OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bandera i escut de Castellfollit del Boix

L'escut de Castellfollit del Boix representa els senyals parlants tradicionals al·lusius al nom del poble de Castellfollit del Boix (Bages): un castell en referència a l'antic castell de Castellfollit del Boix, del segle x i actualment en ruïna, i una mata de boix.

## Escut heràldic

L'escut té el següent blasonament oficial:
| « | Escut caironat: de gules, un castell d'or obert; el peu d'argent, una mata de boix de sinople. Per timbre, una corona mural de poble. | » |
Va ser aprovat el 14 de setembre del 2005 i publicat al DOGC el 29 de setembre del mateix any amb el número 4479.

## Bandera de Castellfollit del Boix

La bandera de Castellfollit del Boix reprodueix els colors heràldics disposats en banda: el groc del castell sobre fons vermell i el verd del boix sobre fons blanc; suprimit les figures de l'escut per tal d'aconseguir una major senzillesa.
Té la següent descripció oficial:
| « | Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, bicolor en banda, verd fosc a dalt i groc a baix, i amb dues bandes juxtaposades, blanca la superior i vermella la inferior, cadascuna de gruix 1/12 de l'alçària del drap. | » |
Va ser aprovada el 25 de novembre de 2008 i publicada en el DOGC el 9 de desembre del mateix any amb el número 5274.

## Referències

* ↑ Generalitat de Catalunya «RESOLUCIÓ GAP/2728/2005, de 14 de setembre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Castellfollit del Boix» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya, núm. 4479, 29-09-2005 [Consulta: 23 juny 2010].
* ↑ Generalitat de Catalunya. «El Departament de Governació oficialitza la bandera del municipi de Castellfollit del Boix». Notes de premsa.
* ↑ Generalitat de Catalunya «RESOLUCIÓ GAP/3644/2008, de 25 de novembre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Castellfollit del Boix» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya, núm. 5274, 09-12-2008 [Consulta: 18 maig 2010].
# Riu Ador

L'Ador és un riu de la conca d'Aquitània al sud-oest de França. Amb una longitud de 335 quilòmetres, neix als massís pirinenc del Pic del Migdia de Bigorra, al coll de Tormalet (departament dels Alts Pirineus, Bigorra) i desemboca a l'oceà Atlàntic, després de travessar Baiona, entre Tarnos (Lanas) a la riba dreta i Anglet (departament dels Pirineus Atlàntics) a la riba esquerra.
L'Ador rep per la dreta l'Arròs i el Midosa, i per l'esquerra el Lui, el Niva i les Gaves Reunides (nom que pren la confluència de la Gave de Pau i la Gave d'Auloron 10 quilòmetres aigües amunt).
El nom, Ador, en basc Aturri i en llatí Aturrus és un nom de riu pre-llatí relacionat amb el mot basc Iturri "font".
# Creagrutus bolivari

Creagrutus bolivari és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 5,2 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Orinoco.

## Referències

* ↑ Günther A. 1864. Catalogue of the fishes in the British Museum. Catalogue of the Physostomi, containing the families Siluridae, Characinidae, Haplochitonidae, Sternoptychidae, Scopelidae, Stomiatidae in the collection of the British Museum. Cat. Fishes v. 5. i-xxii + 1-455.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Schultz, L. P. 1944. The fishes of the family Characinidae from Venezuela, with descriptions of seventeen new forms. Proceedings of the United States National Museum v. 95 (núm. 3181): 235-367.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes 2003. Subfamily Characinae (Characins, tetras). p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Vari, R.P. i A.S. Harold 2001. Phylogenetic study of the Neotropical fish genera Creagrutus Günther and Piabina Reinhardt (Teleostei: Ostariophysi: Characiformes), with a revision of the Cis-Andean species. Smith. Cont. Zool. 613:1-239.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Irazú

L'Irazú és un volcà situat a Costa Rica, a la seva serralada volcànica central, i és el centre del parc nacional que duu el seu nom: el Parc Nacional Volcà Irazú, el qual es troba a uns 30 km de la ciutat costa-riquenya de Cartago.
El 1569 a la seva falda s'ubicava un poble indígena anomenat Istarú, el qual amb el pas del tems es creu que el nom va ser deformant fins al que avui coneixem com a Irazú. També és possible que el seu nom sigui basc, ja que la paraula Irazú significa en aquest idioma "lloc de falgueres", i en les faldes del volcà es donen amb facilitat les falgueres d'alçada. A més, l'ús nom Irazú és relativament recent, i no es troba esmentat en els documents dels segles xvi i xvii, època en què el volcà rebia el nom de Cartago.
Té 3.432 metres d'altitud i la seva forma és irregularment subcònica.
Ha entrat en erupció amb freqüència al llarg dels temps històrics, fins a 23 vegades des de la seva primera erupció registrada el 1723. L'erupció més recent va començar el 1963 i va seguir fins al 1965. Com a anècdota es pot dir que va començar just el dia que el President dels EUA John F. Kennedy començava una visita oficial a Costa Rica, i va cobrir la capital del país, San José, i la major part de les terres altes centrals de Costa Rica amb cendres.
Des de l'erupció de 1963, el volcà ha estat inactiu, tot i que els freqüents terratrèmols proven que el magma encara és en moviment sota el volcà. El 1994 es va produir una petita erupció freàtica, causada per les abundants pluges que van desestabilitzar el vessant del volcà, causant una descompressió ràpida del sistema hidro termal.
El volcà té diversos cràters, un dels quals conté un llac verd de profunditat variable. És el volcà actiu més alt de Costa Rica. És fàcil visitar des de San José, a través d'un camí directe fins als cràters del cim i un servei diari d'autobús que també hi va. És un punt turístic molt popular.
Des del seu cim i durant un dia clar, és possible veure ambdós oceans, l'Atlàntic i el Pacífic. Malgrat tot són ben pocs els dies clars al cim, ja que la major part del temps roman cobert de núvols.

## Enllaços externs

* Parc Nacional del Volcà Irazú Arxivat 2009-02-02 a Wayback Machine. (castellà)
* Fotos del volcà (castellà)
* Fotos i vídeo Arxivat 2009-02-28 a Wayback Machine. (anglès)
# Brochiraja microspinifera

Brochiraja microspinifera és una espècie de peix de la família dels raids i de l'ordre dels raïformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 32,5 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu entre 600-1.200 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oceà Pacífic sud-occidental: Nova Zelanda.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Last, P. R. & J. D. McEachran. 2006. New softnose skate genus Brochiraja from New Zealand (Rajidae: Arhynchobatinae) with description of four new species. N. Z. J. Mar. Freshwater Res. v. 40 (núm. 1): 65-90.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Last, P. R. & J. D. McEachran. 2006. New softnose skate genus Brochiraja from New Zealand (Rajidae: Arhynchobatinae) with description of four new species. N. Z. J. Mar. Freshwater Res. v. 40 (núm. 1): 65-90.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)

## Enllaços externs

* AQUATAB
* uBio (anglès)
# Riu Alcanadre

L'Alcanadre és un riu de l'Aragó, afluent del Cinca. Neix a la serra del Galardón, a uns 1.600 m d'altitud, i desemboca al Cinca prop de Ballobar, després d'un recorregut de 138 km.
Travessa la serra de Guara tot formant profunds barrancs i gorgs molt apreciats pels barranquistes. Els seus afluents principals són els rius Balcés, Barranc de Mascún, Flumen i Guatizalema.

## Referències

* ↑ «Gran Enciclopèdia Aragonesa, Serra del Galardón». Arxivat de l'original el 2015-11-19. [Consulta: 19 novembre 2015].
* ↑ «Gran Enciclopèdia Aragonesa, Riu Guatizalema». Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 19 novembre 2015].

## Bibliografia

* Gran Enciclopèdia Aragonesa, Riu Alcanadre Arxivat 2021-05-17 a Wayback Machine..
# Creagrutus nigrostigmatus

Creagrutus nigrostigmatus és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 2,3 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Amèrica del Sud: Colòmbia.

## Referències

* ↑ Günther A. 1864. Catalogue of the fishes in the British Museum. Catalogue of the Physostomi, containing the families Siluridae, Characinidae, Haplochitonidae, Sternoptychidae, Scopelidae, Stomiatidae in the collection of the British Museum. Cat. Fishes v. 5. i-xxii + 1-455.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Dahl, G. 1960. Una especie nueva del género Creagrutus Guenther del norte de Colombia. Caldasia v. 8 (núm. 38): 353-358.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T. F. H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Harold, A.S. i R.P. Vari 1994. Systematics of the Trans-Andean species of Creagrutus (Ostariophysi: Characiformes: Characidae). Smith. Contrib. Zool. (551), 31 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1405124946.
* Lima, F.C.T., L.R. Malabarba, P.A. Buckup, J.F. Pezzi da Silva, R.P. Vari, A. Harold, R. Benine, O.T. Oyakawa, C.S. Pavanelli, N.A. Menezes, C.A.S. Lucena, M.C.S.L. Malabarba, Z.M.S. Lucena, R.E. Reis, F. Langeani, L. Cassati i V.A. Bertaco 2003. Genera Incertae sedis in Characidae. p. 106-168. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes 2003. Subfamily Characinae (Characins, tetras). p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey, 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319. ISBN 0471250317.
* Vari, R.P. i A.S. Harold 2001. Phylogenetic study of the Neotropical fish genera Creagrutus Günther and Piabina Reinhardt (Teleostei: Ostariophysi: Characiformes), with a revision of the Cis-Andean species. Smith. Cont. Zool. 613:1-239.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.
# Castell Cantacuzino de Bușteni

El castell Cantacuzino de Bușteni es troba al barri de Zamora, al carrer del mateix nom. L'edifici del castell, les obres del qual es van acabar el 1911, fou ser dissenyat per l'arquitecte Grigore Cerchez a petició del príncep Gheorghe Grigore Cantacuzino.
L'edifici va pertànyer a la família Cantacuzino fins a la seva nacionalització el 1948, i després es va convertir en un sanatori del Ministeri de l'Interior. Ara alberga un museu.
Tot el castell consta de 4 edificis. El pavelló central té una superfície de 1.200,30 m² i 3.148,02 m² en total (soterrani, planta baixa i primer pis) i està construït amb una base de formigó, murs de pedra tallada i coberta de teula. El pavelló de serveis té planta baixa i planta primera, amb una superfície total de 403,80 m². La vila administrativa té un sol nivell, de 114,41 m². El quart cos és la capella.
Al pavelló central hi ha una col·lecció d'heràldica que representa els escuts de famílies afins en aliança amb la família Cantacuzino, així com retrats de membres de la família. El castell estava decorat amb vitralls, sostres amb bigues pintades, baranes de fusta, pedra o ferro forjat, xemeneies de pedra blanca i ornaments de mosaic.
Durant el període en què l'edifici va servir de sanatori, les parets es van pintar uniformement. Després de la restitució, es va iniciar un procés de restauració de les pintures originals perquè tornés a lluir de la manera més fidel possible a com era abans.

## Galeria d'imatges

* Vista lateral
* Vista del camí
* Saló d'honor amb pintures de membres de la família Cantacuzino
* La col·lecció d'heràldica de la dinastia Cantacuzin
* Les finestres decorades amb vitralls i el mànec amb l'escut de la dinastia
* Sostre del vestíbul
* Saló d'honor
* Font

## Referències

* ↑ Suvenire și impresii, 15 febrer de 2011, adevarul.ro, accesat la 17 mai 2011
* ↑ Pliantul Castelului Cantacuzino
* ↑ «Prezentarea castelului Cantacuzino». Arxivat de l'original el 2010-08-21. [Consulta: 5 febrer 2021].

## Bibliografia addicional

* Mariana Cristescu, Raluca Șandru, Ana-Maria Haiducu, Cantacuzino Castle Busteni, Romania, Transilvania Express Publishing House, Brașov 2015 [fulletó bilingüe en romanès i anglès] ISBN 978-606-634-138-7

## Enllaços externs

* Castell Cantacuzino de Busteni
* Àlbum de fotos i vídeo documental - Castell de Cantacuzino a Busteni
* Dana Mihai, l'altre castell de la vall de Prahova. Castell Cantacuzino de Busteni, una parada impressionant, Adevărul, 3 de maig de 2013
# Cereria La Real

Cereria la Real és un establiment emblemàtic de Palma, Mallorca, situat a la plaça de l'Hospital, núm. 2. És l'única cereria que queda a Mallorca on despatxen ciris i atxes de producció pròpia. La producció de ciris és limitada i només en fabriquen de color groguenc.
Enrique Vives la va fundar l'any 1917. Guillem Ramis, avi de l'actual propietari, era el proveïdor i subministrador de la botiga, les espelmes eren elaborades a la seva fàbrica del Secar de la Real.
Guillem Ramis Carbonell, actual propietari, va batejar el negoci, el 1989, amb el nom actual en memòria de la fàbrica del seu avi. Avui es poden trobar altres productes. La imatge del Sant Crist de la Sang de l'església de l'Anunciació és patent de la família Ramis.
L'antiguitat i singularitat del negoci fan que sigui un establiment d'un gran valor.
El 24 de juliol de 2024 (resolució núm. 7460, Ajuntament de Palma) el manté com a Comerç Emblemàtic (categoria 1B) en l'aprovació del Catàleg d'establiments emblemàtics de 2024.

## Galeria d'imatges

* Interior de la Cereria La Real.

## Referències

* ↑ «Cereria La Real – Emblemàtics Balears». [Consulta: 6 febrer 2025].
* ↑ «Un total de 75 establecimientos de Palma se adhieren al proyecto Emblemáticos Balears del Govern que protege la actividad comercial tradicional» (en castellà). [Consulta: 10 febrer 2025].
# Auchenipterus brachyurus

Auchenipterus brachyurus és una espècie de peix de la família dels auqueniptèrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 16,5 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Cuvier G. & Valenciennes A. 1840. Histoire naturelle des poissons. Tome quinzième. Suite du livre dix-septième. Siluroïdes. Hist. Nat. Poiss. v. 15. i-xxxi + 1-540. Pls. 421-455.
* 1 2 BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313. ISBN 0-86622-131-X.
* Cope, E. D. 1878. Synopsis of the fishes of the Peruvian Amazon, obtained by Professor Orton during his expeditions of 1873 and 1877. Proc. Am. Philos. Soc. v. 17 (núm. 101): 673-701.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J., Jr. i R. P. Vari 1999: The South American catfish genus Auchenipterus Valenciennes, 1840 (Ostariophysi: Siluriformes: Auchenipteridae): monophyly and relationships, with a revisionary study. Zoological Journal of the Linnean Society Núm. 126: 387-450. «Enllaç». (anglès)
* Ferraris, C.J. Jr. 2003. Auchenipteridae (Driftwood catfishes). p. 470-482. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Ortega, H. i R.P. Vari 1986. Annotated checklist of the freshwater fishes of Peru. Smithson. Contrib. Zool. (437):1-25.
* Sands, David. 1988. A Fishkeeper's Guide to South American Catfishes. Ed. Salamander, Nova Jersey, Estats Units. 117pp. ISBN 0-86101-348-4.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Broquerer

Un broquerer era un menestral que tenia com a ofici fer broquers o escuts circulars, fets amb fusta de pollancre o figuera i recoberts de cuir.

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 50.
# Riu Arlanzón

L'Arlanzón és un riu de la península Ibèrica que és un afluent del riu Arlanza i pertany a la conca del Duero. Neix a la serra de la Demanda, que es troba al sud-est de la Província de Burgos. Travessa el nord de Castella i Lleó, passant per la ciutat de Burgos i dividint-la en dues parts. Té una longitud de 131 km. L'Arlanzón forma les terrasses fluvials que hi ha al jaciment arqueològic d'Atapuerca.

## Geografia

Aquest riu neix prop del Pic de San Millán, a 2.132 m sobre el nivell del mar. Els embassaments d'Arlanzón i d'Uzquiza en regulen el cabal. Segons el Segon Inventari Forestal Nacional (ICONA, 1994), la conca de l'Arlanzón està composta principalment per terreny forestal (53,3%) i conreus (43,8%). La zona forestal és a la capçalera del riu. Conflueix amb el riu Arlanza poc abans que aquest ho faci amb el riu Pisuerga. L'Arlazón travessa les localitats de Pineda de la Sierra, Villasur de Herreros, Arlanzón, Ibeas de Juarros, San Millán de Juarros, Castañares, Burgos, Villalbilla de Burgos, Buniel, Frandovínez, Estépar i Pampliega.

### Afluents

| Per l'esquerra Canalejas San Llorente Rilales Cueva Linares Cardeñadijo Los Ausines Mozuelo Cogollos | Per la dreta Pequera Tranco Aido Valdecarros Vena Ubierna Urbel Estépar Hormazuelas Penilla Principal Calleja |

## Galeria

* Vista de l'Arlanzón al pas de la ciutat de Burgos, 2007.
* L'Arlanzón al seu pas per la ciutat de Burgos.
* Conca del Duero.
* Arlanzón a Villasur de Herreros
* L'Arlanzón nevat

## Enllaços externs

* Embalse de Arlanzón
* Embalse de Uzquiza
* Universidad de Zaragoza Arxivat 2008-09-20 a Wayback Machine.
# Isabel (cavall)

L'isabel és una varietat de color de pelatge de cavalls, que es refereix a una color que se sembla a certs tons de pell de cervo adobada. Les colors similars en algunes races de gossos també es diuen ant. El cavall té un pelatge de color bronzat o daurat amb punts negres (cabellera, cua i part inferior de les cames). L'isabel es produeix com a resultat de l'acció del gen crema de dilució en un cavall bai. Per tant, una pell d'isabel té el gen Extensió, o "capa de base negra" (E), el gen agutí (A), que restringeix la capa de base negra a les puntes, i una còpia d'Elgen crema (CCr), que aclareix la color vermell/marró del pelatge castany a un bronzat/daurat.
Els isabels no han de confondre's amb els cavalls de color marró, que tenen el gen de dilució marró, no el gen crema. Els marrons sempre tenen marques primitives (ratlles en els omòplats, ratlles dorsals, ratlles de zebra a les cames, corretges). No obstant això, és possible que un cavall porti els dos gens de dilució; aquests es diuen "marrons de pell isabel" o, a vegades, "pells marrons". A més, els cavalls bais sense cap gen marró poden tenir una franja dorsal tènue, que a vegades s'enfosqueix en una pell isabel sense que sigui present el gen marró. Les ratlles primitives addicionals més enllà d'una ratlla dorsal són un signe segur del gen marró.
Un cavall de pell isabel pot ocórrer en qualsevol quantitat de races diferents. Almenys un dels pares ha de portar el gen crema, i no totes les races en tenen. Del 1963 ençà, l'American Buckskin Registry Association (OBRI) fa un seguiment dels cavalls amb aquest color de pelatge, i encara que l'isabel a vegades es classifica com una raça de color, a causa de la seva composició genètica que depèn de tenir una, i no dues còpies de la dilució al·lel, el color del pelatge mai no pot ser un tret consistent de criança veritable.

## Referències

* "Horse coat color tests" from the UC Davis Veterinary Genetics Lab
* "Introduction to Coat Color Genetics" from Veterinary Genetics Laboratory, School of Veterinary Medicine, University of Califòrnia, Davis.