OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Os esponjós

L'os esponjós, sinònim d'os trabecular , és un dels dos tipus de teixit ossi que constitueixen els ossos. En comparació amb l'os cortical, que és l'altre tipus de teixit ossi, té una major superfície, però és menys dens, més suau, més feble, i menys rígid. Es troba normalment en els extrems dels ossos llargs, prop de les articulacions i a l'interior de les vèrtebres. L'os esponjós és altament vascular i freqüentment conté medul·la òssia vermella on té lloc l'hematopoesi (la producció de cèl·lules sanguínies). La unitat primària anatòmica i funcional de l'os esponjós és la trabècula.
El seu nom en llatí és substantia spongiosa o substantia spongiosa ossium. Les paraules esponjós i trabecular es refereixen a la petita xarxa en forma d'espícules que formen el teixit La primera vegada que es va il·lustrar amb precisió va ser en els gravats del valencià Crisòstom Martínez al segle xvii.
L'os esponjós té una major àrea superficial en comparació amb l'os cortical, i com a conseqüència l'os esponjós és ideal per a l'activitat metabòlica (p.e.:l'intercanvi d'ions de calci).
En cas d'osteoporosi, l'os esponjós es veu més afectat que l'os cortical.

## Vegeu també

* Os cortical, l'altre tipus de teixit ossi, que forma la capa externa dura dels ossos de l'organisme.

## Referències

* 1 2 esponjosa. +substància esponjosa. al Diccionari d'eMedicine
* ↑ Gomez, Santiago «Crisòstom Martínez, 1638-1694: el descobridor de l'os trabecular». Endocrine [Estats Units], 17, 1, Feb. 2002, pàg. 3–4. DOI: 10.1385/ENDO:17:1:03. ISSN: 1355-008X. PMID: 12014701.
* Netter, Frank H. (1987), el sistema musculoesquelètic : anatomia, fisiologia, i els trastorns metabòlics . Summit, Nova Jersey: Ciba-Geigy Corporation ISBN 0-914168-88-6

## Enllaços externs

* 02601lba- "cartílag i os i Histogènesi òssia: l'os trabecular, teixits ossis"
* Fractal Analysis of Trabecular Bone. University of Washington [Consulta: octubre 2010]. Arxivat 2010-11-15 a Wayback Machine.
# August Hyllested

August Hyllested (Estocolm, 17 de juliol de 1856 - Blairmore, 5 d'abril de 1946) Nascut a Estocolm, fou un pianista i compositor suec.
Estudià en el Conservatori de Copenhaguen i després a Berlín, on tingué per mestres a Theodor Kullak i Franz Liszt. Després de recórrer bona part d'Europa donant concerts es traslladà als Estats Units, i de 1886 fins 1891, fou director del Col·legi de Musica de Chicago. El 1894 tornà a Europa per a retornar a Amèrica el 1897, retornant a Europa al cap dels anys i morint a Blairmore (Escòcia).
Entre les seves composicions hi figuren: Die Rheinnixe, comèdia; Elizabeth, poema simfònic amb doble cor; Danses escandinaves, per a piano; Suite romantica, i d'altres moltes obres per a piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 28, 1.ª part, pàg. 787. (ISBN 84-239-4528-6)
# Aristide Farrenc

Jacques Hippolyte Aristide Farrenc (Marsella, 9 d'abril de 1794 - París, 31 de gener de 1865) fou un flautista, crític musical, musicòleg i editor de música francès.
Després d'haver fet alguns estudis en la seva vila nadiua, el 1815 es traslladà a París, on aconseguí una plaça de segon flauta en l'orquestra del Théâtre Italien, ensems que seguia perfeccionant-se sota la direcció dels flautistes Jean-Louis Tulou, H. Ch. Guillon i de l'oboista G. Vogt. El 1821 casà amb Louise Farrenc, pianista i compositora (París, 1804-1875), amb la que col·laborà en la composició d'algunes obres (quasi totes per a flauta). El 1821 inicià també duraria vint, decidint després dedicar-se a la crítica musical (en diversos diaris, entre ells <La France Musicale>, i de la Revue de Musique Ancienne et moderne), a la investigació bibliogràfica (posseïa una riquíssima biblioteca) i a la musicologia. El resultat de les seves investigacions sobre la música antiga el posà a disposició del seu amic Fétis per a la segona edició de la seva Biographie universelle.
El major testimoni d'aquesta faceta de Farrenc és l'extensíssim Tresor des pianistes, una monumental antologia de texts pianístics des del segle xvi fins a mitjan XIX. L'obra, conclosa per la seva vídua i publicada en vint volums a París de 1861 a 1872, aconseguí un gran èxit de públic, afavorint el descobriment de compositors poc coneguts.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 23, pàg. 334. (ISBN 84-239-4523-5)
# Ostiac

L'ostiac, també conegut com a khanti, és una llengua uraliana parlada entre unes 2.000 a 3.000 persones a l'Okrug de Khanti-Mansi, a Iamàlia i als districtes d'Alexandrovsky i Kargosoksky de l'óblast de Tomsk (Rússia). S'escriu amb alfabet ciríl·lic.

## Dialectes

El kanti tenia set dialectes segons Karjalainen:
* Irtish (als margs del riu Irtish, Demjanka, Salym i Obi, entre Samarovo i Salym)
* Kondinski (a l'Obi entre Samarvo i Berezov)
* Berezov (al llarg del Kazym, Vogulka i a lp'Ob entre Berezov i Muzha)
* Obdorski (al llarg de l'Obi i afluents al Nord del Muzh)
* Sugutic (a les boques del Salym, vora Surgut, i als afluents Pym, Jugan, Agan i Tremjugan).
* Vach (entre els rius Vach i Obi)
* Vasjugan (Entre l'Obi i Lumpokol, vora Tomsk).

## Característiques

Es caracteritza lingüísticament per:
* Transformar *s protofínica en l, x, t o i
* Conjugació objectiva i subjectiva
* El meridional t, d responen a l, ll

## Alfabet

| А а | Ä ä | Б б | В в | Г г | Д д | Е е | Ё ё |
| Ә ә | Ӛ ӛ | Ж ж | З з | И и | Й й | К к | Ӄ ӄ |
| Л л | Л' л' | М м | Н н | Ӈ ӈ | О о | Ö ö | Ө ө |
| Ӫ ӫ | П п | Р р | С с | Т т | У у | Ӱ ӱ | Ф ф |
| Х х | Ц ц | Ч ч | Ч' ч' | Ш ш | Щ щ | Ъ ъ | Ы ы |
| Ь ь | Э э | Ю ю | Я я |

## Referències

* ↑ «Khanty» (en anglès). Ethnologue Free. [Consulta: 4 febrer 2024].
* ↑ Campbell, Lyle; Belew, Anna. Cataloguing the World's Endangered Languages (en anglès). Routledge, 2018-02-02. ISBN 978-1-317-41389-9.
* ↑ Keith Brown, Sarah Ogilvie (eds). Concise Encyclopedia of Languages of the World (en anglès). Elsevier, 2010-04-06, p. 1130. ISBN 978-0-08-087775-4.
* ↑ Bakró-Nagy, Marianne; Laakso, Johanna; Skribnik, Elena (eds). The Oxford Guide to the Uralic Languages (en anglès). Oxford University Press, 2022-03-24, p. 97, 585-586. DOI 10.1093/oso/9780198767664.001.0001. ISBN 978-0-19-182151-6.
# Independência Futebol Clube

L'Independência Futebol Clube és un club de futbol brasiler de la ciutat de Rio Branco a l'estat d'Acre.

## Història

L'Independência Futebol Clube va ser fundat el 2 d'agost de 1946 per un grup d'emprenedors de Rio Branco. Ha estat 10 cops campió d'Acre, fet que el situa com a tercer club amb més títols.

## Palmarès

* Campionat acreano:
** 1954, 1958, 1959, 1960, 1963, 1970, 1972, 1974, 1985, 1988, 1993, 1998

## Estadi

Disputa els seus partits a l'Estadi José de Melo, el qual té una capacitat per a 8.000 espectadors.

## Referències

* 1 2 «Independência Futebol Clube» (en portuguès). Arquivo de Clubes. Arxivat de l'original el de gener 17, 2013. [Consulta: 10 novembre 2009].
* ↑ (portuguès) «Acre State League - List of Champions». RSSSF, 08-07-2008. [Consulta: 1r agost 2008].

## Enllaços externs

* (portuguès) Independência Futebol Clube a Arquivo de Clubes Arxivat 2013-01-17 at Archive.is
# Os frontal

L'os frontal és un os que forma la part anterior i superior del crani i participa en la formació de la fossa cranial anterior.
# Armand Gouffé

Armand Gouffé (París, 22 de març de 1775 - Beaune, 19 d'octubre de 1845) fou un poeta, chansonnier i artista de vodevil francès. Les seves cançons assoliren gran popularitat en el seu temps. Estudià en el Col·legi Harcourt, i després ingressà al servei de l'administració estatal, on arribà a ser segon cap del ministeri de Finances. Algunes de les seves cançons es cantaren fins a mitjan segle xx, com les titulades La Corbillard, L'éloge de l'eau, Plus on est de fous plus on rit, etc. Les cançons de Bouffé són alegres i s'hi canten, generalment, els plaers de la taula i el gaudi epicuri (no en va Gouffé va pertànyer a la societat gastronòmica dels Diners de Vaudeville). Les seves composicions es publicaren formant quatre col·leccions titulades, respectivament:
* Ballon d'essai (1802),
* Ballon perdu (1805),
* Encore un Ballon (1807),
* Le dernier Ballon (1812).
Per a teatre va compondre també diverses obres, ja sol, ja en col·laboració amb altres autors. Entre elles: Les deux Jocrisses, Nicodème à Paris, Médard fils de Gros Jean, Tivoli, Le chaudronier de Saint-Flour, Le médecin turc, M. Mouton, Le duel et le déjeuner o Le bouffe et le tailleur.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26, pàg. 779 ISBN 84-239-4526-X
# Osumilita

L'osumilita és un mineral de la classe dels ciclosilicats, i dins d'aquest pertany al anomenat “grup de l'osumilita o milarita”. Fou descoberta l'any 1953 a l'antiga província d'Osumi, de la prefectura de Kagoshima, a l'illa de Kyūshū (Japó), essent nomenada així per aquesta localització.
Un sinònim poc acceptat és osumilita-(Fe).

## Característiques químiques

És un alumini-ciclosilicat de potassi i ferro, amb anells dobles de 6 tetraedres de sílice en la seva estructura molecular. Pertany al grup de l'osumilita, de ciclosilicats complexes.
A més a més dels elements de la seva fórmula, sòl portar com impureses: magnesi, sodi, titani, manganès, bari i potassi de més.

## Formació i jaciments

Es troba en roques volcàniques de tipus àcid. Omple cavitats en riolita o dacita, així com en roques metamòrfiques de metamorfisme de contacte d'alto grau i en xenòlits.
Sol trobar-se associat a altres minerals com: tridimita, cristobalita, quars, oligoclasa, feldespat potàssic, faialita, hiperstena, biotita, magnetita o zircó.

## Referències

* ↑ Miyashiro, A., 1956. "Osumilite, a new silicate mineral, and its crystal structure". Amer. Mineral., 41, 104-116.
* ↑ Armbruster, T. y R. OberhÄansli, 1988. "Crystal chemistry of double-ring silicates: structural, chemical, and optical variation in osumilites». Amer. Mineral., 73, 585-594.
* Osumilita, mindat.org.
* Osumilita, webmineral.com.
* Manual de osumilita, Mineral Data Publishing.
# Index Kewensis

L'Index Kewensis (IK) és mantingut pel Real Jardí Botànic de Kew: el seu propòsit és registrar tot nom botànic formal ICBN de llavors, fins al rànquing d'espècie i de gènere. Més tard, també va agregar a les famílies i taxons per sota de sp.: taxons per sota del rang d'espècie.
Es va començar l'any 1885, amb suplements regulars de nous noms publicats. Una versió digitalitzada del IK ha estat integrada al IPNI, per a consulta online: IPNI les seves entrades es reconeixen per l'acrònim "(IK)".

## Vegeu també

* International Plant Names Index
* Australian Plant Name Index
* International Code of Botanical Nomenclature

## Bibliografia

* Hooker, 1893 Preface. In Index Kewensis: an enumeration of the genera and species of flowering plants from the time of Linnaeus to the year 1885 inclusive (ed. B. D. Jackson). Oxford: Clarendon.
* Lughadha, Eimear Nic (April 29 2004). "Towards a working list of all known plant species". Philos Trans R Soc Lond B Biol Sci. 359 (1444): 681–687. doi:10.1098/rstb.2003.1446. PMID: 1693359. Retrieved on 2008-03-18.
* Arthur D. Chapman (14 December, 2006). "Australian Flora and Fauna Series - Number 12. Australian Plant Name Index". Australian Biological Resources Study, Canberra. Australian National Botanic Gardens. "Introduction to the original 1991 printed version"
* "Reference Works, Bibliographies, etc.". Data and Publications. Royal Botanic Gardens, Kew. "Cumulated Index Kewensis: Original 2 volumes plus supplements 1-16: Microfiche version of cut-up set in Kew Library."
* [en http://www.ipni.org/ik_blurb.html](en inglés) International Plant Names Index (2004).

## Enllaços externs

* Théophile Durand, Benjamin Daydon Jackson, William Turner Thiselton-Dyer, David Prain, Arthur William Hill, Edward James Salisbury - Index Kewensis plantarum phanerogamarum: Supplementum Tertium Nomina et Synonyma Omnium Generum et Specierum AB Initio Anni MDCCCCI Usque AD Finem Anni MDCCCCV Complectens http://books.google.cat/books?id=BRMDAAAAYAAJ, Royal Botanic Gardens, Kew
# Os piramidal

L'os piramidal és un os del canell, parell, curt, esponjós, en forma de piràmide, amb sis cares, de les quals tres són articulars. S'articula superiorment amb el pisiforme, lateralment (en relació amb el pla sagital) amb el semilunar i distalment amb el ganxut. És un os de la primera fila del carp, s'articula amb el cúbit, pisiforme, semilunar i ganxut.

## Ossos del carp

| Fila | Nom | Articulacions proximals/radials | Articulacions distals | Articulacions metacarpianes |
| Proximal | Escafoide | radi, semilunar | trapezi, trapezoide, gran del carp | - |
| Proximal | Semilunar | radi, escafoide, piramidal | gran del carp, ganxut | - |
| Proximal | Piramidal | semilunar, pisiforme (però no el cúbit) | ganxut | - |
| Proximal | Pisiforme | piramidal | - | - |
| Distal | Trapezi | escafoide | trapezoide | #1 i #2 |
| Distal | Trapezoide | escafoide | trapezi, gran del carp | #2 |
| Distal | Gran del carp | escafoide, semilunar | trapezoide, ganxut | #2, #3 i #4 |
| Distal | Ganxut | piramidal, semilunar | gran del carp | #4 i #5 |

## Vegeu també

* Síndrome del túnel carpià
* Ossos en l'esquelet humà

## Imatges

* Reconstrucció tridimensional per CT, dels ossos del carp.
* Ossos del canell, placa de Anatomy of the Human Body , 1918.
* Ossos de la mà esquerra. Cara palmar.
* Ossos de la mà esquerra. Cara dorsal.

## Bibliografia

* Aquest article incorpora material de la 6a edició del Tractat d'Anatomia Humana de L. Testut de 1912, que es troba en el domini públic.
# August Söderman

August Johann Söderman (Estocolm, Suècia, 17 de juliol de 1832 - 10 de febrer de 1876) fou un director d'orquestra i compositor suec del temps del Romanticisme.
Alumne del Conservatori de Leipzig, el 1860 fou nomenat mestre de cors i el 1862 segon director d'orquestra del Teatre Reial d'Estocolm.
Com a compositor es donà conèixer per una obertura; la música escènica per a La donzella d'Orleans; una missa; una opereta, i, sobretot, per una sèrie d'obres vocals de caràcter popular, entre les que cal citar per la seva ingènua bellesa la titulada Bröllop (Seguici de les novies).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 56, pàg. 1369 (ISBN 84 239-4556-1)
# Indicador de la mel pigallat

L'indicador de la mel pigallat (Indicator maculatus) és una espècie d'ocell de la família dels indicatòrids (Indicatoridae) que habita la selva humida del Senegal, Gàmbia, Guinea Bissau, Guinea, Sierra Leone, Libèria, Costa d'Ivori, Ghana, Togo, Nigèria, sud de Camerun, Guinea Equatorial, el Gabon, República del Congo, República Centreafricana, nord i nord-est de la República Democràtica del Congo, el Sudan del Sud, i oest d'Uganda.
# Biblioteca Nacional de São Tomé i Príncipe

La Biblioteca Nacional de São Tomé i Príncipe està situada a São Tomé capital de São Tomé i Príncipe al barri de Náutico. La biblioteca va obrir en 1999. Conserva la Bibliografia Nacional, conté els arxius històrics del país i el banc de tesis i dissertació i és un dipòsit legal. Es troba en una intersecció de dues avingudes, Independência i Nações Unidos, aquesta última en l'ES3.
Era responsable sota el sistema de dipòsit legal, es va crear sota la secció núm. 28684 del 18 de març de 1952, durant el govern colonial. L'estil administratiu estava pendent de renovació. A prop es troba el Liceu Nacional situat prop de l'avinguda 12 de Julho (també com l'Avinguda Marginal / 12 de Julho).

## Història

Abans de la inauguració de la biblioteca nacional, la Biblioteca Municipal de São Tomé era la biblioteca més important de la colònia on es guardaven uns 3.500-5.000 llibres.
Des de la independència, es van afegir nous serveis a l'edifici municipal. Com a resultat, la biblioteca va caure en decadència i més tard es va tancar. Es va dividir entre una institució creada entre el Saló de la Literatura Francisco José Tenreiro i el Centre de Documentació Científica i Tècnica dins de la capital.
Quan els propietaris van reclamar la devolució d'aquest espai a la biblioteca, l'estat va crear el Centre Cultural Francisco José Tenreiro, nomenat així per un dels millors escriptors del país. Es componia de l'única biblioteca pública que treballava al país durant deu anys. En una part dels anys noranta, va començar a portar nous llibres a les capitals de districtes santomencs.
El 1994, l'Assemblea Nacional de São Tomé i Príncipe va planificar una nova biblioteca. La construcció va ser planificada i finançada per la República Popular de la Xina, i es va inaugurar el maig de 2002.

## Referències

* 1 2 3 4 «S. Tomé E Príncipe: Biblioteca Nacional De S. Tomé E Principe» (en portuguès). Biblioteca Digital Lusófona. Arxivat de l'original el 2016-03-28. [Consulta: 21 febrer 2017].
* 1 2 3 4 «Biblioteca Nacional» (en portuguès). Serviços Turistícos de São Tomé e Príncipe. Arxivat de l'original el 2017-02-22. [Consulta: 21 febrer 2017].
* ↑ Cristóvão, Fernando. Dicionário Temático da Lusofonia. Texto Editores, Lisbon, Luanda, Praia and Maputo, 2006, p. 152. ISBN 972-47-2935-4.

## Vegeu també

* Biblioteca Nacional de Moçambic
* Biblioteca Nacional de Cap Verd
* Biblioteca Pública do Instituto Nacional de Estudos e Pesquisa
* Biblioteca Nacional d'Angola

## Enllaços externs

* Web oficial de la Biblioteca Nacional Arxivat 2016-03-28 a Wayback Machine.
# Auguste Tolbecque

Auguste Tolbecque (París, 30 de març de 1830 - Niort, 8 de març de 1919) fou un músic francès. S'assenyalà com a violoncel·lista, instrument del qual en fou professor des de 1865 fins al 1871 en el Conservatori de Marsella, establint-se més tard a París, on figurà com a solista dels Concerts del Conservatori. Publicà l'obra titulada Souvenirs d'un musicien en province (1896) i L'art du luthier (1903). El seu fill Jean Telbecque nascut el 1857 també gaudí de gran renom com a violoncel·lista.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 62, pàg. 409 ISBN 84-239-4562-6

## Enllaços externs

* http://gallica.bnf.fr/ark:/12148/bpt6k55685269/f595.image.r.langFR
# Consell de la Gent Gran de Palafrugell

El Consell de la Gent Gran de Palafrugell neix l'any 1996 amb l'objectiu de recollir les veus, les inquietuds, els projectes i les expectatives de futur de la gent gran i de ser un interlocutor amb les institucions. Ha tingut la seu en diferents dependències. A més d'organitzar activitats pels socis, ha exercit de representant del col·lectiu de la gent gran i ha aconseguit millores en diferents temes, com l'assistència sanitària i la mobilitat. El març de 2015 Carles Ruiz es va convertir en el president de l'entitat, en substitució d'Eugeni Camarero.
El febrer de 2018 es va inaugurar el nou espai del Consell de la Gent Gran a l'espai social de La Pedrera. El nou empleçament pretén millorar les condicions de diverses entitats socials de la vila. A l'acte s'hi van acostar més d'un centenar de persones. El 2008 ja es va inaugurar un nou local pel Consell de la Gent Gran situat al carrer Martí Jordi Frigola, 6.
La documentació del fons es va conservar a la seu de l'entitat fins a la cessió a l'Arxiu Municipal de Palafrugell el 2018. El fons permet conèixer les inquietuds del col·lectiu de la gent gran a partir dels estatuts, els convenis amb organismes i la correspondència emesa i rebuda.

## Referències

* ↑ Guasch Palau, Jaume «La gent gran vol ser tinguda en compte». Revista de Palafrugell, núm. 34, 1996, p. 22.
* 1 2 3 4 «Fons documentals de l'Arxiu Municipal de Palafrugell». [Consulta: 6 abril 2018].
* ↑ Guasch Palau, Jaume «Atenció a la gent gran. Un repàs a l'estat de la qüestió». Revista de Palafrugell, núm. 51, 1998, p. 16.
* ↑ Salvatella, Josep «Gent Gran: estat de la qüestió». Revista de Palafrugell, núm. 259, 2015, pp. 36-37.
* ↑ Tané, Albert «Carles Ruiz Fernández, President del Consell de la Gent Gran». Revista de Palafrugell, núm. 260, 2015, pp. 12-13.
* ↑ Bisbe Lluís, Elisa «El Consell de la Gent Gran ja té el local tants anys somniat». Revista de Palafrugell, núm. 293, 2018, pp. 26-27.
* ↑ Camarero, Eugeni «Nou local per al Consell de la Gent Gran». Revista de Palafrugell, núm. 175, 2008, p. 16.

## Enllaços externs

* Consell de la Gent Gran de Palafrugell - Lloc web oficial
* Fons Consell de la Gent Gran a l'Arxiu Municipal de Palafrugell
# Biblioteca de Can Puiggener

La Biblioteca de Can Puiggener és una biblioteca pública situada al Centre Cívic del barri sabadellenc de Can Puiggener.
La van inaugurar el 5 de gener de 1972 a les aules de l'Escola Tarlatana (que llavors tenia per nom Col·legi Alcalde Marcet) i fou traslladada el 26 de gener de 1991 al seu emplaçament actual. És gestionada per l'Ajuntament de Sabadell –en conveni amb la Diputació de Barcelona– i és la més antiga de les set biblioteques públiques de Sabadell, les quals formen part de la Xarxa de Biblioteques Municipals de la província de Barcelona i del Sistema de Lectura Pública de Catalunya.
Conté un fons bibliogràfic del món àrab, per fomentar la integració de la comunitat musulmana que viu al barri i està especialitzada en sèries de televisió.

## Referències

* ↑ García, Sandra «Les biblioteques públiques de Sabadell». Penell de Sabadell, 27-09-1987, pàg. 5-6.
* ↑ Pérez Costa, Margarita; Torres Oliva, Joan Carles «Biblioteca de Can Puiggener: 50 anys fent barri» ( PDF). Papers. Lliga dels Drets dels Pobles, núm. 80, 10-2022, pàg. 17-19.
* ↑ Clara Costa «Can Puiggener, un barri amb diferents equipaments públics». Diari de Sabadell, 03-05-1989, pàg. 2-4.
* ↑ «La biblioteca de Can Puiggener impulsa un fons sobre la cultura àrab». Ràdio Sabadell, 21-02-2018. [Consulta: 2 juliol 2020].
* ↑ Buenas prácticas en servicios multiculturales ( PDF) (en castellà). Madrid: Grupo de Trabajo de Multiculturalidad y Accesibilidad en Bibliotecas. Consejo de Cooperación Bibliotecaria, 2010-12, p. 27-28.
* ↑ «Clubs de lectura: llegir i compartir». Week&, 17-09-2018. [Consulta: 2 juliol 2020].
# Oscil·lador Seiler

L'oscil·lador Seiler és un oscil·lador Colpitts millorat però més difícil a posar a punt.
En aquest oscil·lador s'agrega una capacitat en paral·lel i una capacitat en sèrie entre la bobina i la realimentació de l'oscil·lador. Com la capacitat en sèrie amb la bobina li substrae reactància, per tant la bobina pot tenir una inductància més alta, i per tant, tenir un factor Q més gran.
Amb aquesta millora, l'estabilitat millora una mica. L'oscil·lador Seiler és preferible a l'Oscil·lador Clapper quan s'usen varactors com a elements de control, perquè la bobina està connectada a la massa.
No obstant això, el baix valor de capacitat d'acoblament en l'oscil·lador Seiler pot provocar una deriva en freqüència.
Els oscil·ladors Colpitts, Clapper i Seiler quan usen un MOSFET o FET com a element de guany, poden requerir una bobina de reactància suficient a la porta S (source).

## Enllaços externs

* Exemple d'oscil·lador de freqüència variable Seiler, d'una concepció de bona qualitat, encara que el BC547 podria reemplaçar per un BC549c de menor soroll (anglès)