OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escorxador Municipal (Santa Coloma de Farners)

L'Escorxador Municipal és una obra de Santa Coloma de Farners (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de planta baixa format per dues naus rectangulars paral·leles i patí central. Les naus estan cobertes amb teulada a quatre vessants. La façana presenta una porta d'accés al pati amb un rètol al capdamunt (Gremi de carnissers 10 04750/CAT. Escorxador Municipal) i dues finestres a cada costat. Totes les obertures són d'arc de mig punt, emmarcades i pintades de blanc. El parament de la façana té un revestiment de pedres irregulars amb les juntures pintades de blanc i els angles de les naus imiten carreus ben tallats. La resta de l'edificació és pintada. Al darrere i dins del mateix pati s'hi han fet diversos cossos afegits.

## Història

Hi ha un document de 1884 que parla de la necessitat per raons de salut públicade traslladar l'antic escorxador del carrer Verge Maria a la zona del Raval que a finals del segle xix es converteix en una zona industrial i de serveis (molí fariner, serreria i escorxador). Fins a finals de segle no es produí el trasllat.

## Referències

* 1 2
# Escorxador d'Emin

L'escorxador d'Emin (Lanius gubernator) és un ocell de la família dels lànids (Laniidae).

## Hàbitat i distribució

Habita zones de sabana, localment al nord de Ghana, nord de Nigèria, Camerun, nord-est de la República Democràtica del Congo, sud del Sudan i nord d'Uganda.

## Referències

* ↑ «Escorxador d'Emin». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 31/12/2022(català)
# Escorxador del Tibet

L'escorxador del Tibet (Lanius tephronotus) és un ocell de la família dels lànids (Laniidae).

## Hàbitat i distribució

Habita camp obert i boscos clars dels Himàlaies per sobre dels 2100 m, des del nord de l'Índia i Tibet cap a l'est fins l'oest i centre de la Xina, al nord de Yunnan i Shensi.

## Referències

* ↑ «Escorxador del Tibet». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 31/12/2022(català)
# Escriptura especular

L'escriptura especular és una manera d'escriure que s'aconsegueix traçant amb el llapis sobre el paper en la direcció oposada a la que és usada per la majoria dels amanuenses, de tal manera que el resultat és una imatge especular de l'escriptura normal ("al revés"): apareix normal quan és reflectida en un mirall. El seu ús més comú, quan la llengua s'escriu des de l'esquerra cap a la dreta, és per part de persones esquerranes. De vegades, és usada com una forma extremament primitiva de xifratge. El seu exemple més comú en l'actualitat pot ser vist al capdavant de les ambulàncies, on la paraula "AMBULÀNCIA" està en escriptura especular amb l'objectiu que els conductors que es trobin davant seu llegeixin la paraula en el sentit normal en els seus miralls retrovisors.
Leonardo da Vinci és famós per haver escrit la majoria de les seves anotacions personals fent servir aquest mètode que combinava amb l'ús de sigles i abreujaments per fer més difícil la lectura per a altres persones. Només usava la manera estàndard d'escriptura si tenia previst que les seves anotacions fossin llegides per altres persones. Leonardo da Vinci era esquerrà, cosa que provocava que la tinta taqués fàcilment si escrivia en escriptura estàndard, és a dir, d'esquerra a dreta. També va poder haver volgut protegir les seves idees de ser robades per altres o ocultar de l'Església catòlica romana les idees científiques, a la qual de vegades eren oposades.

## Enllaços externs

* (castellà) Escriptura especular Arxivat 2007-02-28 a Wayback Machine.

## Video

http://www.youtube.com/watch?v=HiDaYhq47Ds.
# Escriptura jurtxet

L'escriptura jurtxet (Jurtxet: /dʒu ʃə bitxə/) era el sistema d'escriptura utilitzat per representar la llengua jurtxet, parlada pels jurtxets, ètnia que va crear l'Imperi Jin a la Xina nord-oriental en els segles XII-XIII. Derivava de l'escriptura kitan, que al seu torn deriva del xinès (caràcters Han). L'escriptura només s'ha descodificat parcialment.
Els jurtxets eren els avantpassats del poble manxú i la seva llengua fou l'antecessora del manxú. L'alfabet manxú, però, no deriva de l'escriptura jurtxet.
Segons el glossari xinès-jurtxet, l'escriptura jurtxet conté 720 caràcters, els quals inclouen una barreja de logogrames, que representen paraules senceres sense cap element fonètic, i fonogrames, que representen sons. També utilitzaven paraules compostes de dos o més caràcters.
Els grafemes de jurtxet tenen un sistema de radicals semblants als caràcters xinesos i s'ordenen d'acord amb el radical i el nombre de traços. L'escriptura jurtxet forma part de la família d'escriptures xineses.

## Referències

* ↑ Jin Qicong (金启孮), Jurchen script Dictionary (女真文辞典), Relic Press (文物出版社), China, 1984, pp.31
* ↑ Professor ZHOU Youguang. «The Family of Chinese Character-Type Scripts (Twenty Members and Four Stages of Development)». Department of East Asian Languages and Civilizations, University of Pennsylvania, Philadelphia, PA 19104-6305 USA: Sino-Platonic Papers, 28, 1991. [Consulta: 7 juny 2011].
# Escriptura mixta

L'escriptura mixta és un tipus d'escriptura que combina dos (o més) dels tipus fonamentals.
L'escriptura mixta més coneguda és la d'abans del segle IX, visigòtica-carolina, que combina signes que representen sons i signes que representen síl·labes.
Un altre exemple és l'escriptura semicursiva, ja que està entre la posada i la cursiva.

## Referències

* ↑ Puignau, Delfín Donadíu y. Diccionario de la lengua castellana: con la correspondencia catalana; el más completo de los publicados hasta hoy, redactado en vista de los de Labernia, Salvá, Domínguez, Caballero, Roque Barcia, Fernández Cuesta, el Enciclopédico de Gaspar y Roig, el de Rosa y Bouret, etc., etc (en castellà). Espasa y compañía, 1890, p. 883.
* ↑ Perarnau, Josep. Jornades Internacionals d'Estudi sobre el Bisbe Feliu d'Urgell: la Seu d'Urgell, 28-30 de setembre de 1999 : crònica i estudis. Facultat de Teología de Catalunya ; Societat Cultural Urgel·litania, 2000, p. 189. ISBN 978-84-86065-65-2.
* ↑ Juan, María Josefa Arnall. El llibre manuscrit. Edicions Universitat Barcelona, 2002, p. 107. ISBN 978-84-8338-316-2.
# Escriptura tàmil

L'escriptura tàmil, és l'alfabet usat per a escriure la llengua tàmil, una de les llengües del subcontinent indi. Conté 12 vocals i 18 consonants. Aquestes es combinen per a formar 216 caràcters compostos. Hi ha un caràcter especial (Aaytha ezutthu), sumant un total de 217 caràcters.
Atenció: Totes les consonants amb ai, au, e, o, u (tant curtes com llargues) junt amb algunes amb "i" estan escrites correctament però encara no es mostren com deurien.
க ஖ ஗ ஘ ங ச ஛ ஜ ஝ ஞ ட ஠ ஡ ஢ ண த ஥ ஦ ஧ ந ன ப ஫ ஬ ஭ ம ய ர ற ல ள ழ வ ஶ ஷ ஸ ஹ ஺ ஻ ஼ ஽ ா ி ீ ு ூ ௃ ௄ ௅ ெ ே ை ௉ ொ ோ ௌ ் ௎ ௏ ௐ ௑ ௒ ௓ ௔ ௕ ௖ ௗ ௘ ௙ ௚ ௛ ௜ ௝ ௞ ௟ ௠ ௡ ௢ ௣ ௤ ௥ ௦ ௧ ௨ ௩ ௪ ௫ ௬ ௭ ௮ ௯ ௰ ௱ ௲ ௳
* Vocals:ஃ அ ஆ இ ஈ உ ஊ எ ஏ ஐ ஒ ஓ ஔ (*-a-ā-i-ī-u-ū-e-ē-ai-o-ō-au)
* Vocals amb consonants: -் ா ி ீ ு ூ ெ ே ை ொ ோ ௌ (*-ā-i-ī-u-ū-e-ē-ai-o-ō-au)
* G/K/H:க் க கா கி கீ கு கூ கெ கே கை கொ கோ கௌ
* NG:௩் ௩ ௩ா ௩ி ௩ீ ௩ு ௩ூ ௩ெ ௩ே ௩ை ௩ொ ௩ோ ௩ௌ
* S/CH:ச் ச சா சி சீ சு சூ செ சே சை சொ சோ சௌ
* NY:ஞ் ஞ ஞா ஞி ஞீ ஞு ஞூ ஞெ ஞே ஞை ஞொ ஞோ ஞௌ
* D/T:ட் ட டா டி டீ டு டூ டெ டே டை டொ டோ டௌ
* N:ண் ண ணா ணி ணீ ணு ணூ ணெ ணே ணை ணொ ணோ ணௌ
* D/T(TH):த் த தா தி தீ து தூ தெ தே தை தொ தோ தௌ
* N:ந் ந நா நி நீ நு நூ நெ நே நை நொ நோ நௌ
* B/P:ப் ப பா பி பீ பு பூ பெ பே பை பொ போ பௌ
* M:ம் ம மா மி மீ மு மூ மெ மே மை மொ மோ மௌ
* Y:ய் ய யா யி யீ யு யூ யெ யே யை யொ யோ யௌ
* R:ர் ர ரா ரி ரீ ரு ரூ ரெ ரே ரை ரொ ரோ ரௌ
* L:ல் ல லா லி லீ லு லூ லெ லே லை லொ லோ லௌ
* V/W:வ் வ வா வி வீ வு வூ வெ வே வை வொ வோ வௌ
* L:ழ் ழ ழா ழி ழீ ழு ழூ ழெ ழே ழை ழொ ழோ ழௌ
* L:ள் ள ளா ளி ளீ ளு ளூ ளெ ளே ளை ளொ ளோ ளௌ
* R:ற் ற றா றி றீ று றூ றெ றே றை றொ றோ றௌ
* N:ன் ன னா னி னீ னு னூ னெ னே னை னொ னோ னௌ
* J:ஜ
* H:ஹ
* Z/S:ஸ

## Vegeu també

* Llengua tàmil
# Escrutini majoritari plurinominal

L'escrutini majoritari plurinominal o vot en bloc és un sistema electoral per mitjà del qual s'elegeixen més d'un representants d'una mateixa circumscripció. N'existeixen diversos tipus, els més importants són l'escrutini amb pluralitat i l'escrutini preferencial o vot preferencial.
En l'escrutini majoritari plurinominal amb pluralitat tots els candidats competeixen entre si per ocupar n posicions o escons. Cada elector selecciona n candidats de la boleta electoral i els n candidats que obtinguin el major nombre de vots reben les posicions o escons. A diferència del vot cumulatiu, però, l'elector no pot utilitzar els seus n vots per votar pel mateix candidat. Si, però, l'elector pot elegir menys candidats que el nombre total d'escons, aquest sistema es coneix com a escrutini majoritari plurinominal parcial o vot limitat com és el cas de les eleccions del Senat espanyol en què l'elector pot votar per tres candidats, però, són quatre els escons que s'assignen als candidats amb més vots. Un sistema parcial permet que minories de grandària considerable obtinguin representació.
Amb el vot preferencial, cada elector ordena els x candidats d'acord amb la seva preferència assignant un nombre (1, 2, ..., x). Els candidats amb el menor nombre de vots de la primera preferència són eliminats i llurs vots són transferits d'acord amb la següent preferència dels electors. Aquest mètode es repeteix fins que quedin n candidats (en què n és el nombre d'escons per circumscripció).
# Escrúpol

L'escrúpol (del llatí, scrupulus, diminutiu de scrupus, “pedreta”) designa diverses unitats de mesura. L'escrúpol (en anglès apothecary scruple) era una unitat de mesura utilitzada en farmàcia per pesar ingredients dels medicaments. Al segle xviii, els antics apotecaris pesaven en lliures, unces, dracmes i escrúpols. La relació entre elles era la següent: una lliura pesava dotze unces, l'unça vuit dracmes, la dracma tres escrúpols, i l'escrúpol vint grans. A més a més, s'usaven l'òbol i el caràcter, que equivalien a dotze i quatre grans, respectivament. L'escrúpol podia tenir diferents valors a cada país: a Espanya i Portugal, un escrúpol equivalia a 24 grans (pesa 1,55517384 grams), mentre que en el sistema imperial anglès corresponia a 20 grans (1,2959782 grams). En astronomia, un escrúpol és el resultat de dividir en seixanta parts un grau de cercle.

## Referències

* ↑ Símbol de la qual es fica en la sabata causant molèsties. Etimologies de Xile.
Viccionari
# Alció reial

L'alció reial (Actenoides regalis) és una espècie d'ocell de la família dels alcedínids (Alcedinidae) que habita la selva humida de les muntanyes del sud-est de Sulawesi. S'ha considerat coespecífic de l'alció príncep (Actenoides princeps).

## Referències

* ↑ «Alció reial». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/06/2021(català)
# Aheylita

L'aheylita és un mineral de la classe dels fosfats, que pertany al grup de la turquesa. Anomenat l'any 1998 per Eugene E. Foord i Joseph E. Taggert en honor d'Allen V. Heyl, geòleg del Servei Geològic dels Estats Units.

## Característiques

L'aheylita és un fosfat de fórmula química Fe$^{2+}$Al₆(PO₄)₄(OH)₈·4H₂O. Cristal·litza en el sistema triclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5 a 5,5.

## Formació i jaciments

Es va descriure per primer cop a la mina Huanuni, una mina d'estany dels Andes bolivians. Com la resta de fosfats (excepte l'apatita) que es troben en el districte miner, l'aheylita es forma en els últims estadis de mineralització a partir de fluids amb diferents proporcions d'elements. Es troba associada a òxids (cassiterita, rútil o quars), sulfurs (pirita, esfalerita, arsenopirita o galena), sulfosals (matildita, estannita o ferberita) i altres fosfats (plumbogummita, xenotima o apatita), així com altres minerals d'alteració (miques, turmalina, filosilicats, entre d'altres).

## Referències

* ↑ «Aheylite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* ↑ Andreu Cacho, Joan Carles Melgarejo, Lisard Torró, Laia Arqués, Álvaro Martínez, Belén Torres, David Artiaga, Esperança Tauler «Huanuni, Bonanza and La Suerte Mines: Mineralogy, Geochemistry and Structure» (en anglès). 13th SGA Biennial Meeting 2015, Vol.2, 2015, pàg. 691–694.
# Era de Ferriol

L'Era de Ferriol és una antiga era abandonada del municipi de Castell de Mur, al Pallars Jussà, a l'antic terme de Mur. Pertany al territori de Vilamolat de Mur.
Està situada a 865,4 m. alt., en el serrat paral·lel per l'est del Serrat de la Vinyeta. És al sud-est del lloc de Caps de la Vinya de Miret i al sud-oest del lloc de la Font Vella. És al sud-est del poble de Vilamolat de Mur.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya; cal fer un pas d'aproximació
# Efecte Landau–Pomeranchuk–Migdal

En física d'altes energies, l'efecte Landau–Pomeranchuk–Migdal (conegut també per les inicials dels seus autors, efecte LPM), descriu la reducció de les seccions eficaces de radiació de frenada i de producció de parells electró-positró d'una partícula electromagnètica (un fotó o un electró) que travessa a altes energies un medi de densitat alta. Rep el nom dels físics teòrics que van explicar el fenomen: Lev Landau, Isaak Pomeranchuk i Arkady Migdal. Encara que la teoria original descriu partícules electromagnètiques, l'efecte és aplicable també a partícules que interactuen sota la força forta.

## Descripció

Una partícula que travessa un medi experimenta múltiples difusions amb les partícules que el conformen. Quan l'energia de la partícula és prou elevada, efectes d'interferència entre punts de dispersió adjacents apareixen. Quan la partícula té molta energia, la transferència d'impulsió longitudinal a cada difusió és molt petita (relativa a l'energia de la partícula incident) i, a partir del principi d'incertesa, la longitud d'ona dels intercanvis d'impulsió augmenta. Si la longitud d'ona esdevé més llarga que el recorregut lliure mig (la distància mitjana entre punts de difusió) de la partícula original que travessa el medi, aleshores les dispersions ja no poden ser tractades com a esdeveniments independents. L'espectre clàssic de radiació de Bethe–Heitler, generat per difusions múltiples independents, es redueix per la interferència quàntica entre difusions successives i, per tant, la secció eficaç associada disminueix: les partícules travessen més fàcilment el medi car perden menys energia. Aquest fenomen rep el nom d'efecte LPM.
Els físics Lev Landau I Isaak Pomeranchuk van mostrar que les fórmules de radiació de frenada i de creació de parells d'una partícula travessant un medi, proposades originalment per Hans Bethe i Walter Heitler (la fórmula de Bethe–Heitler), eren inaplicables a altes energies o en medis de densitat alta car l'efecte de difusió elàstica múltiple deguda a àtoms veïns, redueix les seccions eficaces corresponents. Arkady Migdal va desenvolupar una fórmula aplicable a altes energies o grans densitats del medi que tenia en compte aquests efectes.

## Referències

* ↑ Landau, L.D.; Pomeranchuk, I. «Limits of applicability of the theory of bremsstrahlung electrons and pair production at high-energies». Dokl. Akad. Nauk Ser. Fiz., 92, 1953, pàg. 535.
* ↑ Migdal, A.B. «Bremsstrahlung and pair production in condensed media at high-energies». Phys. Rev., 103, 1956, pàg. 1811. Bibcode: 1956PhRv..103.1811M. DOI: 10.1103/PhysRev.103.1811.
# Edifici d'habitatges al carrer Raval, 22

L'Edifici d'habitatges al carrer Raval, 22 és una obra de la Canonja (Tarragonès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici d'habitatges en cantonada construït als voltants de 1930. Ocupa una parcel·la de grans proporcions que permet obrir dues finestres a la banda del carrer Raval i fins a quatre a la banda de la plaça Josep Gols. A la banda del carrer Raval hi ha una balconada correguda que agafa dues obertures. A la banda de la plaça hi ha dos balcons independents. Consta d'una planta baixa i dues plantes.
En la manera de situar l'ornamentació de la façana no es busca establir una ordenació jeràrquica de l'edifici. Hi ha un particular interès per organitzar la façana de forma simètrica. Cal destacar el coronament de l'edifici amb pilars i barana de ferro. Cal destacar les llosanes de pedra dels balcons.
Es tracta d'un edifici característic de l'època per l'ús del maó i el treball del ferro molt acurat. Els baixos estan molt transformats. Cal destacar la perfecta integració amb els edificis dels carrers.

## Referències

* 1 2 3
# Edifici d'habitatges al carrer Rosselló, 36 (Barcelona)

L'Edifici d'habitatges al carrer Rosselló, 36 és una obra racionalista de Barcelona declarada bé cultural d'interès nacional.

## Història

Primera obra de Josep Lluís Sert, fou projectat el 1929, just acabada la carrera, en uns terrenys propietat de la seva mare Genara López Díaz de Quijano. L'obra recull part dels ideals arquitectònics que en aquells moments s'estaven debatent a Europa amb els que Sert ja havia tingut contacte durant la seva estança a París, on havia treballat al despatx de Le Corbusier, i que ara es debatien als primers CIAM de La Sarraz (1928) i Frankfurt (1929).
Sert plantejà un edifici d'habitatges de dimensions reduïdes a un preu de lloguer assequible, en el que posa atenció en alguns dels conceptes més innovadors de l'arquitectura racionalista, com els relacionats amb el tractament de l'espai, la llum i la ventilació. El 1931, aparegué publicat al número 2 de la revista AC. Documentos de Actividad Contemporánea.

## Descripció

Consta de planta baixa i sis plantes amb quatre habitatges simètrics per replà, sense distincions entre ells, trencant així amb el concepte clàssic d'edifici de l'Eixample. Com a conseqüència d'aquesta distribució, les façanes del carrer deRosselló i del pati interior projecten un mateix disseny i composició de línies pures sense ornamentacions.
Les finestres i balcons es presenten com a cavitats que proporcionen horitzontalitat a la façana i contrasten amb la tonalitat clara d'aquesta. Els habitatges són de 62 metres quadrats i es distribueixen en tres dormitoris, vestíbul, cuina, bany i una sala que dona a un petita terrassa coberta.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «edifici d'habitatges al carrer Rosselló, 36». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.

## Enllaços externs

* «Edifici Rosselló 36». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Monuments de l'Eixample de Barcelona :
# Edifici de Banca Catalana (Passeig de Gràcia)

L'Edifici de Banca Catalana es troba al passeig de Gràcia, 84 de Barcelona i està catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C). Actualment està ocupat per un hotel.

## Història i descripció

Va ser projectat pels arquitectes Enric Tous i Josep Maria Fargas i construït entre el 1965 i el 1968. Va ser el seu primer gran encàrrec en un context urbà compromès i en estret diàleg amb la Casa Milà de Gaudí, i trasllada a l'escala urbana una metodologia de treball basada en l'eficiència tecnològica de la producció, màxima flexibilitat en l'ús i la integració modulada dels components en un tot harmònic.
L'edifici segueix les directrius de l'Edifici Hispano Olivetti i d'El Noticiero Universal en quant a contextualització del volum i radicalització de l'ús de la tecnologia. Destaca la introducció d'unes jàsseres a la primera planta que apuntalen l'edifici alliberant la planta baixa de pilars. A partir d'aquí, l'espai del carrer flueix a través d'un sistema de mitjos nivells que condueixen a les finestretes d'atenció al públic, ubicades a la part posterior. Les altres plantes tenen una estructura variable; només es manté com a constant el nucli de comunicacions verticals.
L'element decisiu que va fer que Tous i Fargas guanyessin el concurs per a la construcció de l'edifici va ser la façana, que està construïda amb panells aïllants. És un pla bidimensional articulat a partir de panys de vidre i peces plàstiques en forma de paraboloide. Aquesta solució atorga gran plasticitat i un interessant joc de clarobscurs. Estan pensades com una retícula d'elements opacs i transparents intercanviables en funció de la distribució interior.
Les finestres són horitzontals i s'estructuren, de terra al sostre, en mòduls verticals. Alguns dels mòduls són de vidre reflectant i altres de formes hiperboloides, agrupades en una proporció del 50%.

## Referències

* ↑ «Edifici de Banca Catalana». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Hotel Royal Passeig de Gràcia».
* 1 2 3 4 5 «Banca Catalana». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Edifici de Banca Catalana (Hotel Royal)». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.

## Enllaços externs

* «Edifici de Banca Catalana (Hotel Royal)». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Edifici de la Caixa de Pensions (Ripoll)

L'Edifici Caixa de Pensions és una obra de Ripoll protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

L'edifici està format per dos cossos, consta de quatre plantes i altell. Al xamfrà de la plaça amb el carrer dels Mercaders s'alça un cos a mode de torre, amb coberta piramidal feta de pissarra. Als baixos, al xamfrà hi ha dos detalls escultòrics: l'escut de Ripoll i l'emblema de la Caixa. A la segona, tercera i quarta planta hi ha balcons. A la façana principal hi ha una tribuna que s'alça entre les plantes segona i tercera. Un dels elements decoratius dels plans de façana que donen a la plaça i al carrer Mercaders és la presència de plaques de pedra picada, aguantades per elements metàl·lics, al voltant de la majoria de les obertures i en les cantonades de la casa. La façana que dona al carrer dels Tallaferro no presenta cap element estructural a destacar.
# Edifici de la Companyia Arrendatària de Tabacs

L'Edifici de la Companyia Arrendatària de Tabacs està situat a la Via Laietana, 8-10 bis i els carrers de Joan Massana, 1-3 i de la Nau 4-6 de Barcelona i està catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C).

## Història

Va ser projectat el 1923 per l'arquitecte Francesc Guàrdia com a seu de la Companyia Arrendatària de Tabacs, representada per Joaquín Echagüe. Posteriorment, va acollir la Delegació d'Hisenda.

## Descripció

Edifici d'oficines a tres vents, consta de soterrani, planta baixa, entresol i sis pisos. La composició es fa segons eixos verticals d'obertures (guarnides amb tot un seguit d'elements clàssics: pilastres, balustrades i frontons) i amb dues grans balconades i un ràfec en horitzontal. La planta baixa i l'entresol formen una unitat compositiva, on destaca la porta principal, amb columnes suportant un fris i un grup escultòric. El parament és d'estuc imitant carreus a la planta baixa i l'entresol i llis a la resta.

## Referències

* 1 2 3 4 «EDIFICI DE LA COMPANYIA ARRENDATÀRIA DE TABACS (ACTUAL DELEGACIÓ D'HISENDA I MINISTERI DE JUSTICIA)». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Joaquin Echague, representant Arrendataria de Tabacos. Via Laietana (8-10), (Joan Massana 1-3, De la Nau 4-6). Construir edifici monumental». Q127 Foment 3487/1923. AMCB, 17-09-1923.
* ↑ «Edifici de la Companyia Arrendatària de Tabacs». AMCB.

## Enllaços externs

* «Edifici de Tabacs». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Edifici de la Costereta

L'Edifici de la Costereta és una obra de Bell-lloc d'Urgell (Pla d'Urgell) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un immoble format per dos volums diferenciats. Un d'ells consta només de planta baixa i té coberta plana. Mentre que l'altra té planta baixa i un pis amb balcons, amb coberta a doble vessant.

## Història

Aquest immoble havia estat l'antiga seu de l'Ajuntament de Bell-lloc d'Urgell.

## Referències

* 1 2