OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Església parroquial de Santa Maria (Figueres)

L'Església parroquial de la Puríssima Concepcióde Figueres, coneguda també com a Església de Santa Maria, a la comarca de l'Alt Palància, és un temple catòlic que està catalogat com a Bé de Rellevància Local segons consta a la Direcció General de Patrimoni Artístic de la Generalitat Valenciana.
Pertany a l'arxiprestat de Sant Antoni Abat, de la Bisbat de Sogorb-Castelló.

## Descripció

L'edifici està construït de maçoneria i carreu angular, és a dir, les cantonades del mateix es veuen reforçades amb grans blocs de pedra o carreus. La façana principal del temple està situada als peus de la seva planta, que és d'una sola nau, amb tres crugies, separades per pilastres.
La porta d'accés al temple presenta llinda i se situa seguint la línia de la teulada, que presenta coberta a dues aigües i rematada de teula. Finalitzant la façana hi ha una espadanya on s'ubiquen dues campanes. Externament pot observar-se l'existència de contraforts.
La nau, única, es cobreix amb volta de canó amb llunetes per a la il·luminació interior de l'espai, i presenta capelles laterals, que presenten altars encastats en el mur, d'entre els quals destaca un d'escaiola datat al segle xvii. A la capçalera es remata en un absis semicircular decorat amb pintures i hi ha una sagristia plana. També té cor amb balustrada de fusta, que s'articula amb un arc de mig punt rebaixat.
La decoració interior es redueix a les pilastres que presenten capitells jònics, i a la volta de la nau única, i en l'absis, on es poden veure atributs marians de caràcter popular.

## Referències

* 1 2 3 4 5 http://www.cult.gva.es/dgpa/brl/Detalles_brl.asp?IdInmueble=1777
* ↑ http://www.conferenciaepiscopal.es/index.php/parroquias-por-diocesis/3045-parroquias-de-la-diocesis-de-segorbe-castellon.html
# Anna Mehlig-Falk

Anna Mehlig-Falk (Stuttgart, 11 de juliol de 1846 - Anvers, 1928) fou una pianista deixebla de Franz Liszt, Anton Brucknner i Liebert.
Va fer concerts per Europa i també als Estats Units. El 1973, després d'una gira per aquell país, es va casar amb un comerciant d'Anvers, va retirar-se de la música professional i va residir a Bèlgica fins a la seva mort.

## Referències

* 1 2 Project, History of Music. Celebrities in El Dorado: 1850-1906 (en anglès). Works Projects Administration, Northern California, 1940.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 34, pàg. 215 ISBN 84 239-4534-0
# Anne-Arsène Charton-Demeur

Anne-Arsène Charton-Demeur (Saujon, Charente Marítim, 5 de març de 1821 - París, 30 de novembre, 1892) fou una soprano francesa.
Començà la seva carrera en els teatres de Bordeus i Tolosa, passant després al Théâtre de la Monnaie de Brussel·les. Allà va contraure matrimoni amb el professor de flauta Demeus, amb el que va recórrer els teatres de l'Òpera Còmica de París, Sant Petersburg, Madrid, Nova York, L'Havana, fins al 1862 en què es presentà en el Teatre Italià de París amb l'Otello, estrenant poc temps després a Baden l'òpera de Berlioz Béatrice et Bénédict. Més tard estrenà l'òpera del mateix compositor Les troyens, cantant d'una forma admirable la part de Dido, en la que va assolir un gran triomf per la seva bella veu de soprano i els seus dots de cantatriu dramàtica i apassionada.
Al cap de poc temps d'enviudar, deixà el teatre en ple èxit.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 17, pàg. 45. (ISBN 84-239-4517-0)
# Annie Louise Cary

Annie Louise Cary (Wayne (Maine), 22 d'octubre de 1842 – Norwalk (Connecticut), 3 d'abril de 1921) fou una contralt estatunidenca.
A Milà fou alumna de Giovanni Corsi, debutant amb gran èxit a Copenhaguen, més tard Pauline Viardot completà la seva educació musical a Baden-Baden, assolint des de llavors grans triomfs a Estocolm, París, Brussel·les i Londres. El 1870 cantà per primera vegada a la seva pàtria (Nova York) públic del qual en fou durant molts anys en fou l'artista preferida i on creà la part d'Amneris a Aïda, sent en opinió de molts crítics la millor intèrpret d'aquella particella, que fins llavors s'havia escoltat. Després va fer una campanya verdaderament triomfal per Rússia (1875-77).
Casada el 1882 amb M. Raymond, ret róse de l'escena, cantant únicament des de llavors en algunes festes de beneficència.

## Referències

* ↑ James, Edward T.; Wilson James, Janet; Boyer, Paul S. Notable American Women, 1607-1950: A Biographical Dictionary. Harvard University Press, 1971. ISBN 978-0-674-62734-5.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 11, pàg. 1522. (ISBN 84-239-4511-1)
# Anselm Barba i Balanzó

Anselm Barba i Balanzó (Barcelona, 18 d'abril de 1848 - Barcelona, 25 de març de 1883) fou mestre de música, organista i compositor català. Es va formar musicalment a l'Escolania de Montserrat on va ingressar als set anys i va ser deixeble de Bertomeu Blanch.

## Biografia

Era fill de Magí Barba i Vidal, taverner nascut a Teià, i de Maria Anna Balanzó i Cadena, nascut a Barcelona. Va ser mestre d'Albéniz, Alió, Calado, Daniel i Noguera. Escriví música eclesiàstica (misses a gran orquestra, motets), obres per a cant i piano i sonates per a piano.
Va formar part de la delegació catalana del Patronatverein de Bayreuth (Patronat del Festival de Bayreuth, el qual havia estat creat per Richard Wagner per a sufragar el cost de l'estrena de Parsifal), delegació presidida i representada per Joaquim Marsillach.
Guanyà la plaça d'organista de la catedral de Barcelona obtenint la millor nota a les oposicions per al càrrec, però com que no estava ordenat, no pogué prendre'n possessió. Fou nomenat mestre de capella de la col·legiata de Santa Anna de Barcelona, càrrec que, segons Saldoni, encara regia el 1880. Fou un gran divulgador musical i intervingué en la vida musical barcelonina de finals del segle xix, organitzant i participant en nombrosos concerts al teatre Novetats i a l'Ateneu Barcelonès.
Gran entusiasta de Wagner, fomentà l'interès per l'autor a través de la Societat Wagner de Barcelona. Va pertànyer al cercle de Josep de Letamendi i Joaquim Marsillach. Tot estant a Bayreuth, Barba envià diverses cròniques que foren publicades sota el títol "Notas de un viaje a Bayreuth" a les revistes Arte y letras i Notas musicales y literarias, publicacions molt favorables a la figura de Wagner. Es conserven obres seves en diversos fons musicals de Catalunya (TerC, SEO).
Morí de verola a l'edat de 35 anys al carrer Vergara, núm. 7 de Barcelona. Reposa al Cementiri del Poblenou de Barcelona.

## Referències

* ↑ Pena, J.; Anglés, H.. Diccionario de la música. A-G (en castellà). Barcelona, Editorial Labor. 1954. vol.I. pp. 185.
* ↑ «Anselm Barba i Balanzó». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Gordillo, Francisco Javier. «LA DELEGACIÓN ESPAÑOLA DEL PATRONATO DEL FESTIVAL DE BAYREUTH (1878-1882)». filomusica.com. [Consulta: 1r gener 2017].
* ↑ Celsa, Alonso. «Joan Borrás de Palau». Diccionario de la música, Española e HispanoAmericana. (en castellà) Madrid: SGAE, 1999-2002, vol. II, p. 188-189.
* ↑ Gordillo, Francisco Javier. «Hace 130 años: La Sociedad-Wagner de Barcelona». filomusica.com. [Consulta: 1r gener 2017].
* ↑ Emilio Casares; Celsa Alonso González. La música española en el siglo XIX. Universidad de Oviedo, 1995, p. 490–. ISBN 9788474688801 [Consulta: 4 octubre 2010].
* ↑ La Vanguardia, 28 de març de 1883,pàgina 5

## Enllaços externs

* Inventaris dels Fons Musicals de Catalunya
# Anselmo Marsand

Anselmo Marsand (Murano, 14 d'agost de 1769 - Pàdua, 4 de gener de 1841) fou un compositor italià.
Deixeble de Furlanetto, el qual li ensenyà el contrapunt, arribà a ser un dels músics més eminents de l'escola clàssica veneciana. Era monjo benedictí del monestir de Sant Miquel de Murano (al costat de Venècia). El 1828 succeí a Calegari en el càrrec de mestre de capella de Sant Antoni de Pàdua, on entre d'altres alumnes havia tingut el venecià Pietro Tonassi. Es diu que les seves composicions passen de 600, pertanyents totes al gènere religiós, figurant entre elles: Veni creator, a quatre veus, que fou executat en la elecció de Pius VII, un Te Deum, diverses Misses, i els salm Exaltabo te, Domine, que fou molt discutit per alguns crític, el que motivà que Marsand escrivís un opuscle defensant-se d'aquells atacs, titulat: Marsand sopra gli articoli...usciti contro il suo salmo, etc. (Venècia, 1838).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 33, pàg. 391 (ISBN 84-239-4533-2)
# Anticlea (filla de Díocles)

Anticlea (en grec antic Άντίκλεια), segons la mitologia grega, va ser una filla de Díocles, rei de Mègara. Casada amb Macàon, fou mare de Gorgas i de Nicòmac.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 20-21. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Antoinette Saint-Huberty

Antoinette Saint-Huberty nom de naixença Anne-Antoinette-Cécile Clavel (Estrasburg, 15 de desembre de 1756 - assassinada a Barnes, Londres, 22 de juliol de 1812) fou una soprano francesa.
Filla d'un músic al servei de l'elector de la Baviera, amb el seu pare anà a Varsòvia, i allà el compositor Jean-Baptiste Le Moyne, que dirigia una companyia lírica francesa la va fer debutar en el teatre el 1770 amb la seva petita òpera Le bouquet de Colette. Després es traslladà a Berlín, on va contraure matrimoni amb un tal de Croisy; després restà contractada en un teatre d'Estrasburg la seva vila natal, on actuà uns tres anys, i, per a fi, passà a l'Òpera de París, debutant amb l'òpera Armide de Gluck, en la interpretà un rol secundari. Des de llavors figurà en els cartells amb el nom de Saint-Huberty.
En retirar-se de l'escena la jove soprano Sophie Arnould, començà realment a brillar el talent de la també jove cantant, talent que ja havia reconegut el mateix Gluck, en mig dels defectes que posseïa l'artista, i els consells que li'n donà el gran compositor li serviren molt per a perfeccionar-se en la seva carrera. Creà rols molt diferents, i es va distingir principalment a Ariadne auf Naxos, també a L'embarras des richesses i altres obres, que serviren per mostrar la ductilitat del seu temperament artístic. El paper de Dido en l'òpera de Niccolò Piccinni afirmà la seva reputació i li valgué els elogis de tots els crítics. Ferida en el seu amor propi en veure's arraconada per altres artistes de menys vàlua, es retirà de l'escena el 1789.
Feia temps que era l'amant del comte d'Entraigues, membre de l'Assemblea constituent, amb el qual emigrà a Lausana el 1790 i aquest mateix any es van casar. Antoinette acceptà amb entusiasme les idees polítiques del seu marit, que va ajudar valerosament, facilitant-li el 1797 la fugida de Milà, on el comte es trobava empresonat per ordre de Napoleó Bonaparte. Residien successivament, ambdós conjugues a Viena, Graz i Anglaterra. El comte actuava, segons sembla, d'agent secret de Rússia. Palesa que Saint-Huberty restà mesclada en fosques intrigues de caràcter polític. Quan s'estaven a una casa de camp als voltants de Londres, Saint-Huberty i el seu espòs foren assassinats per un dels seus servents, que havia estat pagat per algú per a tal fi. De totes maneres, els motius reals del crim no es posaren mai en clar.

## Referències

* ↑ «Saint-Huberty, Antoinette». A: Enciclopèdia Espasa (en castellà). Volum núm. 52, p. 1473. ISBN 84 239-4552-9.
* ↑ Rushton, Julian «Saint-Huberty, Mme de [Clavel, Antoinette Cécile ]». Oxford Music Online, 2002.
* ↑ «Madame de Saint-Huberty in the role of Dido» (en anglès). National Museum of Women in the Arts. [Consulta: 2 març 2018].
* ↑ Beauguitte, Germaine. La chanteuse poignardée (en francès). París: Editions du Scorpion, 1962.

## Bibliografia

* de Goncourt, Edmond. La Saint-Huberty d'après sa correspondance et ses papiers de famillle (en francès). París: E. Dentu, 1882.
# Anton Hartvig Rée

Anton Hartvig Rée (Aarhus, 5 d'octubre de 1820 - Copenhaguen, 20 de desembre de 1886) fou un pianista danès, casat amb la també pianista Ebba Olivia Kéllgren i fou l'avi de Louis Rée que també fou pianista (1861-1939).
De 1839 a 1842 va fer nombrosos concerts i després es va establir com a pianista a la capital danesa. Va compondre música per a piano, i col·laborà en diferents revistes musicals i publicà l'obra titulada Musik-historicher Momenter.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 49, pàg. 1461 (ISBN 84 239-4549-9)
# Anton Heinrich Pustkuchen

Anton Heinrich Pustkuchen (Blomberg, 19 de febrer de 1761 - Detmold, 14 de juny de 1830) fou un compositor alemany del Barroc.
El 1790 fou nomenat cantor, organista de l'església d'Erlöser i mestre de música del seminari de la mateixa població (Detmold), càrrecs que desenvolupà fins a la seva mort. Publicà un llibre de cors, diverses composicions soltes i el tractat Auleitung wie Singechoere auf dem Laude zu bilden zind (Hannover, 1810).

## Referències

* ↑ Schilling, Gustav. Encyclopädie der gesammten musikalischen Wissenschaften: Bd. Moritz-Ries. 1841. F.H. Köhler, 1841, p. 574–575 [Consulta: 8 octubre 2017].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 48, pàg. 740, ISBN 84-239-4548-0
# Anton Lang

Anton Lang (Múnic, 1804 - ?) fou un compositor alemany que publicà Gedichte aus Wilhelm Meister, Sechs Gedichte, de diversos autors, i variacions.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 610 ISBN 84 239-4529-4
# Anton Reig i Sors

Anton Reig i Sors (l'Armentera, Alt Empordà, 1848 - Barcelona, Barcelonès, 1930) va ésser un propietari que signà el Missatge a la Reina Regent (1888) i, com adherit a la Unió Catalanista i com a representant de Calonge, fou nomenat delegat a les Assemblees de Manresa (1892), Reus (1893), Balaguer (1894), Olot (1895), Girona (1897) i Terrassa (1901).

## Referències

* ↑ Josep M. Ollé i Romeu Homes del catalanisme. Bases de Manresa. Diccionari biogràfic Barcelona: Rafael Dalmau (editor), 1995. Col·lecció Camí Ral, núm. 6. ISBN 84-232-0484-7, planes 212-213
# Anton Urspruch

Anton Urspruch (Frankfurt del Main, 17 de febrer de 1850 - 11 de gener de 1907) fou un músic alemany.
Feu els estudis de piano amb Raff i Liszt, i després desenvolupà la càtedra d'aquell instrument en el Conservatori Hoch, de la seva ciutat natal on tingué entre altres alumnes distingits l'anglès Frederich Lamond, més tard fou professor en el Conservatori Raff de Berlín.
A més de solista de gran mèrit, fou un distingit compositor, comprenent les seves obres diverses sonates per a piano, variacions, música de cambra, cors i les dues òperes Das Unmöglichste von Allem, estrenada a Karlsruhe el 1897, i Der Sturm, donada a l'escena a Frankfurt el 1888. També va escriure l'obra Der gregorianische Choral, publicada el 1901.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 65, pàg. 1519 (ISBN 84-239-4565-0)
# Anton Wallerstein

Anton Wallerstein (Dresden, 28 de setembre de 1813 - 26 de març, 1892) fou un violinista i compositor alemany.
Adquirí gran notorietat en tota Alemanya com a violinista, però la seva principal popularitat la degué als seus lieder, de suggestiva melodia, i a la seva música de dansa (valsos, polques, galops, redoves, etc.), que durant l'època romàntica estigueren molt de moda no tan sols d'Alemanya sinó França i Anglaterra.

## Referències

* 1 2 «Anton Wallerstein (1813-1892)» (en alemany). Lexikus. [Consulta: 23 gener 2022].
* 1 2 «ЕЭБЕ/Валлерштейн, Антон — Викитека» (en rus). [Consulta: 23 gener 2022].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 69, pàg. 1567-68 (ISBN 84-239-4569-3)
# Antoni Bibiloni Riera

Antoni Bibiloni Riera (Alcúdia, 26 de gener de 1956 - 23 d'agost de 2019) fou un mestre, folklorista i dinamitzador cultural alcudienc.

## Biografia

Durant 30 anys va ser mestre de l'escola Porta des Moll. Va ser regidor de l'Ajuntament d'Alcúdia de 1987 a 1995 com a independent en la llista del PSOE. Des de l'àrea de cultura va contribuir a la recuperació del nucli històric de la ciutat amb la conversió en zona de vianants de tot el centre, la rehabilitació de façanes i l'empedrat de carrers. Va impulsar la Biblioteca de Can Torró i va crear el 1991, Alcúdia Ràdio. Va promoure la normalització lingüística de la llengua catalana. Va ser organitzador i impulsor de l'Obra Cultural Balear a Alcúdia. Va fundar la primigènia Escola de Ball de Bot d'Alcúdia l'any 1978, que més endavant es convertiria en el Centre de Cultura Tradicional Sarau Alcudienc. A través d'aquesta entitat, van renéixer a Alcúdia actes com la Festa de les Llanternes, Sant Antoni i els Dimonis i els caparrots de l'Estol del Rei en Jaume. Va investigar les arrels del ball popular a Mallorca. Va participar en el projecte de recerca "La contradansa a Mallorca", publicat el 2009 per l'Institut d'Estudis Baleàrics.

## La indumentària tradicional a Mallorca

Un dels camps de recerca en el qual més va treballar Antoni Bibiloni va ser el de la indumentària popular mallorquina dels segles xvii i xviii. L'octubre de 2014 va llegir la ponència "Diversos aspectes de la indumentària dels segles xviii i xix" en el curs "Indumentària i balls a Mallorca: segles xviii i xix", organitzat per l'Escola Municipal de Mallorquí de Manacor. És important el seu treball "La indumentària tradicional mallorquina del segle xviii i primera meitat del segle XIX: una mirada científica”. La seva recerca va contribuir a conèixer i després reconstruir els vestits del passat mallorquí, contrarestant els clixés del folklorisme oficial que des de principis del segle xx va "inventar" el "vestit típic mallorquí" a partir d'una barreja d'elements diversos, per anar a les fonts documentals escrites i gràfiques. Bibiloni va recordar la diversitat de vestit al llarg de les diferents èpoques així com la diversitats dels vestits segons els grups socials i professionals que els usen.

## Reconeixements

El desembre de 2018 va ser guardonat en els Premis 31 de Desembre de l'Obra Cultural Balear, amb el premi Josep Maria Llompart.

## Vegeu també

* Indumentària tradicional
* Vestimenta tradicional mallorquina

## Enllaços externs

* Sarau Alcudienc

## Referències

* ↑ «Sarau Alcudienc». Arxivat de l'original el 2022-09-09. [Consulta: 9 setembre 2022].
* ↑ Antoni Bibiloni. Els balls populars a Mallorca: una evolució insòlita a la mediterrània.
* ↑ La contradansa a Mallorca: Projecte de recerca i de recuperació. IEB, 2009
* ↑ Bibiloni, A. (2010): «Els balls populars a Mallorca: una evolució insòlita a la Mediterrània», Caramella, núm. 22, (gener-juny de 2010) p. 84-87.
* ↑ Entrevista a Antoni Bibiloni
* ↑ Tomeu Martí. Antoni Bibiloni, la tenacitat i persistència al servei del poble. "Diari Balears" 6 de setembre de 2019
# Antoni Fargas i Soler

Antoni Fargas i Soler (Palma, Illes Balears, 1813 - Barcelona, 17 de juliol de 1888) fou un escriptor i crític musical mallorquí.

## Biografia

Fou fill dels mallorquins Francesc Fargas i Gertrudis Soler. Traslladat de molt infant a la capital catalana, va emprendre l'estudi de la música en l'escolania dels pares mercenaris; formà el seu gust artístic i despertaren la seva afició a l'estudi de l'estètica i història de l'art les obres dels clàssics autors alemanys, a la interpretació dels quals trios i quartets dedicats en companyia d'altres dos germans sobretot d'en Pau. El 1844 fou un dels fundadors de la Societat Filharmònica que existí a Barcelona fins al 1854, la qual donà grans concerts vocals, sent Fargas i Soler un dels directors de l'orquestra.
Col·laborà en el Museu de les famílies (1840), a El Arte (1859) i en la Revista de Catalunya (1860), en la qual publicà articles sobre La música de los pueblos de la antigüedad i biografies del guitarrista i compositor Ferran Sors i del mestre Carnicer. El 1850 entrà a formar part de la redacció del Diari de Barcelona, on tingué a càrrec seu la crítica musical durant més de trenta anys.
Foren nombrosos els estudis sobre música i en especial sobre les estrenes d'òpera que publicà sempre amb un criteri quelcom estret i apocat, però lleial i sincer i molt encoratjador per als artistes novells, tant compositors com cantants. Els elements joves del periodisme barceloní lliuraren rudes campanyes contra les crítiques de Fargas i Soler, sent famoses les sostingudes per Alberto Llanas, Robert Robert i Casacuberta i Eduard Aulés i Garriga, al Tros de Paper (Barcelona, 1865).
El 1840 publicà una traducció de l'obra de Fetís, La música al abast de tothom, amb notes, de la qual va fer una segona edició corregida i augmentada el 1873; el 1853, un Diccionario de música, amb l'explicació i definició de les paraules tècniques de l'art i dels instruments músics. El 1878 dona a la llum unes Observaciones (en vindicació de l'òpera italiana) al Ensayo biográfico de R. Wagner, per Joaquim Marsillach i Lleonart, i el 1879 una Contestación á la Contrarréplica d'aquest.
Deixà inèdits un Compendio de la historia de la Música; Diccionario lírico amb més de 12.000 títols d'òperes de totes les nacions, noms d'autors i teatres on s'estrenaren; Anales de la òpera en els Teatre Principal i el Liceu, des de la seva fundació; Biografies dels músics més distingits, en cinc volums, dels quals publicà totes les compreses fins a la lletra M fins i tot com a fulletó, pels anys 1866 a 1873, a La España Musical.
Es va casar amb la francesa Enriqueta Blachère Dupey (1828-1880). No van tenir fills.
Fou el corresponsal de la Reial Acadèmia de Belles Arts de San Fernando a Barcelona. En morir, la seva plaça va ser adjudicada al mestre Felip Pedrell i Sabaté.

## Referències

* ↑ Registre de Defuncions de l'Ajuntament de Barcelona, any 1888, número de registre 5291.
* ↑ «Esquela de defunció d'Enriqueta Blachère». El Diluvio, 26-06-1880, pàg. 4993 (17 de l'exemplar).
* ↑ «Notas locales». La Vanguardia, 28-05-1889, pàg. 2.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 23, pàg. 255. (ISBN 84-239-4523-5)
# Antoni Juanals Roman

Antoni Juanals i Roman és un polític català, militant del partit PSC-PSOE, que va esdevenir alcalde de Sant Feliu de Guíxols l'any 1990 després de la dimissió de Josep Vicente.
Juanals va obtenir majoria absoluta en les eleccions municipals de 1991 i majoria simple en les del 1995. El 1998, juntament amb el primer tinent d'alcalde, Manuel Montfort, va estar acusat de prevaricació per suposades irregularitat amb la gestió de la Policia Local de Sant Feliu de Guíxols, sent absolt per l'Audiència de Girona. El Tribunal Suprem va desestimar el recurs de cassació interposat contra aquesta decisió.
El 1999, va ser el candidat socialista a les eleccions, però el vencedor fou el convergent Joan-Alfons Albó. Dins les files socialistes, fou substituït per Pere Albó i Marlés qui va recuperar l'alcaldia per aquesta formació als comicis del 2007.

## Referències

* ↑ «PSC - Antoni Juanals Roman». Partit dels Socialistes de Catalunya. [Consulta: 21 agost 2012].
* ↑ «La Audiencia no aplazará el juicio al alcalde de Sant Feliu de Guíxols» (en castellà). Europa Press/El País, 07-11-1998 [Consulta: 19 agost 2012].
* ↑ «CiU denuncia pagos irregulares a policías» (en castellà). La Vanguardia, 18-07-1998 [Consulta: 21 agost 2012].
* ↑ Sentència de l'Audiència de Girona (secció 3a) de l'1 d'octubre de 1999.
* ↑ Sentència del Tribunal Suprem núm. 1760/2001 de 5 d'octubre.
* ↑ «Municat - Ajuntament de Sant Feliu de Guíxols». Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 21 de novembre 2015. [Consulta: 21 agost 2012].