honorífic, a la manera de condecoració, concedit pel comte de Barcelona Ramon Berenguer IV a les dones defensores de Tortosa durant el setge de 1149, i que es transmetia a les seves descendents, sempre dones.
No va ser, però, un orde militar, com sovint es diu, ni tan sols una confraria. Que les destinatàries fossin només dones, i a causa d'una acció militar, sí que fou una circumstància extraordinària i va estendre la idea errònia que es tractava d'un orde militar femení.

## Història

El motiu fou el comportament valerós de les dones durant el setge de Tortosa pels musulmans el 1149. Després de la conquesta de la ciutat per Ramon Berenguer IV, va marxar amb l'exèrcit a conquerir Lleida i Fraga. Els musulmans van aprofitar i van intentar reconquerir-la, posant-hi setge. Com que hi havia pocs homes a Tortosa, ja que eren en campanya, les dones van ajudar-ne en la defensa i els musulmans van haver d'aixecar el setge. El comte va crear l'orde com a homenatge, donant-li privilegis i exempció d'alguns impostos. Només en podien formar part les descendents de les defensores de la ciutat. Es distingien per vestir una mena d'escapulari amb una atxa (un tipus de destral) de gules (vermella) en pal. Pels testimonis descrits per Cristòfor Despuig, que ja en parla com d'un costum oblidat, sembla que el costum de portar aquest hàbit va durar fins a mitjan segle xv.
L'emblema de l'atxa es troba en algunes làpides funeràries medievals, i en un relleu, al costat de l'escut de la ciutat i la imatge de la marededéu, al claustre de la catedral de Tortosa, vora la capella de Santa Càndia, lloc on al segle xiii es reunia el consell general de la ciutat. Villanueva atribueix la tria de la destral al fet que era una arma que s'associava amb les amazones, la invenció de la qual s'atribuïa, segons Plini el Vell, a Pentesilea.
En si, i tot i que algunes obres el citen com a orde militar, no n'hi ha carta de fundació, ni estatuts ni organització jurídica; es tractava, més aviat d'un orde honorífic, d'una insígnia, distintiu o condecoració que podien portar les descendents de les primeres defensores per tal de perpetuar el fet.

## Actualitat

Avui, l'Orde de l'Atxa és una distinció atorgada per l'Ajuntament de Tortosa a les pubilles i pubilletes que representen les diferents entitats de la ciutat, en el marc de les festes de la Mare de Déu de la Cinta.

## Bibliografia

* Joaquín Lorenzo Villanueva. Viaje literario a las iglesias de España. "Carta XLIII, De la Orden del Hacha...", p. 158-170.
* Cristòfol Despuig. Col·loquis de la ciutat de Tortosa. p. 87-90.
* Órdenes de mujeres Arxivat 2008-09-05 a Wayback Machine..
* Mujeres combatientes.
# Obagueta de les Comelletes

L'Obagueta de les Comelletes és una obaga del terme municipal de Conca de Dalt, al Pallars Jussà, a l'antic terme d'Hortoneda de la Conca, en territori de l'antic poble del Mas de Vilanova.
Està situada a la dreta del riu de Carreu i a l'esquerra de la llau de les Comelletes, a ponent de Vilanoveta, al vessant nord del Serrat de les Comelletes.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya; cal fer dos passos d'aproximació
# Orde de la Corona de l'Índia

L'Orde de la Corona de l'Índia (anglés:Order of the Crown of India) era un orde de cavalleria de l'imperi Britànic, creat per la Reina Victòria I el 1878, quan va esdevenir Emperadriu de l'Índia, i es va abandonar després de la independència de l'Índia el 1947.
L'Orde només estava limitada a les princeses britàniques, esposes o parentes dels Prínceps indis, així com esposes o parentes dels que tinguessin el càrrec de:
* Virrei de l'Índia
* Governador General de l'Índia
* Governador de Madràs
* Governador de Bombai
* Governador de Bengala
* Secretari d'Estat per l'Índia
* Comandant en Cap de l'Índia
Les membres de l'Orde, anomenades "Companyes" podien emprar el post-nominal "CI", però no adquirien cap precedència especial ni cap mena d'estatus. Només estaven autoritzades a lluir la insígnia de l'Orde.
La Reina Elisabet II (llavors Princesa Elisabet) i la seva germana la Princesa Margarida van ser nomenades a l'orde pel seu pare el rei Jordi VI al juny de 1947. La Reina Elisabet II és la darrera membre supervivent de l'orde.

## Disseny

El monograma imperial de la Reina Victòria, VRI (Victoria Regina Imperatrix), amb les lletres en diamants, perles i turqueses, envoltades de perles amb una Corona Imperial al damunt.
La insígnia es lluïa penjant d'un llaç blau cel, amb les vores en blanc, sobre l'espatlla esquerra.

## Vegeu també

* Orde de l'Estrella de l'Índia
* Orde de l'Imperi Indi
# Obelisc (Puigcerdà)

L'Obelisc és una obra de Puigcerdà (Baixa Cerdanya) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Obelisc construït amb marbre de color roig procedent de les canteres d'Isòvol. De forma piramidal a una de les seves quatre cares hi figura la inscripció «A la memoria de los que perecieron defendiendo esta villa». A les altres tres cares restants s'hi pot llegir «novembre 1837» «abril 1873» i «agost-setembre 1874».

## Història

L'obelisc fou construït a les últimes dècades del segle xix, i tal com diuen les inscripcions està fet en homenatge als ceretans que van morir per Puigcerdà en les diverses lluites carlistes a la vila, al llarg del segle xix.

## Referències

* 1 2
# Carta De Lome

La Carta De Lome fou una nota escrita per Enrique Dupuy de Lome y Paulín, aleshores ambaixador del Regne d'Espanya als Estats Units, a José Canalejas y Méndez, ministre d'afers exteriors d'Espanya, on es mostra l'opinió de De Lome sobre la participació espanyola a Cuba i la diplomàcia del president dels Estats Units William McKinley.

## Publicació

Revolucionaris cubans van interceptar la carta del correu i l'entregaren a la premsa de Hearst, qui la va publicar el 9 de febrer de 1898, en el New York Journal, en un article titulat "El pitjor insult als Estats Units en la seva història." Gran part de la premsa de Nova York va començar a exigir la renúncia de De Lome, i el New York Journal de Hearst va començar una campanya "Go Home de Lome" (Marxa't De Lome). Aquestes campanyes aconseguiren finalment la dimissió de De Lome. Dos mesos després, l'11 d'abril de 1898, McKinley va pronunciar un missatge de guerra al Congrés demanant una "força d'intervenció" dels Estats Units per establir la pau a Cuba.

## Vegeu també

* Premsa groga

## Fonts

* Our Documents
* W.A. Swanberg, from Citizen Hearst: A biography of William Randolph Hearst: (Charles Scribner's Sons, 1961)
* Carta de Lome a viquitexts en anglès

## Referències

* ↑ «De Lôme Letter». The Progressive Years: 1898-1917, Teachers Guide. OurDocuments.gov.
# Organització Comunista Internacional

L'Organització Comunista Internacional (OCI) és un partit d'idees trotskistes amb diferent implantació i diferent estratègia d'acció a cada país, que a França tingué a Pierre Lambert i Nahuel Moreno com a líders destacats. A l'Estat Espanyol tingué activitat a la dècada de 1970, fent servir la força quan ho creia necessari.
# Staphylinochrous pygmaea

Staphylinochrous pygmaea és una espècie de lepidòpter zigenoïdeu de la família dels himantoptèrids (Himantopteridae), subfamília Anomoeotinae.
És endèmica de Nigèria.

## Referències

* ↑ «Funet - Staphylinochrous». [Consulta: 2 març 2025].
# Organització Meteorològica Mundial

L'Organització Meteorològica Mundial (OMM), coneguda amb les sigles WMO (de l'anglès World Meteorological Organization) és una organització intergovernamental depenent de l'ONU, nascuda l'any 1950 i que en l'actualitat compta amb un total de 191 territoris i estats membres.
L'OMM és hereva de l'antiga Organització Meteorològica Internacional (OMI), fundada a Viena (Àustria) l'any 1873. El Servei Meteorològic de Catalunya (SMC, creat l'any 1921) havia pertangut a l'OMI. Tanmateix, el caràcter intergovernamental de l'OMM fa que només pugui pertànyer-hi l'Agència Estatal de Meteorologia i que el SMC en quedi exclòs.
L'OMM té la seu central a la ciutat de Ginebra (Suïssa). En el darrer 14è congrés celebrat a Ginebra el maig de 2003, van ser escollits com a secretari general i president el francès Michel Jarraud i el rus Alexander Bedritsky, respectivament.
Els objectius de l'organització són:
* Facilitar la cooperació mundial amb l'establiment de xarxes d'estacions per fer observacions meteorològiques així com observacions geofísiques, hidrològiques i altres relacionades amb la meteorologia.
* Promoure l'establiment i manteniment de sistemes per a l'intercanvi ràpid d'informació meteorològica.
* Promoure l'estandardització d'observacions meteorològiques i assegurar la publicació uniforme d'observacions i estadístiques.
* Promoure les aplicacions de la meteorologia en l'aviació, navegació per mar, l'agricultura i altres activitats humanes.
* Promoure activitats i la cooperació entre serveis meteorològics i hidrològics.
* Fomentar la recerca i la formació en el camp de la meteorologia.

## Referències

* ↑ Membres de l'Organització Meteorològica Mundial

## Vegeu també

* Dia Meteorològic Mundial
* Centre Europeu de Prediccions Meteorològiques a Mitjà Termini

## Enllaços externs

* Organització Meteorològica Mundial - Lloc web oficial
# Organització Mundial Contra la Tortura

L'Organització Mundial Contra la Tortura (OMCT, pel seu nom en francès, Organisation Mondiale Contre la Torture) és la major coalició d'organitzacions no governamentals que lluiten contra la detenció arbitrària, la tortura, les execucions sumàries i arbitràries, les desaparicions forçades i altres formes de violència. La seva xarxa global, SOS Tortura, consta de prop de 200 organitzacions locals, nacionals i regionals, que comparteixen l'objectiu comú d'erradicar aquestes pràctiques i fomentar el respecte als drets humans. Va ser fundada el 1985.
L'Organització té set programes:
* Assistència a víctimes,
* Drets de la infància,
* Drets econòmics, socials i culturals,
* Defensor dels drets humans,
* Campanyes urgents,
* Violència contra la dona,
* Seguiment dels compromisos internacionals dels estats.
La seva seu principal es troba a Ginebra i una sucursal a Brussel·les.

## Referències

* ↑ Barbero, Natalia «La tortura en Derecho Internacional». Principia Iuris, 15, 2014, pàg. 144.
* 1 2 «Organización Mundial Contra la Tortura (OMCT)». Gloobal. Arxivat de l'original el 13 de febrer 2019. [Consulta: 13 febrer 2019].

## Enllaços externs

* Organització Mundial Contra la Tortura
# Staphylinochrous sordida

Staphylinochrous sordida és una espècie de lepidòpter zigenoïdeu de la família dels himantoptèrids (Himantopteridae), subfamília Anomoeotinae.
Es pot trobar a l'Àfrica.

## Referències

* ↑ «Funet - Staphylinochrous». [Consulta: 2 març 2025].

## Enllaços externs

* Imatges
# Organització territorial de Finlàndia

L'Organització territorial de Finlàndia des de l'1 de gener de 1895 fins al 2009 era la següent:
* Sis províncies (en finès lääni, en suec län)
* Les províncies es dividien en vint (actualment són 19) regions (en finès maakunta, en suec landskap)
* Les regions es dividien en 74 subregions (en finès seutukunta, en suec ekonomisk region)
* Les subregions es dividien en 342 municipis (en finès kunta, en suec kommun)
Anteriorment hi havia hagut les Províncies històriques de Finlàndia (Finès: maakunnat o provinssit – singular maakunta o provinssi), suec: landskap).
També hi ha 90 districtes locals (en finès kihlakunta, en suec härad) que s'usen com a unitats administratives locals de l'estat i coordinen feines com la policía i la justícia. Aquestes són oficialment subdivisions de les províncies. Només les províncies i els districtes locals són formalment unitats administratives de l'estat.
Les decisisions polítiques són escollides a nivell estatal o municipal, ara bé, els nivells intermedis tenen certs poders, però la representació popular en aquests nivells és extremadament limitada. Des de 2005 hi ha un cell elegit directament a la regió de Kainuu, un model que pot ser usat en altres regions si aquest pla es considera prou adequat.

## Vegeu també

* Províncies de Finlàndia
* Regions de Finlandia
* Províncies històriques de Finlàndia
# Orgue de l'abadia de Murbach

L'Orgue de l'abadia de Murbach és un orgue que es troba a l'abadia de Murbach, a l'Alsàcia, i que fou construït per l'orguener Jean Fickinger l'any 1871 i ha estat restaurat recentment.
El 1691, un primer orgue, de procedència desconeguda, va ser reconstruït per Antoine Geiger (1640-1711, benedictí de Faverney). Aquest instrument va ser potser reemplaçat abans de 1738 per un orgue de Johann Friedrich Macrander. El 1738, els canonges van enderrocar ells mateixos la seva abadia per ser transferits a ciutat. El que quedava de l'abadia (el creuer i el cor) va esdevenir església parroquial el 1820.
El 1871, Jean Fickinger va col·locar un orgue nou a Murbach. És sobre aquest instrument que Edmond-Alexandre Roethinger hi va treballar el 1894. El 6 de maig de 1906, Martin Rinckenbach i el seu fill Joseph hi van afegir el seu Opus 92, de 20 jocs sobre 2 teclats i pedal, típic de la seva producció de l'època. Els enfustats de la tribuna són de Boehm de Mülhausen.
El 1986, abans de la seva restauració, l'orgue era intocable.

## Referències

* ↑ Meyer-Siat, Pié. Orgues d'Alsace: inventaire historique des orgues d'Alsace (en francès). Coprur, 2003. ISBN 9782842080969.
* ↑ Bornert, René. Les monastères d'Alsace, Volum 2 (en francès). Éditions du Signe, 2009, p. 161. ISBN 9782746822191.

## Enllaços externs

* Pàgina dels orgues d'Alsàcia
# Orgue positiu

L'orgue positiu, és un orgue de reduïdes dimensions emplaçat en lloc fix (sobre una taula o a terra). Si bé es podia canviar de lloc, no estava concebut per a fer-ho amb la facilitat de l'orgue portàtil.
Generalment estava format per un sol teclat manual i uns pocs registres (entre cinc i dotze), però era ric en fons i mixtures i el seu diapasó més greu era de vuit a quatre peus. La seva extensió era d'unes tres octaves i mitja aproximadament. Les manxes se situaven darrere de l'instrument.
Aquest instrument va ser molt usat, especialment a partir del segle xiv, tant en el context religiós com en el profà. Va viure la seva època d'esplendor al segle XV (se li coneixia amb el nom llatí organus parvus), usant-se per acompanyar el cant o formant part de petits conjunts instrumentals (llevat alguna excepció, tota la música per a orgue d'aquesta època estava escrita per a ser executada en un òrgan positiu).
En el Barroc aquest instrument es va emprar en l'execució del baix continu, i a mitjan segle XVII es va emprar per a la interpretació de la música eclesiàstica.

## Bibliografia

* Ramón Andrés: Diccionari d'instruments musicals des de l'Antiguitat a J.S.Bach, Ediciones Península (Barcelona, 2001).

## Referències

* ↑ Museu de la Música de Barcelona. «Fitxa de l'orgue positiu MDMB 592». [Consulta: 1r maig 2018].

## Enllaços externs

* Col·lecció d'instruments musicals Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. del Museu de la Música de Barcelona
Viccionari
# Orient Pròxim

L'Orient Pròxim o Pròxim Orient és un terme geogràfic que serveix per a designar diferents territoris segons geògrafs, arqueòlegs i historiadors, per una banda, i politòlegs, economistes i periodistes per l'altra. El terme originalment s'utilitzà per als territoris que formaven l'Imperi Otomà en la seva extensió màxima, acabat amb la Gran Guerra Turca i el Tractat de Karlowitz, el 26 de juny del 1699. Aquesta guerra fixà que els territoris d'Àustria, Hongria i Ucraïna no serien part de l'Imperi Otomà, i per tant, tampoc no es consideren com una part de l'Orient Pròxim.
Durant la segona meitat del segle xix, tan sols s'utilitzava el terme Orient Pròxim per a parlar d'aquesta zona geogràfica, però a partir del segle xx també s'utilitza Orient Mitjà. D'aquell moment ençà, ambdós termes són gairebé sinònims. Orient Pròxim és emprat en alguns contexts històrics determinats i Orient Mitjà en altres, sense gaires diferències semàntiques.

## La qüestió oriental

Al començament del segle xix, l'Imperi Otomà comprenia tota la península dels Balcans fins a l'extrem sud de la plana hongaresa, però cap al 1914 ho havia perdut tot exceptat Constantinoble, a causa de l'expansió de l'Imperi Austrohongarès, la independència de Grècia i altres guerres d'independència que resultaren en la creació dels estats dels Balcans. Alguns d'aquests estats eren independents i altres encara pertanyien nominalment als otomans, encara que ocupats per les tropes austrohongareses. Fins al 1912, els otomans encara mantenien Albània, Macedònia i Tràcia, però les van perdre en les dues guerres balcàniques de 1912 i 1913.
L'Imperi Otomà, a punt de col·lapsar, va ser retratat en la premsa com «el malalt d'Europa». Els estats balcànics, amb l'excepció parcial de Bòsnia i Albània, eren principalment de religió cristiana. A partir del 1894, els otomans van perseguir els armenis amb el motiu que era un poble no musulmà i que, com a tals, eren una amenaça potencial per a l'imperi musulmà on vivien. El genocidi armeni va provocar la indignació de tot el món cristià. Les relacions de les minories de l'Imperi Otomà i la disposició dels antics territoris otomans es van començar a conèixer com la «qüestió d'Orient», ja que els otomans es trobaven a l'est d'Europa.
Aleshores, va esdevenir rellevant diferenciar l'«Orient» de la «qüestió oriental». A mitjan segle xix, l'«Orient Pròxim» s'utilitzava per a descriure aquesta part de l'est més propera a Europa, que havia estat coneguda com a Llevant, un territori sota la jurisdicció del govern otomà. El terme Orient Llunyà s'emprava llavors per a referir-se al Japó, la Xina, Corea, Indonesia i el Vietnam, és a dir, les Índies orientals.

## Referències

* ↑ «Orient Pròxim». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Eimear Quinn

Eimear Quinn (Dublín, 18 de desembre de 1972) és una cantant irlandesa, especialment coneguda per ser la guanyadora del Festival de la Cançó d'Eurovisió 1996 amb el tema The Voice.

## Biografia

Quinn va néixer a Dublín, en una família en la qual la música, i particularment la coral, tenien gran importància. Amb només 4 anys ja participava en un cor, als 10 tocava el piano i als 15 va començar a estudiar cant clàssic com a soprano en el Conservatori de Dublín. De seguida es va especialitzar en música antiga i barroca, sent la seva veu de soprano lleugera especialment adequada per a la interpretació d'obres de Johann Sebastian Bach, una de les seves passions.
Està casada amb el productor Noel Curran el qual va conèixer durant la seva estada a Oslo, ell era un dels caps de la delegació irlandesa per Eurovisió; amb qui es va casar a l'any següent.

## Trajectòria

Abans de ser coneguda, va pertànyer al grup Zefiro i més tard durant un any i mig al cor cèltic de cambra Anúna, en una actuació del grup en la catedral dublinesa de Sant Patrici a la que Quinn participava com a solista, fou escoltada pel compositor Brendan Graham, autor entre altres temes irlandesos eurovisius de la triomfadora del 94 Rock 'n' roll kids, i la va convidar a interpretar la seva cançó The Voice a la preselecció irlandesa per a Eurovisió sortint-ne vencedora.
Al 1996 va representar al seu país en el Festival de la Cançó d'Eurovisió a Oslo amb The Voice, un tema inspirat en la música folk irlandesa (coneguda popularment com a celta). Va aconseguir la victòria i va ser el quart triomf d'Irlanda en el festival en els últims cinc anys. La seva veu i estil va fer que se'l considerés per la premsa com "la filla musical de Enya". The Voice seria versionada posteriorment per Celtic Woman.
Durant el mateix any va llançar el seu primer àlbum, Winter, Fire and Snow.
Després de diversos anys de silenci, al 2001 grava el disc Through the lens of a tear, amb l'ajuda de Pól Brennan (germà de Enya) com a productor i com a coautor, juntament amb Quinn.
Una de les últimes aparicions d'importància de la cantant va ser a l'octubre de 2005, participant com a corista en la gal·la Congratulations, la celebració del 50 Aniversari del Festival d'Eurovisió, on va cantar de nou un fragment de "The Voice".
El 8 de maig de 2006 va llançar el seu tercer disc, Gatherings. Des de llavors col·labora amb diversos artistes i amb la televisió irlandesa, RTE.

## Referències

* 1 2 «Eimear Quinn» (en castellà). eurovision-spain.com. [Consulta: 17 desembre 2022].
* ↑ «NOEL CURRAN, MARIDO DE LA GANADORA EUROVISIVA EIMEAR QUINN, ES EL NUEVO DIRECTOR GENERAL DE LA UER» (en castellà). Ogae Spain, 29-05-2017. [Consulta: 17 desembre 2022].
* ↑ «Eimear Quinn». www.epdlp.com. [Consulta: 17 desembre 2022].
* ↑ Pardo, José Ramón. El libro de los grandes éxitos del Festival de Eurovisión (en castellà). Cyanuro, p. 82-83. ISBN 84-607-4162-1.

## Enllaços externs

* Web oficial de Eimear Quinn (english)
* Web dels fanes de Eimear Quinn a Bèlgica (english)
* Biografia i entrevista (english)
* Entrevista (english)
* Web de la discogràfica i del disc "Through the lens of a tear (english)
# Borja Lorente Castillo

Borja Lorente Castillo (Alzira, 19 de maig de 1994) és un artista faller valencià guardonat per la seva activitat cultural. L'any 2025 va rebre el premi Pont de Ferro a la trajectòria cultural individual, atorgat per la Junta Local Fallera d'Alzira. Format en arts plàstiques i graduat en el Grau Superior d'Artista Faller i Escenografia a l'IES Benicalap de la ciutat de València, ha treballat per a diverses comissions falleres, incloent-hi Xàtiva, Dénia, Torrent, Paterna i València, entre d'altres. L'any 2024 va debutar en la Secció Especial de les Falles de València creant la falla infantil Arrels per a la comissió Conde Salvatierra-Cirilo Amorós. El 2025 va guanyar el premi al millor ninot de la Secció Especial Infantil per La guarderia de Nitrogen. És fundador del taller Cartó Pedra, especialitzat en falles infantils i situat a Massalavés.

## Referències

* ↑ García, Óscar. «Estos son los ganadores de los premios Pont de Ferro de las Fallas de Alzira» (en castellà), 24-02-2025. [Consulta: 2 març 2025].
* ↑ «Falles Alzira». [Consulta: 2 març 2025].
* ↑ Domínguez, Moisés. «Conde Salvatierra estrena artista en la Especial Infantil» (en castellà), 10-11-2023. [Consulta: 2 març 2025].
* ↑ «La Falla Conde Salvatierra-Cirilo Amorós fa un viatge en el temps en el seu monument infantil 2024», 15-03-2024. [Consulta: 2 març 2025].
* ↑ Pastor, Emma Gómez. «El artista alzireño Borja Lorente gana por primera vez el premio al mejor «ninot» de la Sección Especial en València» (en castellà), 05-02-2025. [Consulta: 2 març 2025].