OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Almazen

L'Almazen va ser un espai cultural del barri del Raval de Barcelona en actiu des de 2001. Estava dedicat a la creació i la difusió de les arts a l'espai públic, la promoció artística i cultural, l'exhibició escènica i la formació, sobretot en l'àmbit del clown contemporani i la narració oral. La Ciutat de les Paraules, fundada el 1998 i dedicada a l'art al carrer, té com a seu aquest espai des de l'any 2000.

## Història

Malgrat que l'any 2002 Roger Bernat ja va presentar a l'Almazen un dels sis espectacles del cicle Bona gent, no es fins al novembre del 2005, amb la representació de Diari d'un boig, de Fermí Reixach, que l'espai s'incorpora d'una manera més regular a la cartellera de sales de petit format de Barcelona.
L'Almazen ha acollit instal·lacions, ha programat cinema d'animació d'autor i cinema al carrer, narració oral i spoken word. Pel que fa a les arts escèniques, a l'espai ha tingut una presència continuada l'exhibició i la formació entorn del clown. Els tallers han tingut professors com Laura Hertz, Jango Edwards, Christian Atanasiu, Pepa Plana i Jesús Jara, entre d'altres.
L'espai es va veure obligat a tancar les portes al públic amb l'aplicació de les mesures restrictives arran de la pandèmia de COVID-19 el març de 2020. Des de llavors, no s'han tornat a programar espectacles en l'espai.

## Espai

Sembla que on es va situar l'Almazen originàriament hi havia una masia, que amb el temps va passar a funcionar com a garatge de carruatges. D'aquella època la planta baixa de l'edifici conserva una estructura de tres naus, cadascuna compartimentada amb murs, on són visibles els arcs originals. El 1863 s'aixecà un edifici d'habitatges sobre la planta baixa. El darrer ús de l'espai abans de l'activitat escènica va ser el de magatzem de sabatilles. L'espai de l'escenari de l'Almazen queda inscrit entre quatre pilars. Amb un aforament d'entorn les cent localitats, la configuració escènica més habitual a l'Almazen situa el públic en tres dels costats de la sala, en unes estructures de grades. Alguns elements de la sala es van reciclar de l'antic Teatre Lliure de Gràcia. L'Almazen constava també d'un petit bar i d'un espai de botiga i galeria d'art.

## Referències

* 1 2 3 4 Alcázar Serrat, Ivan. «Almazen». Enciclopèdia de les Arts Escèniques Catalanes. Institut del Teatre (reconeixement). [Consulta: abril 2022].
* ↑ «Próximament» (en català). [Consulta: 12 abril 2022].
# Almirante Ferrándiz (AF)

L'Almirante Ferrándiz va ser un destructor de l'Armada Espanyola pertanyent a la Classe Churruca que va participar en la guerra civil al bàndol republicà.
Rebia el seu nom en honor a José Ferrándiz i Niño, militar, marí i polític espanyol.

## Historial

El vaixell va ser encarregat a la Societat Espanyola de Construcció Naval de Cartagena i va ser botat el 21 de maig de 1928. Va entrar en servei l'any següent.
Va prendre part al bloqueig de l'estret de Gibraltar el 1936. Quan l'esquadra republicana va partir cap al nord per recolzar les tropes que s'hi havien quedat aïllades i intentar trencar el bloqueig naval que patien, l'Almirante Ferrándiz i el Gravina van romandre a l'estret en les tasques de bloquejar.
Abans del que esperava la República, els revoltats van posar en servei el creuer Canarias, que van enviar, juntament amb el creuer Cervera, a l'estret per provar de trencar el bloqueig.

### Enfonsament

Així va començar la batalla del cap Espartel. El Canarias va veure patrullant lAlmirante Ferrándiz al mar d'Alboran, va obrir foc des de 16 km i amb la segona salva va impactar de ple. Tot i que l' Almirante Ferrándiz va intentar escapar, el Canarias el va encertar amb una tercera salva a 20 km de distància. L'Almirante Ferrándiz va rebre 6 projectils de 200 mm (8") que el van enfonsar el 29 de setembre de 1936, morint gairebé tota la seva tripulació, composta per 160 homes (entre mariners i oficials). El Canarias es va aturar per a rescatar 31 mariners i va autoritzar el vaixell francès Koutubia a recollir-ne uns altres 26, inclòs el seu comandant, José Luis Barbastro Jiménez.
L'Almirante Ferrándiz reposa a 18 milles del far de Calaburras (Màlaga), a les coordenades 36º 14`47``N, 4º 38´ 30´´ W.

## Referències

* ↑ Whitley, 1988, p. 243.
* ↑ Ruiz Manjón-Cabeza, 1990, p. 368.
* ↑ Sánchez Ruano, 2004, p. 596.

## Bibliografia

* Ruiz Manjón-Cabeza, Octavio. La Segunda República y la guerra Escrito (en castellà). vol. XVII. Madrid: Ediciones Rialp, 1990. ISBN 84-321-2119-3.
* Sánchez Ruano,. (in Spanish). . p. 596. ISBN ., Francisco. Islam y Guerra Civil Española: moros con Franco y con la República (en castellà). Esfera de los Libros, 2004, p. 771. ISBN 9788497342063.
* Whitley, M. J.. Destroyers of World War Two - an international encyclopedia (en anglès). Arms and Armour, 1988. ISBN 0-85368-910-5.
# Almkäse

L'almkäse és un formatge de pasta premsada cuita elaborat amb llet de vaca a la regió italiana de Trentino - Alto Adige. El nom prové de l'alemany "pastures alpines".
És un dels formatges més antics de Bolzano. La producció es concentra al sector nord-occidental de la província de Bolzano. Les esctructures més importants es troben als caseifici de Lagundo i Sesto Pusteria, sobretot a les pastures de la Val Venosta, Val d'Ultimo i l'alta Valle Isarco.
Es produeix exclusivament des de mitjan juny fins a mitjan setembre als alpeggio. S'elabora amb una part de llet sencera i una part de desnatada. Les peces es voltegen i es raspallen tots els dies durant els tres primers mesos, fins que adquireix un color entre blanc marfil i groc palla esquitxat de petits forats.
El gust, característic d'herbes de muntanya, i depenent del grau de maduració passa d'un gust dolç en la seva joventut a intens i picant en la màxima maduració.

## Referències

* 1 2 Harbutt, Juliet. World cheese book. Gran Bretanya: Dorling Kindersley Ltd, 2009. ISBN 978-1405336819.
* 1 2 3 Cremona, Luigi; SOLETTI, Francesco. L'Italia dei formaggi (en italià). Touring Editore, 2002, p. 23. ISBN 9788836527274.
# Alosa becllarga del Transvaal

L'alosa becllarga del Transvaal (Certhilauda semitorquata) és una espècie d'ocell de la família dels alàudids (Alaudidae).

## Hàbitat i distribució

Habita garrigues de l'Àfrica meridional, al centre i sud de Sud-àfrica

## Referències

* ↑ «Alosa becllarga del Transvaal». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021(català)
# Alosa cuacurta

L'alosa cuacurta (Spizocorys fremantlii) és una espècie d'ocell de la família dels alàudids (Alaudidae).

## Hàbitat i distribució

Habita zones de terreny rocós, planes amb herba curta, prats costaners, graveres i terra nua de Somàlia, sud i est d'Etiòpia, nord, centre, sud de Kenya i nord de Tanzània.

## Referències

* ↑ «Alosa cuacurta». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021(català)
# Alosa de Horsfield

L'alosa de Horsfield (Mirafra javanica) és una espècie d'ocell de la família dels alàudids (Alaudidae)

## Hàbitat i distribució

Habita planures amb herba fins als 600 m d'alçària, a l'oest, centre, est i sud-est de Myanmar, nord-oest, nord-est, sud-est i centre de Tailàndia, Cambodja, centre i sud de Laos, sud del Vietnam; Java, Illes Petites de la Sonda, oest i sud de Borneo, Filipines (Luzon, Mindoro, Negros, Mindanao). Nord, nord-est i sud de Nova Guinea, i localment a diversos indrets d'Austràlia.

## Referències

* ↑ «Alosa de Horsfield». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021(català)
# Alosa de Myanmar

L'alosa de Myanmar (Mirafra microptera) és una espècie d'ocell de la família dels alàudids (Alaudidae)

## Hàbitat i distribució

Habita planures amb herba del centre de Myanmar.

## Referències

* ↑ «Alosa de Myanmar». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021(català)
# Alosa de Williams

L'alosa de Williams (Mirafra williamsi) és una espècie d'ocell de la família dels alàudids (Alaudidae).

## Hàbitat i distribució

Habita planures àrides amb herba curta del centre i nord de Kenya.

## Referències

* ↑ «Alosa de Williams». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021(català)
# Alosa del Sàhara

L'alosa del Sàhara o alosa banyuda de Temminck (Eremophila bilopha) és una espècie d'ocell de la família dels alàudids (Alaudidae) que habita deserts africans i asiàtics, des del Sàhara Occidental i Marroc, cap a l'est, pel nord d'Algèria, Tunis, Líbia i Egipte fins a l'Orient Pròxim, Iraq i nord d'Aràbia.

## Referències

* ↑ «Alosa del Sàhara». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 27 febrer 2025(català)
* ↑ Fitxa de l'alosa banyuda de Temminck a Birdguides Arxivat 2017-04-03 a Wayback Machine. Rev. 31/12/2012 (anglès)
# Alosa rossa

L'alosa rossa (Mirafra rufa) és una espècie d'ocell de la família dels alàudids (Alaudidae)

## Hàbitat i distribució

Habita zones arbustives en àrees rocoses i sabanes amb acàcies del sud-est de Mali, sud de Níger i centre i sud de Txad, i cap a l'est fins l'oest i nord del Sudan.

## Referències

* ↑ «Alosa rossa». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021(català)
# Alosa vulpina

L'alosa vulpina (Calendulauda alopex) és una espècie d'ocell de la família dels alàudids (Alaudidae).

## Hàbitat i distribució

Habita zones amb dens matollar xèric, localment a terres baixes de l'est d'Etiòpia i nord-oest de Somàlia.

## Referències

* ↑ «Alosa vulpina». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021(català)
# Alquerc

L'alquerc (de l'àrab al qirkat) o marro de dotze és un joc de tauler similar a les dames que se suposa que va néixer a l'antic Egipte, i n'hi ha taulers gravats en pedres de diversos temples de la Mediterrània antiga. Arribat amb els àrabs a la península Ibèrica, en arribar a Occitània es va fusionar amb el tauler d'escacs i va donar lloc a les dames. És molt possible que també hagi donat lloc al joc malgaix fanorona.
La primera menció del joc en la literatura és de finals del segle x, quan Abu al-Faraj al-Isfahani en parla a la seva obra Kitab al-Aghani («El llibre de les cançons»). Tot i així les regles més antigues conegudes són les que apareixen al segle xiii a l'obra Libro de axedrez, dados e tablas, d'Alfons X de Castella.

## Regles

El tauler està format per quatre quadrats posats de manera que en formen un altre de més gran, tots ells amb les diagonals i les meitats horitzontal i vertical marcades. A més calen 24 peces, 12 d'un color i 12 d'un altre.
Es comença amb les peces posades com indica la figura. Alternativament, els jugadors mouen una de les seves peces a una posició buida adjacent, unida per una recta. En lloc de moure, també podem capturar. Es fa amb un salt curt sobre una peça contrària, la qual traurem del tauler. Les captures es poden encadenar, sempre amb la mateixa peça inicial. En segons quina versió de les regles és obligatori capturar. Així, si en el nostre torn no ho fem, l'oponent té el dret de bufar-nos la peça amb què ho haguessim pogut fer, que es retira del joc.
Guanya qui captura totes les peces de l'oponent o li impedeix moure-les.

## Variants

L'alquerc ha donat lloc a un gran nombre de variants, com el fetach marroquí o el terhüchü indi, ambdós amb taulers quadrats com els de l'alquerc original, l'awithlaknannai dels indis zuni de Nou Mèxic, amb un tauler rectangular, o el perali kotuma de Ceilan.
Altres variants, com el srand o dahmet sahrauí i el dablot prejjesne lapó, són derivacions més complexes, amb tres tipus de fitxes en el segon cas o restriccions de moviment i coronament de les fitxes que arriben a l'extrem oposat (com a les dames) en el primer cas.

## Referències

* Comas, Oriol. El món en jocs. La Magrana, Barcelona 2005. ISBN 84-7871-327-1 (català)
# Alqueria Torre Borrero

L'alqueria Torre Borrero (també coneguda com a torre del Carrascal, o torre o casa Tortosa) és un edifici històric del segle xix, situat a la carretera d'Alginet, al municipi de Guadassuar, a la Ribera Alta. És Bé de Rellevància Local amb identificador número 46.20.139-007.

## Descripció

L'alqueria es troba fora del nucli urbà de Guadassuar, en una zona de tarongerars. Forma part d'una finca agrícola privada coneguda com a Alqueria de l'Horta.
Segons la documentació conservada a l'Arxiu de la Reial Societat d'Amics del País, l'edifici era un antic corral per a l'estatge del ramat de pas, situat a la vora de l'antic camí reial d'Alginet a Alzira, passant per Guadassuar o Algemesí. La família Tortosa va ser premiada per les seues plantacions de fusta per a usos constructius (edificació de cases), en concret hi plantaren pins, carrasques, etc.
El 1849 es va construir la torre i es va reformar la casa, residència dels guardes de la finca. Al llarg del temps s'ha destinat als diversos usos ramaders i agrícoles. També va servir per a reunir els quintats dels pobles de la Ribera, i com a lloc de reunió de diverses agrupacions carlistes de la Ribera, per això sorprén el seu aspecte defensiu sobretot als cantons.

## Referències

* ↑ «Alqueria Torre Borrero». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Alginet», 15-02-2016. Arxivat de l'original el 2016-02-15. [Consulta: 1r desembre 2021].
# Alqueria de Barrinto

L'Alqueria de Barrinto és una alqueria situada al barri de Marxalenes de la ciutat de València, al camí de Montanyana. Data originàriament del segle xiv i és el resultat d'una remodelació que en el segle xv va transformar una antiga casa existent, construint-se l'actual alqueria.
L'edificació s'estructura a partir d'un gran vestíbul de gran altura, amb biguetes policromades, a partir del qual s'organitzen les cuines, sales principals, estances de servei, l'àmbit agrari i fins i tot un sistema de trull i cellers.
El cos principal amb les sales nobles de l'habitatge senyorial se situa al sud. Compta amb sales de grans dimensions amb finestrals flanquejats per festejadors situats cap al jardí i hort. Es tracta de sales que s'articulen entre si mitjançant xicotetes portes d'algepseries en els seus extrems, a les quals s'accedeix des del gran vestíbul d'accés per una escala de traçat curt, a la manera d'una entreplanta gòtica.
Actualment és propietat de l'Ajuntament de València, que la va rehabilitar a finals dels anys 90 i principis del 2000 com a edifici municipal multiús. Des de 2001 alberga la biblioteca municipal Joanot Martorell.
* Entrada a l'alqueria
* Arc gòtic a l'interior
* Interior de l'alqueria
* Olivera al pati de l'alqueria

## Referències

* ↑ «Alqueria de Barrinto». Cultural València.
* ↑ «Biblioteca de Marxalenes – Joanot Martorell». Cultural València.

## Enllaços externs

* Dossier sobre l'Alqueria de Barrinto Ajuntament de València
# Alqueria del Pi (Poble Nou)

L'alqueria del Pi, situada a Poble Nou (pedania de València), en el camí Vell de Godella, és una alqueria o casa rural de l'Horta de València datada entre el segle xvi i el segle xvii.
A escassos metres de la ciutat de València, amb la Ronda Nord pel mig, les terres que rodegen l'alqueria del Pi encara es mantenen en plena producció agrícola.
A la vora de l'alqueria del Pi es situa l'Alqueria Nova de Sant Josep que s'ha transformat en un restaurant i saló de banquets i ha pres el nom comercial de l'Alqueria del Pi donant peu a la confusió.

## Arquitectura

L'actual alqueria és un conjunt d’edificacions de diverses èpoques i funcions però que acabaren per conformar al segle xix una important explotació agrícola. La casa principal és la més antiga i al seu voltant han crescut les altres edificacions dedicades a habitatges, magatzems i corrals. La casa de l’alqueria és de planta rectangular i perpendicular al camí. Consta de dues plantes organitzades en tres cruixies, i la coberta a dues aigües. La façana ha estat reformada i queden restes d'una portalada més antiga. Al seu interior, també transformat, queden restes de les primeres èpoques, com ara uns arcs i una escala tardo-medieval. En la part superior d’un lateral hi ha una espadanya per a campanes amb una placa que indica l’any 1944.
Està protegida amb la figura de Bé de Rellevància Local.

## Referències

* ↑ Migueldelrey. «Arquitectura Rural Valenciana: ALQUERÍA NOVA DE SANT JOSEP por Miguel del Rey», 06-07-2017. [Consulta: 25 setembre 2022].
* ↑ «Alqueria del Pi (Camí vell de Godella)». [Consulta: 25 setembre 2022].
* ↑ «Dirección General de Patrimonio Cultural». [Consulta: 25 setembre 2022].
# Alqueria del Pi (les Cases de Bàrcena)

L'Alqueria del Pi, situada a la rodalia de les Cases de Bàrcena (València), és una casa rural o alqueria de l'Horta de València datada entre el segle xvi i el segle xvii. Presenta un greu estat d'abandó, en risc d'esfondrament tot i ser de propietat pública i estar protegida sota la figura de Bé de Rellevància Local.
Està rodejada de camps de cultiu, a escassos metres del barranc del Carraixet des d'on s'accedeix, entre els termes municipals de Vinalesa i Bonrepòs i Mirambell.

## Història

Els orígens de l'alqueria són desconeguts i situen el moment de l'edificació a finals del segle xvi o principis del XVII, la qual seria reformada en el XVIII i en el XIX amb l'ampliació de nous cossos al voltant d'un pati central amb funcions agrícoles. Pel tipus de construcció es tracta d'una alqueria en mans de membres de les classes altes aristocràtiques o burgeses en conjugar la seua funció de gran explotació agrícola amb un espai residencial ornat i de caràcter noble.

## Arquitectura

L'alqueria consta d'un cos principal amb la façana davantera mirant a l'est i un ús residencial, i un pati al seu darrere que vertebra els altres edificis amb funcions agrícoles i per als animals. El dit cos principal és de rajola i mamposteria, de dues altures, amb una planta de 16 x 6 metres aproximadament, i “està construït per dues cruïlles d'iguals dimensions, amb línies de càrrega paral·leles a la façana i definides per murs en la planta baixa”. La porta principal està dotada d'un gran arc de carreus que hom considera l'element actual més antic del conjunt ja que les finestres haurien estat modificades en el segle xviii per fer-les més regulars i simètriques. La coberta és a dues aigües i de teules però actualment està caiguda en bona part. El seu exterior estava arrebossat i queden rastres de pintura. La fusteria dels vans és de fusta. Al seu interior encara eren identificables fa uns anys les diverses habitacions de la família llauradora i el pis superior tenia funcions de gran andana diàfana per assecar i conservar les collites.

## Referències

* ↑ «Secció 2a. Béns de rellevància local - Patrimonio Cultural y Museos - Generalitat Valenciana». [Consulta: 25 setembre 2022].
* 1 2 «Alqueria del Pi (Cases de Bàrcena)». [Consulta: 25 setembre 2022].
# Alqueria fortificada Torre dels Pares

L'Alqueria Fortificada Torre dels Pares, anomenada també Torrassa Alqueria dels Pares, està situada al costat de la carretera de Gandia a Daimús, en terme municipal de Gandia, a la comarca de La Safor, al País Valencià, i està catalogada com Bé d'interès cultural amb anotació ministerial número 176840 i data d'anotació 7 de juliol de 2010.
És un antic edifici fortificat amb torre de guaita alta (possiblement datada al segle xiv, tot i que, probablement la torre es va erigir sobre una altra almohade del segle xi, amb fàbrica de maçoneria i reforços de carreus a les cantonades), el nom es pot deure al fet que va estar en possessió dels frares de la Companyia de Jesús des del segle xvi.

## Descripció historicoartística

L'alqueria està situada al mig del camp, envoltada per una gran extensió de tarongers. El duc Pere Lluís de Borja la va adquirir a 1486 als germans Balaguer (Jaume, Francesc i Miquel), però en 1609 va passar a mans de la Companyia de Jesús i es va adscriure al patrimoni del Col·legi - Universitat Jesuïta de Gandia. Com durant el segle xvii els pirates barbarescs solien atacar les poblacions costaneres mediterrànies, els jesuïtes van haver de protegir l'alqueria, construint una torre de sentinella.
La torre es troba a l'interior del pati adossada al cos residencial de l'alqueria, encara que amb una gran independència volumètrica. És de planta rectangular d'aproximadament 5,50 x 6,75 metres de perímetre, amb cinc altures. La coberta és de quatre aigües de teula plana. El cos superior presenta una petita motllura sobre la qual reposen tres finestres, en els seus costats nord i sud, rematades amb arcs de mig punt, mentre que en els laterals est i oest hi ha quatre finestres. La resta de l'alqueria va patir una profunda remoció a finals del segle xix principis del xx.
El 2017 es realitzen unes obres d'urgència per tal de reparar un clevill que afectava a l'estructura.

## Referències

* ↑ URL de la referència: https://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=3728. Data de consulta: 19 febrer 2024.
* 1 2 3 4 http://www.cult.gva.es/dgpa/bics/detalles_bics.asp?IdInmueble=2551
* 1 2 3 http://www.gandia.org/c/document_library/get_file?uuid=c89cd2e3-2f6e-46b0-aaa5-afe12630bcd7&groupId=14 Arxivat 2013-10-04 a Wayback Machine.
* ↑ «Gandia actúa de urgencia en la Torre dels Pares para evitar que se derrumbe» (en castellà). Levante, 08-08-2017.
# Alt Aragó

L'Alt Aragó és la zona septentrional d'Aragó, sovint és equivalent al de província d'Osca, encara que per alguns n'és només la part pirinenca o prepirinenca.
Amb tot, el terme té generalment unes connotacions més humanes que no administratives. Així, pot associar-se a unes característiques etnològiques i culturals pròpies que assenyalarien algunes diferències respecte de les altres terres aragoneses, apropant-se més de vegades a les cultures pirinenques veïnes, i que es poden percebre en son estil de vida (ja no tan acusadament, en part per l'emigració de poble a ciutat), en la seua arquitectura i gastronomia (típica de muntanya), la manera de vestir (celebrada, per exemple, en el Día d'o Traje Ansotano), l'idioma (en ser la zona constitutiva de la llengua aragonesa i aquella on millor es conserva), les tradicions folclòriques, la mitologia, etc.
L'Alt Aragó és també, històricament, el territori dels comtats primigenis del que acabaria sent el Regne d'Aragó.

## Enllaços externs

En castellà:
* Portal de l'Alt Aragó
* Fototeca de l'Alt Aragó
* Origen dels noms dels pobles de l'Alt Aragó Arxivat 2007-01-24 a Wayback Machine.
* Web del Diario del Alto Aragón
* Web sobre los pobles de la Vall de l'Aragó Arxivat 2006-12-05 a Wayback Machine.