OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Anişoara Bălan

Anişoara Bălan (Liteni, 1 de juliol de 1966), de casada Dobre, és una remadora romanesa, ja retirada, que va competir durant les dècades de 1980 i 1990. La seva germana Doina i el seu marit Dănuț Dobre també han aconseguit grans èxits en el rem.
El 1988 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Seül, on guanyà la medalla de bronze en la prova del quàdruple scull del programa de rem. Formà equip amb Anişoara Minea, Veronica Cogeanu i Elisabeta Lipă. Quatre anys més tard, als Jocs de Barcelona, guanyà la medalla de plata en la mateixa prova. En aquesta ocasió va formar equip amb Doina Ignat, Constanța Burcică i Veronica Cochelea.
En el seu palmarès també destaquen una medalla d'or, el 1989, dues de plata, el 1986 i 1991, i dues de bronze, el 1985 i 1991, al Campionat del món de rem. Anteriorment, en categories júniors, ja havia guanyat una plata i un bronze al campionat del món.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Anișoara Bălan-Dobre». [Consulta: 2 setembre 2021].
* ↑ Fitxa a worldrowing.com Arxivat 2021-05-26 a Wayback Machine. FISA
* ↑ «Anisoara Balan - Comitetul Olimpic si Sportiv Roman». [Consulta: 2 setembre 2021].
# Oli d'anacard

L'oli d'anacard (en anglès:Cashew oil) és l'oli extret del fruit de l'anacard. L'anacard té una closca amb una capa externa amb oli, i una capa interna dura, on es conté pròpiament la nou d'anacard.
L'oli d'anacard és tòxic pels humans i normalment es considera de rebuig. Alguns treballs científics però suggereixen que l'oli d'anacard serveix per lluitar contra la càries dental. L'oli d'anacard es fa servir per tractar la fusta contra els tèrmits.
Altres usos que s'investiguen d'aquest oli com per exemple fluid de frens d'automoció.

## Notes i referències

* ↑ «L'anacard». ets el que menges.
* ↑ Masaki Himejima, Isao Kubo «Cashew oil may conquer cavities». Journal of Agricultural and Food Chemistry, 39, 2-1991, pàg. 418–421. DOI: 10.1021/jf00002a039.
* ↑ Daniel J. McConville «Cardolite saga in a nutshell». Chemical Week, 29-10-1997.
# Artilleria naval

L'artilleria naval és tota aquella artilleria utilitzada en un vaixell de guerra. Per artilleria s'entén en aquest cas tota boca de foc útil fixada al vaixell o d'ús no portàtil.

## Història

Des que els xinesos van inventar la pólvora al segle xi, l'Home va començar a crear i perfeccionar tot mena de ginys per a millorar el potencial d'aquesta, fins a la invenció del canó.
La primera notícia sobre l'ús de l'artilleria als vaixells data de 1359, en afrontament entre naus catalanes i castellanes al port de Barcelona per part d'una galera de Pere el cerimoniós que es trobava sobre la platja de Barcelona i "...desparà una bombarda e ferí en lo castell de la nau de castella...", però el canó emprat en una batalla nàutica pròpiament dita va ser l'any 1372 en què l'Esquadra de l'almirall Ambrosio Boccanegra va derrotar l'Esquadra anglesa comandada per lord Pembroke.
A mig segle xv es va fondre el primer canó en un sol bloc. Aquest es carregava per la boca, la qual cosa donava començ a l'artilleria d'avantcàrrega que va perdurar fins a mitjan segle xix.
A partir del segle xvi el seu ús es massificà en les armades europees i turques. Així l'artilleria, per la seva major eficàcia, va anar reemplaçant les armes de foc portàtils.
Al segle xvii les potències marítimes com ara Anglaterra, Espanya, França i Països Baixos van reglamentar la construcció de peces d'artilleria sobre la base del pes de la bala que disparaven: el canó de bateria de 40 lliures, el mig canó de 23 lliures, el quart de canó de 10 lliures i el canó de campanya de 5 lliures.
L'artilleria naval va revolucionar la tàctica naval de l'abordatge passant a combatre a distància. Per la posició dels canons, en els costats de les naus es van canviar les formacions frontals per les de línies de columna. També van desaparèixer els enormes castells de proa i popa i es van cercar naus de major eslora per a portar més canons. Alguns vaixells del segle xviii superaven 100 canons, 50 per banda.
Els monyons del canó es recolzaven en un encavallament de fusta muntat sobre un carro, també de fusta, que tenia 4 rodes massisses. L'elevació s'ajustava mitjançant falques de fusta que aixecaven la culata. Quan el canó era carregat, en bateria, el carro tocava el costat i el brocal del canó sobresortia del costat per unes obertures anomenades portes. En efectuar el tret aquest reculava però era mantingut per un cable gruixut anomenat braga, el canó es tornava a carregar per la boca i després mitjançant un aparell de cordes es col·locava novament en bateria.

## Vegeu també

* Artilleria
* Batalla naval
* Armada

## Referències

* ↑ Crònica de Sant Joan de la Penya
# Escairament

L'escairament (també anomenat incorrectament refrentat, refrentatge o recapçament) és l'operació realitzada amb el torn per la qual es mecanitza l'extrem de la peça, en el pla perpendicular a l'eix de gir.
Per poder efectuar aquesta operació, l'eina s'ha de posar en un angle aproximat de 60º respecte al porta eines. En cas contrari, a causa de l'excessiva superfície de contacte la punta de l'eina correrà el risc de sobreescalfament.

## Referències

* ↑ «Escairament». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
* ↑ E. Paul DeGarmo; J. Temple Black. Materiales y procesos de fabricación. Reverte, 1988, p. 695–. ISBN 9788429148220.

## Vegeu també

* Mecanitzat
* Procés de fabricació
* Cilindratge
# Escala Leiden

L' escala Leiden s'utilitzava a principis del segle vint per calibrar indirectament baixes temperatures, proporcionant valors convencionals kelvin de la pressió de vapor de l'heli. Aquesta escala s'utilitzava en temperatures inferiors a -183 °C, el punt fix de temperatura definit per l'Escala International de Temperatura en els anys trenta.
Els orígens d'aquesta escala es remunten aproximadament a 1894, quan el laboratori de criogènia de Heike Kamerlingh Onnes 'es va establir a Leiden, Països Baixos.
Informes reconeguts afirmen que aquesta escala es basa en l'escala kelvin, introduint una petita variant de manera que el punt d'ebullició de l'hidrogen i de l'oxigen sigui zero i 70 respectivament, el que resulta bastant inversemblant. L'oxigen sota una atmosfera estàndard bull a una temperatura que oscil·la entre 90.15 i 90.18 K. En el cas de l'hidrogen depèn de la varietat molecular. El punt d'ebullició és de 20.390 K per al que es considera hidrogen "normal" (compost per un 75% de orto-hidrogen i un 25% de per-hidrogen) i 20.268 K en el cas del per-hidrogen. Segons aquesta hipòtesi, el zero absolut correspondria a -20.15 dl.

## Vegeu també

* Termometria
* Termòmetre
* Temperatura
* Escales termomètriques

## Referències

* ↑ Hubbard, Joanna; Are icebergs made of salt water or fresh water? Arxivat 2011-07-16 a Wayback Machine. (April 3, 2000) (en anglès)
* ↑ "Leyden scale" at Temp-scales.org Arxivat 2007-07-10 a Wayback Machine. (en anglès)
# Escala d'Allport

L'escala d'Allport és una mesura de la manifestació de prejudicis en una societat. També es coneix com a escala de prejudicis i discriminació d'Allport o escala de prejudicis d'Allport. Va ser ideat pel psicòleg Gordon Allport el 1954.

## L'escala

L'escala de prejudicis d'Allport va de l'1 al 5.
* Antilocució: l'antilocució es produeix quan un membre del grup pretén lliurement imatges negatives d'un grup (que en l'article anomenarem extern). El discurs d'odi s'inclou en aquesta etapa. És considerat comunament inofensiu per la majoria. L'antilocució en si no és perjudicial, però prepara l'escenari per a actuacions més severes (vegeu també acudit ètnic).
* Evitació: els membres del grup eviten activament les persones del grup extern. No es pretén cap dany directe, però el dany psicològic sovint resulta de l'aïllament (vegeu també exclusió social).
* Discriminació: el grup extern és discriminat en negar-los oportunitats i serveis, posant en pràctica els prejudicis. Els comportaments tenen la intenció de perjudicar el grup extern impedint-los assolir objectius, obtenir educació o feina, etc. Alguns exemples inclouen les lleis Jim Crow als EUA, l'apartheid a Sud-àfrica i les lleis de Nuremberg a l'Alemanya dels anys 30.
* Atac físic: els membres del grup vandalitza, crema o destrueix d'una altra manera la propietat del grup i realitza atacs violents contra individus o grups. Els danys físics es fan als membres del grup extern. Alguns exemples inclouen els pogroms contra jueus a Europa, els linxaments de negres als EUA, la violència continuada contra els hindús al Pakistan i els musulmans a l'Índia.
* Extermini: l'interior del grup busca l'extermini o l'eliminació del grup extern. Intenten eliminar la totalitat o una gran part del grup no desitjat de persones. Alguns exemples inclouen el genocidi cambodjà, la Solució Final a l'Alemanya nazi, el genocidi de Ruanda, el genocidi armeni, el genocidi grec, el genocidi dels pobles natius a Amèrica del Nord i les fams irlandeses i bengalí.
Aquesta escala no s'ha de confondre amb l'Escala d'orientació religiosa d'Allport i Ross (1967), que és una mesura de la maduresa de la convicció religiosa d'un individu.

## Referències

* ↑ Allport, Gordon. The Nature of Prejudice. Addison-Wesley, 1954. ISBN 0-201-00179-9.
* 1 2 3 4 5 6 Watson, Peter. Psychology and Race. Transaction Publishers, 2007, p. 45–46. ISBN 978-0-202-30929-3.
* ↑ Mullen, B.; Leader, T. «Linguistic factors: Antilocution, ethnophaulisms, ethnonyms, and other varieties of hate speech». A: Dovidio, J.F.. On the Nature of Prejudice: Fifty Years After Allport.. Wiley/Blackwell, 2005, p. 192–208. ISBN 978-1-4051-2751-6.
# Escala de Jacob

L'Escala de Jacob és una escala que porta al paradís que segons narra la Bíblia (Gènesi 28, 11-15) el patriarca Jacob va veure durant un somni.
| « | Es quedà per passar la nit al lloc, ja que el sol ja s'havia post. Va posar el cap sobre una pedra i s'estirà per dormir. I somiant, va contemplar una escala que s'enfilava des del terra i que al capdamunt arribava al cel. I va contemplar com els àngels de Déu hi pujaven i en baixaven! I va contemplar com el Senyor deia des de dalt: "Jo sóc el Senyor, el Déu del teu avantpassat Abraham i d'Isaac. La terra on et trobes te la donaré a tu i als teus descendents, i els teus descendents seràn tant nombrosos com la pols de la terra. T'estendràs a l'est i a l'oest, i al nord i al sud, i totes les famílies de la terra seràn beneïdes amb tu i els teus descendents.Jo sóc amb tu i et protegiré allà on vagis, i et faré tornar a aquesta terra. No et deixaré fins que no hagi complert tot el que t'he dit." | » |
| — Gènesi 28, 11-15 |||
# Escala espacial

| Escala | Longitud | Àrea | Abast |
| Micro | 1 m - 1 km | 1 m² - 1 km² | local |
| Meso | 1 km - 100 km | 1 km² - 10.000 km² | regional |
| Macro | 100 km - 10.000 km | 10.000 km² - 100.000.000 km² | continental |
| Mega | > 10.000 km | >100.000.000 km² | global |
L'escala espacial proporciona una forma abreujada per parlar de llargades, àrees, distàncies i mides relatives. Un microclima, per exemple, és el clima que es pot donar en una vall de muntanya o a prop de la riba d'un llac, mentre que una megatendència és una tendència que afecta tot el planeta.
Cal fixar-se en el fet que aquestes divisions són més o menys arbitràries i que en llocs en què, en aquesta taula, s'assigna un abast global a "mega-", en altres contextos pot ser aplicable només a nivell continental o fins i tot regional. En aquest cas, cal ajustar "meso-" i "macro-" com correspongui.

## Vegeu també

* Unitats astronòmiques de longitud
* Escala de distàncies còsmiques
* Ordre de magnitud (llargada)

## Enllaços externs

* A sense of scale, de Paul Falstad — representacions visuals de l'escala relativa de diverses distàncies, des de la longitud de Planck fins a l'objecte més llunyà conegut a l'univers.
# Escalada de conflicte

L'escalada de conflicte és el procés pel qual el conflicte creix en gravetat amb el temps. Això pot referir-se a conflictes entre individus o grups en relacions interpersonals, o pot referir-se a l'escalada d'hostilitats en un context polític o militar. En la teoria de sistemes, el procés d'escalada del conflicte es modela mitjançant una retroalimentació positiva.
Se sol parlar d'espiral de violència quan ja s'ha entrat, en l'escalada, en l'ús de la violència per tal d'imposar-se a l'altre. En un grau superior, i quan ja hi ha un enfrontament entre forces armades es parla d'escalada bèl·lica.

## Escalada bèl·lica

Tot i que la paraula escalada es va utilitzar ja el 1938, es va popularitzar durant la Guerra Freda per dos llibres importants: On Escalation (Herman Kahn, 1965) i Escalation and the Nuclear Option (Bernard Brodie, 1966). En aquests contextos, es referia especialment a la guerra entre dos grans estats amb armes de destrucció massiva durant la Guerra Freda.
L'escalada de conflicte té un paper tàctic en el conflicte militar i sovint es formalitza amb regles explícites de compromís. Les tàctiques militars de gran èxit exploten una forma particular d'escalada del conflicte, com ara controlant el temps de reacció d'un oponent, que permet al tàctic perseguir o atrapar el seu oponent. Tant Napoleó Bonaparte com Heinz Guderian van defensar aquest enfocament. Sun Tzu el va elaborar d'una forma més abstracta i va sostenir que l'estratègia militar consistia a minimitzar l'escalada, i la diplomàcia per eliminar-la.

## Referències

* ↑ Freedman, Lawrence. The evolution of nuclear strategy. 2nd. Nova York: St Martin's press, 1993, p. 198–199. ISBN 0-312-02843-1.
# Escalfament de marea

L'escalfament de marea es produeix a través dels processos de fricció de les marees: L'energia orbital i la rotacional es dissipen en forma de calor, ja sigui en la superfície de l'oceà o a l'interior d'un planeta o satèl·lit. Ío, una lluna joviana, és el cos amb major activitat volcànica del sistema solar, sense cràters d'impacte en la seva superfície, a causa de la força de marea que exerceix Júpiter sobre el satèl·lit. L'excentricitat de l'òrbita de Ío (una conseqüència de la seva participació en la ressonància de Laplace) provoca una variació en l'altura de l'escorça del satèl·lit en el transcurs de la seva òrbita (fins a 100 m), per l'escalfament de l'interior de la lluna joviana produït per la fricció de marea. Es creu que un procés similar però més feble ha fos les capes inferiors del gel que cobreix el mantell rocós del següent major satèl·lit de Júpiter, Europa. És possible que la lluna de Saturn Encèlad també tingui un oceà d'aigua líquida sota la seva escorça de gel. Es creu que els guèisers de vapor d'aigua de Encèlad neixen de l'energia generada en la fricció de marea causada pel planeta.
La quantitat total d'escalfament de marea $q_{tid}$s'obté de l'expressió: $q_{tid}=63\rho n^{5}r^{4}e^{2}/38\mu Q$, on $r$ és el radi del satèl·lit (o planeta), $n$ és el moviment orbital mitjà, $e$és l'excentricitat de l'òrbita, $Q$ es un factor de dissipació adimensional i, $\mu$ és el mòdul de tall. L'escalfament de marea se sol expressar com un nombre adimensional C igual al quocient de l'escalfament de marea per l'escalfament intern total.

## Vegeu també

* Criovolcà
* Acceleració de marea
* Rotació síncrona
* Acoblament de marea
* Habitabilitat en sistemes de nanes vermelles

## Referències

* ↑ Peale, S. J.; Cassen, P.; Reynolds, R. T. «Melting of Io by Tidal Dissipation». Science, 203, 4383, 1979, p. 892–894. DOI: 10.1126/science.203.4383.892 [Consulta: 12 octubre 2010].
* ↑ Peale, S.J. Tidally induced volcanism. Celest. Mech. & Dyn. Astr. 87, 129–155, 2003.
* ↑ Czechowski, L., 2006, Parameterized model of convection driven by tidal and radiogenic heating, Adv. Space Res, 38, 4, 788-793
# Escapulari

L'escapulari (del llatí scapula, espatlla) és un vestit, portat en certs ordes religiosos (com els Cistercencs) cobrint les espatlles, l'esquena i el pit, incloent, per als homes, una caputxa. Era generalment un vestit de treball destinat a protegir la roba ordinària. Progressivament, s'ha modificat, quedant només la caputxa i dos faldons de teixit, al davant i darrere, caient fins als peus.
També és un senyal d'afiliació en certs ordes. Al llarg del temps, els escapularis han evolucionat sent de talla més curta, sota el vestit, i a vegades el seu sentit s'ha reemplaçat simplement per una medalla.
També, per a les religioses, portar-lo seria una protecció de la Verge Maria, assegurant a la persona de no morir en situació de pecat mortal i d'anar ràpidament al paradís. El que porta un escapulari es compromet a pregar regularment i tenir una devoció particular a la Verge. En general, és un sacerdot que el remet a la persona.
# Escarabat florícola

L'escarabat florícola (Tropinota squalida) és una espècie de coleòpter polífag de la família dels escarabèids, subfamília dels cetonins. Es distribueix per Europa meridional, totes les illes de la Mediterrània occidental i nord d'Àfrica.

## Descripció

És un escarabat de mida petita (8-12 mm), amb èlitres amb taques blanquinoses més o manco abundants. Al dors, el tegument és de color negre o marró molt fosc amb alguns reflexos verdosos; entapissat per una pilositat llarga i erecta de color grisós a ataronjat o groguenc.

## Fenologia

Presenta un màxim d'activitat clar en els mesos d'abril i maig. Fora del període comprés entre març i juny la seva aparició és ocasional.

## Biologia

És molt comú en els ecosistemes mediterranis, sobretot en àrees obertes, terrenys erms i cultius, on s'alimenta de nombroses espècies vegetals, amb preferència pel pol·len; a vegades arriba a perforar amb les maxil·les els capolls tancats de cistàcies i rosàcies per alimentar-se de les anteres encara immadures. Aquest comportament els ha dut a ser considerats com a plaga en algunes àrees determinades.

## Referències

* ↑ Jutglar, M. «Aprenem a identificar els insectes més comuns d'Osona». Centre d'Estudi dels Rius Mediterranis, 28 abril 2019. [Consulta: 30 novembre 2024].
* ↑ «Arriben els insectes!». Grup de Naturalistes d'Osona, 30 maig 2019. [Consulta: 30 novembre 2024].
* ↑ «Tropinota squalida (Scopoli, 1763) in GBIF Secretariat (2021). GBIF Backbone Taxonomy. Checklist dataset https://doi.org/10.15468/39omei accessed via GBIF.org on 2022-03-23.».
* 1 2 3 4 Micó Balaguer, Estefanía. Los escarabeidos antófilos de la península Ibérica (Col.: Scarabaeoidea: Hopliinae, Rutelidae, Cetoniidae): taxonomía, filogenia y biología (tesi) (en castellà). Universidad de Alicante, 2001.
# Esclavitud contemporània

L'esclavitud contemporània es refereix a les situacions de treball forçós en el món actual.
Mentre que a finals del segle xix, l'esclavitud "clàssica" (on l'esclau és una persona no lliure, una mercaderia, un instrument econòmic que es pot vendre o comprar, l'esclavitud que podria ser per qualificar com "física") sembla definitivament abolida a la majoria dels països del món, algunes consciències estan preocupades per noves formes d'esclavitud que semblen ressorgir. És en aquest context que els delegats de la primera conferència panafricana a Londres van enviar a la Reina Victoria un memoràndum denunciant "el sistema de treball dels nadius africans vigents a Rhodèsia, el sistema de l'esclavitud contractat, legal, i el treball forçat ". Per primera vegada, apareix la noció d'esclavitud moderna, del qual el treball forçat seria un dels avatars.
Segons la Walk Free Foundation es creu que hi ha prop de 45 milions de persones en "esclavitud moderna" al voltant del món el 2016, aproximadament la meitat d'ells a Índia, Xina i Pakistan.

## Referències

* ↑ Walk Free Foundation. About. lire en ligne|http://www.walkfreefoundation.org/about/ Arxivat 2017-08-20 a Wayback Machine.. Consulté le 29 juillet 2016.
# Escola Abel Ferrater

L'escola Abel Ferrater és l'escola pública de la Selva del Camp. Aquesta institució ha tingut diversos noms i diverses ubicacions al llarg de la seva història.
Als seus inicis es deia Escuelas Nacionales i no tenia cap edifici concret, ocupava diferents espais municipals per ubicar xiquets i xiquetes per edats. Alguns emplaçaments van ser a Santa Llúcia, al Castell, a la placeta de la Palma, al carrer Major. L'any 1962, finalment es va construir el primer edifici escolar, al camí de Tarragona i va adoptar el nom de José Cristiá. L'any 1977 es va estrenar un nou edifici ubicat al carrer Francesc Crusats i es va passar a dir «Escola Gil Cristià i Arbós».
Amb el creixement demogràfic dels anys 1990, la demanda de l'escola pública de la Selva anava augmentant i va caldre construir un nou edifici, preparat per acollir dues línies d'Educació Infantil i Primària. Així és que el 2006 es va inaugurar l'actual edifici, situat a la Rasa de Ferrater. L'1 de novembre de 2008 va rebre el seu nom actual, per honorar el nou donador de les terres, Abel Ferrater i Hortet.

## Referències

* 1 2 «Història». Escola Abel Ferrater. [Consulta: 20 desembre 2019].
* ↑ «Cronologia històrica». Ajuntament de la Selva del Camp. [Consulta: 20 desembre 2019].
* ↑ Catalunya «RESOLUCIÓ EDU/3179/2008, de 22 d'octubre, per la qual s'atribueix una nova denominació específica a diversos col·legis d'educació infantil i primària.». Document Oficial de la Generalitat de Catalunya, 5248, 31-10-2008, pàg. 80208.
# Escola Frederic Mistral-Tècnic Eulàlia

L'escola Frederic Mistral-Tècnic Eulàlia és una escola privada concertada pel Departament d'Ensenyament de la Generalitat de Catalunya. La seva titularitat correspon a la Fundació Collserola. L'escola, situada a Barcelona, té dos centres: el de Tibidabo, al carrer Lluís Muntadas 3-5-7 i el de Sarrià, al carrer Pere II de Montcada, 8..
El centre de Tibidabo correspon a les instal·lacions de l'antiga Escola Frederic Mistral, fundada l'any 1967. Està formada per dos edificis adossats, l'edifici del parvulari i el de la primària, amb més de 1000 alumnes i uns 6.000 m² edificats.
El centre de Sarrià correspon a les instal·lacions de l'antic Institut Tècnic Eulàlia, fundat l'any 1925 en un edifici de construcció neogòtica i que l'any 1995 es va integrar a la Fundació Collserola. El centre està ubicat al carrer Pere II de Montcada, 8 de Barcelona. Té tres edificis adossats amb l'entrada principal pel carrer Pere II de Montcada i entrades secundàries per l'avinguda Foix i el passeig de Reina Elisenda.
En el centre de Tibidabo s'hi cursen ensenyaments d'educació infantil i primària. En acabar la primària els alumnes passen al centre de Sarrià. En el centre de Sarrià s'hi cursen ensenyaments d'educació infantil, primària, secundària i batxillerat. En acabar infantil, els alumnes s'incorporen al centre de Tibidabo per cursar l'educació primària. Als estudis de batxillerat s'hi sumen també els alumnes procedents de l'Escola Avenç, de Sant Cugat del Vallès, i de l'Escola Ramon Fuster, de Bellaterra.
En l'àmbit del projecte educatiu, l'escola ha incorporat la nova metodologia Jump Math per a l'ensenyament de matemàtiques a Primària, així com l'ús de l'iPad a les aules de Secundària. A més a més, és membre del projecte col·laboratiu Artistes-Centres Educatius de la Fundació Joan Miró i participa del grup Barcelona Escoles + Sostenibles.

## Reconeixements i premis

* Premi de Recerca Jove 2016 al Treball de Recerca "Estudi del plàncton associat a algues de la costa de Cadaqués" de Joan Serra i Antoni Bertólez
* Premi de Recerca Jove 2016 al centre de Sarrià de l'escola Frederic Mistral-Tècnic Eulàlia

## Referències

* ↑ Bolós i Capdevila, Xavier de. Escola Frederic Mistral: fotografies, plantes, seccions, 1979. ISBN .b50618623.
* ↑ «Instal·lacions». [Consulta: 21 abril 2023].
* ↑ Albert Suñé, Clara Estrada i Francesc Magrinyà. Institut Tècnic Eulàlia. Seixanta anys d'història, 1985. ISBN DL B-15766-1985.
* ↑ «L'escola Frederic Mistral participa en la poda del Parc Torrent dels Maduixers on hi desenvolupen activitats sobre el medi natural».
* ↑ «Resolució relativa a la convocatòria dels Premis de Recerca Jove per fomentar l'esperit científic i del jovent - Treballs de Recerca». Arxivat de l'original el 2016-02-23. [Consulta: 10 febrer 2016].
* ↑ «Resolució relativa a la convocatòria dels Premis de Recerca Jove per fomentar l'esperit científic i del jovent - Centres Educatius». Arxivat de l'original el 2016-02-23. [Consulta: 10 febrer 2016].

## Enllaços externs

* Web de l'Escola Frederic Mistral-Tècnic Eulàlia
* Blog MMS de l'escola