OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Albert Planelles i Vellvé

Albert Planelles i Vellvé (Barcelona, 14 de desembre de 1955) és un poeta català.
Llicenciat en Història moderna i contemporània a la Universitat Autònoma de Barcelona, Catedràtic de Llengua i Literatura Catalanes a l'Institut Montserrat de Barcelona.
És coautor de diverses antologies didàctiques de poesia i narrativa, així com també d'alguns llibres de text de batxillerat. Malgrat escriure des dels divuit, no va començar a publicar fins passats els cinquanta. Està jubilat des de desembre de 2015.

## Obres
### Poesia

* Converses amagades (Barcelona: Parnass Edicions, 2012)
* El camí que desa les hores (Barcelona: Témenos Edicions, 2013)
* Els ulls de l'ombra (Barcelona: Témenos Edicions, 2015)
* Raig (Barcelona: Témenos Edicions, 2018)
* La fortalesa del gram (Barcelona: Témenos Edicions, 2019)
* Bastides inestables (Barcelona: Témenos Edicions, 2023)

### Antologies

* La terra Sagna: l'1 d'Octubre dels poetes (diversos autors) (Berga: Edicions de l'Albí, 2018)
* Versos de acogida / Versos d'acollida (diversos autors) (Barcelona: Barcelonaactua, 2018)
* Racó poètic. Poemario solidario multilingue (diversos autors) (Barcelona, Escribe, 2020)

### Prosa

Dietaris
* Quadern de nit (Barcelona: Témenos Edicions, 2017)
* Silenci amb ocells (Barcelona, Témenos Edicions, 2021)

## Referències

* 1 2 3 4 5 «'La fortalesa del gram' de l'Albert Planelles (Témenos edicions)» (en castellà), 24-02-2020. [Consulta: 10 desembre 2020].
* 1 2 3 4 «13 preguntas y un poeta, Albert Planelles: «Un poema no acaba nunca. Lo dejas. Si se publica, deja de ser tuyo»» (en castellà). [Consulta: 25 març 2020].
* ↑ moon. «Celebració del 75è aniversari de l'Institut Montserrat», 16-06-2017. [Consulta: 26 març 2020].
* ↑ «‘Bastides inestables', d’Albert Planelles: a propòsit de la fragilitat» (en catalan), 10-02-2024. [Consulta: 17 febrer 2024].
* ↑ «Versos de acogida / Versos d'acollida: Poemario a favor de los refugiados» (en castellà). [Consulta: 25 març 2020].
# Aiguabarreig Siurana-Ebre

L'aiguabarreig del riu Siurana amb l'Ebre presenta unes terrasses fluvials importants formades per materials grollers. La superfície de l'Ebre crea un nivell base que permet l'existència d'un aqüífer d'acompanyament en aquestes terrasses, el qual regula el nivell del riu Siurana drenant quan el nivell davalla. Així doncs, l'aigua d'aquesta zona prové majoritàriament de l'escolament superficial en època de pluja i en menys mesura de les poques aportacions del riu Siurana, el qual és regulat aigües amunt pels pantans de Siurana i Cavaloca, aquest darrer al riu Montsant, afluent del Siurana.

## Fauna i flora

El tram final del Siurana és força ample i gairebé sempre es troba inundat. Diversos hidròfits com Ceratophyllum sp. I poblaments de llenties d'aigua (Lemna sp.) cobreixen bona part de la seva extensió. La vegetació dels marges està formada per canyissar i arbres de ribera més o menys aïllats. Més allunyat de l'aigua, el bosc de ribera està més ben constituït i s'hi localitzen espècies com el tamariu (Tamarix sp.), el freixe (Fraxinus angustifolia), el salze (Salix sp.) (hàbitats d'interès comunitari; codis 92A0 i 925D0). A part dels hàbitats d'interès comunitari mencionats anteriorment, també s'hi poden trobar gespes nitròfiles del PaspaloAgrostidion pròpies de rius mediterranis intermitents (codi 3290); herbassars nitròfils del Chenopodion rubri (p.p.) i del Bidention (p.p.), que colonitzen rius amb vores llotoses (codi 3270); així com presència de Glaucion flavi (codi 3250).
Pel que fa a la fauna, a la zona hi ha espècies de peixos de tant interès com la madrilla (Chondrostoma toxostoma), la rabosa de riu (Blennius fluviatilis) o el gobi (Gobio gobio). Tanmateix, hi ha un munt d'espècies exòtiques (Esox lucius, Silurus glanius, etc.) que poden posar en perill la ictiofauna autòctona. Els boscos de ribera suposen un dormidor important per als ardèids. Per acabar, cal fer esment de la presència ocasional de la llúdriga (Lutra lutra), que si bé no cria aquí, hi és atreta per l'abundància de peixos.

## Protecció

La pesca i l'expansió dels conreus adjacents en detriment de la vegetació dels riberals són els principals impactes negatius per a la conservació de l'espai. L'aiguabarreig del riu Siurana amb l'Ebre es troba inclòs a dos espais de la Xarxa Natura 2000. D'una banda el seu extrem més oriental pertany a l'espai ES5140015 "Riu Siurana i planes del Priorat" i, d'altra banda, el seu extrem més occidental pertany a l'espai ES5140017 "Serra de Montsant-Pas de l'Ase".

## Referències

* 1 2 3 4 «Aiguabarreig Siurana-Ebre». Zones Humides de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 23 de febrer 2015. [Consulta: 16 febrer 2015].
# Aiguat de Sant Miquel

L'aiguat de Sant Miquel va tenir lloc del 28 al 29 de setembre de 1913 i va afectar gairebé a tot Catalunya provocant el desbordament de nombrosos rius i rieres del sector nord-est del país. Les zones més afectades van ser el Baix Llobregat, l'Empordà i el Penedès.
Els màxims de precipitació es van produir el dia 28 al Baix Llobregat amb 262,0 mm a St. Feliu del Llobregat i 153,8 mm a Esplugues de Llobregat, i a l'Alt Penedès amb 105,5 mm al Pantà de Foix. El dia 29 els valors màxims van tenir lloc al Baix Empordà amb 192,3 mm a Lladó, 181,0 mm a Peralada i 150,6 mm a Empúries. En tot l'episodi meteorològic destaquen els 262,0 mm de St. Feliu de Llobregat i els 202,6 mm de Lladó.
Durant aquells dies tingué lloc un marcat flux en superfície, entre llevant i sud-est, impulsat per una profunda borrasca que es trobava sobre Galícia i que tenia un nucli secundari a les costes d'Algèria. A més, en altura existia un important cisallament del vent: sud-oest a 500 hPa, sud a 850 hPa i sud-est en superfície. En general, aquesta configuració sol ser potencialment molt inestable i comporta l'advecció d'aire càlid i molt humit a Catalunya que afavoreix el desenvolupament d'importants tempestes amb aiguats al litoral i prelitoral, tal com va succeir entre el 28 i 29 de setembre de 1913.
Degut a la gran quantitat de precipitació caiguda es van desbordar el Foix, l'Anoia, el Cardener, el Llobregat, el Ripoll, el Congost, el Besòs, la Muga, el Manol, el Llobregat d'Empordà i nombroses rieres del Penedès, el Garraf, el Baix Llobregat, el Barcelonès i l'Empordà, produint danys importants en molts indrets. En relació als danys cal destacar el violent desbordament de la Riera de la Salut a St. Feliu de Llobregat que va trencar els murs del cementiri municipal arrossegant molts taüts cap al Riu Llobregat. Al Vendrell, el Torrent del Lluc s'emportà el pont del ferrocarril i a Cubelles el Foix va destruir un altre pont. Finalment, a l'Empordà tots els ponts de la carretera de Roses a Vilajuïga es van col·lapsar pels importants desbordament de les diverses rieres que creuen aquella carretera.
Les conseqüències d'aquest aiguat van ser ben visibles durant molt de temps, deixant una empremta molt important en la memòria dels habitants de totes les comarques afectades.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Servei Meteorològic de Catalunya. «100 anys de l'Aiguat de Sant Miquel». Web. Arxivat de l'original el 2017-11-21. [Consulta: 30 març 2015]. CC-BY-SA-3.0

## Enllaços externs

* http://files.maneltares.webnode.com/200000015-632f564294/Rierada1762Cambrils.pdf Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. amb una imatge
* «Chubascos tormentosos en el litoral mediterráneo y otros muchos puntos del país» (en castellà). La Vanguardia, 30-09-1959. [Consulta: 6 abril 2014].
# Aiguille de Tré-la-Tête

L'Aiguille de Tré-la-Tête és una muntanya a la Vall d'Aosta que forma part de la zona sud del massís del Mont Blanc. El seu punt més alt, el cim central sud-est, fa 3.930 metres i es troba a l'estat italià, mentre que el cim nord-oest és a cavall de la frontera amb l'estat francès. Forma una cadena junt amb les Dômes de Miage. La muntanya consta de quatre pics:
* l'agulla Nord o Tête Blanche (3.892 m)
* l'agulla central Nord-Oest (3.846 m)
* l'agulla central Sud-Est (punt més alt, 3.930 m)
* l'agulla oriental (3.895 m)
El versant occidental de la muntanya és part del parc natural de Les Contamines-Montjoie.

## Història

El setembre de 2007, el cos d'un alpinista jove, mort el 1954, fou descobert a la glacera de la muntanya. Fou trobat per un excursionista a uns 2.500 metres, a sota d'un camí de muntanya. La investigació subsegüent va constatar que es tractava d'un home de 24 anys que havia desaparegut el 4 d'agost de 1954 amb el seu germà de 21 anys i germana de 16 anys, tots ells morts de tornada de l'ascensió de l'Aiguille de la Lex Blanche (3.697 m).

## Referències

* ↑ François Labande. «À l'ouest du col du Géant». A: La Chaîne du Mont-Blanc; Guide Vallot. Sélection de voies.. 1. Éditions Arthaud, 1987.
* ↑ «Le glacier rend un demi-siècle plus tard le corps d'un disparu», 14-02-2008. [Consulta: 6 octubre 2019].

## Enllaços externs

* Aiguille de Tré la Tète A camptocamp.
# Aigüera d'Aigüesverds

L'Aigüera d'Aigüesverds és un inici de barranc, quasi sempre eixut, que comença vora el Mas de Morea, a l'extrem occidental de la partida d'Aigüesverds, a l'est de la carretera de Cambrils, vora l'antic camí de Riudoms a Vilaseca. Per això se'l coneix també com a barranc del Mas de Morea.
L'Aigüera representa en certa manera la continuació en direcció al mar del Fondal del Borrassot, una rasa ampla i poc profunda que es forma vora el Mas del Borrassot, a Blancafort, que només recull l'aigua quan plou molt. l'Aigüera té una direcció sud-est i de seguida entra al terme de Vilaseca, on se'l coneix, quan és més avall, per Barranc de la Font de la Donzella, i més enllà, s'ajunta amb el Barranc de Barenys.

## Referències

* ↑ Amigó, Ramon. Materials per a l'estudi dels noms de lloc i de persona, i renoms, del terme de Reus. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1988, p. 42 i 108. ISBN 8486387655.
# The End

The End és una pel·lícula musical apocalíptica del 2024 dirigida i coescrita per Joshua Oppenheimer. És produïda pel mateix Oppenheimer, Signe Byrge Sørensen i Tilda Swinton, que protagonitza la pel·lícula. El repartiment també compta amb George MacKay, Moses Ingram, Bronagh Gallagher, Tim McInnerny, Lennie James i Michael Shannon. S'ha subtitulat al català.
La pel·lícula es va estrenar al 51è Festival de Cinema de Telluride el 31 d'agost de 2024. Va ser distribuïda per Neon als Estats Units el 6 de desembre de 2024.
El rodatge va començar a Irlanda el març de 2023, i també es va produir a Itàlia i Alemanya. La producció va rebre 480.000 euros de finançament d'Eurimages.

## Referències

* ↑ «The end». ésAdir. [Consulta: 26 febrer 2025].
* ↑ Shanahan, Luke. «Tilda Swinton and George MacKay filming The End in Ireland». Irish Film and Television Network, 22-03-2023. Arxivat de l'original el 23 March 2023. [Consulta: 23 març 2023].
* ↑ Goodfellow, Melanie. «Moses Ingram, Michael Shannon, Bronagh Gallagher, Tim McInerney & Lennie James Join Joshua Oppenheimer's Neon-Backed Musical The End». Deadline Hollywood, 23-03-2023. Arxivat de l'original el 23 March 2023. [Consulta: 23 març 2023].
* ↑ Dalton, Ben. «Joshua Oppenheimer's The End, starring Tilda Swinton, among €5.5m Eurimages funding». Screen International, 30-03-2022. Arxivat de l'original el 7 April 2022. [Consulta: 23 març 2023].
# Illa des Sortell

L'illa des Sortell és una petita illa rocosa coronada per pins, de la badia de Cadaqués, situada prop de la punta de sa Conca, al sud de la població de Cadaqués, a tocar de la platja des Sortell.
La punta més meridional de l'illa s'anomena Punta des Sortell, i l'oposada, Bau des Sortell. Al punt més alt de l'illa, a 10,5 msnm, hi ha el Mirador, des d'on hi ha vistes panoràmiques de la badia.
El topònim de Sortell indica un lloc de prominència de la costa.
El pont des Sortell, un pintoresc pont de pedra de cinc ulls, salva el braç de mar que separa l'illa de terra. Aquest pont va ser destruït pel temporal Gloria el gener de 2020, i es va reparar el juny d'aquell mateix any.

## Referències

* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* ↑ Crestas, Pako. Les platges de la Costa Brava. De Cadaqués al Port de la Selva. Valls: Cossetània, maig 2016. ISBN 978-84-9034-407-1.
* ↑ Sala i Brusés, Ernesta «El lèxic del parlar de Cadaqués». Ius Fugit, 1981, pàg. 138.
* ↑ «Platja Es Sortell». Visita Costa Brava.
* ↑ «Acaben les obres de reparació del pont d'Es Sortell de Cadaqués». Diari de Girona, 19-06-2020.
# Etnobotànica

L'etnobotànica (etno, 'estudi de les persones', i botànica, 'estudi de les plantes') és una ciència multidisciplinària que estudia les relacions entre les plantes i les persones. Inclou les aplicacions de les plantes (usos medicinals, alimentaris i d'altres), els seus efectes tòxics o nocius i les seves denominacions populars.
El terme 'etnobotànica' va ser encunyat pel botànic estatunidenc John William Harshberger l'any 1895 per referir-se a l'«estudi de les plantes usades pels pobles aborígens».
La diferència entre etnofarmacologia i etnobotànica és que l'etnofarmacologia tracta sobre l'ús i els efectes de les plantes medicinals mentre que l'etnobotànica defineix el paper de les plantes en les societats humanes i inclou l'ús de plantes per a construir eines, paper, roba, rituals, vida social, música i menjar, a més del seu ús medicina. Els estudis etnobotànics comprenen també disciplines com ara la sociologia, l'antropologia, la religió, la mitologia, la geografia o l'economia.

## Referències

* ↑ «Etnobotànica dels Països Catalans». Institut d'Estudis Catalans. [Consulta: 22 febrer 2025].
* ↑ Rao, R.R. «Role of ethnobotany in search of newer drug plants & in conservation of biological diversity: some concerns & issues» (pdf). Journal of Economic & Taxonomic Botany Additional Series, pàg. 24-32 [Consulta: 23 febrer 2025].
# Extrusió (geologia)

L'extrusió és el «procés de sortida de les roques subjacents, en estat de fusió, a través dels aparells volcànics. La solidificació d’aquests materials és molt ràpida en contacte amb l’aire i origina unes roques amb una estructura particular». És la formació de roquesvolcàniques efusives o vulcanites en les quals el magma calent de l'interior de la Terra flueix cap enfora (per extrusió). És a dir, roca magmàtica que s'ha consolidat a la superfície terrestre, subaèria o subaquàtica, com a conseqüència d’una extrusió. L'efecte es produeix fluint com a lava o explotant violentament dins l'atmosfera terrestre per caure com roca piroclàstica o tova volcànica. Això s'oposa a la formació intrusiva de les roques, en la qual el magma no arriba a la superfície. El principal efecte de l'extrusió és que el magma es refreda molt més de pressa, ja sigui a l'aire lliure o sota l'aigua, i disminueix el creixement dels cristalls. Sovint una porció residual de la matriu no pot cristal·litzar, passant a ser vidre natural intersticial o obsidiana. Sí el magma conté components volàtils abundants que s'alliberen com gas lliure, aleshores pot refredar-se amb vesícules grans o petites, com en la pedra tosca, l'escòria o el basalt.
En vulcanologia, també s'anomena extrusió el procés d’emissió de laves i materials de projecció des d'una boca eruptiva.
En vulcanisme i geomorfologia volcànica s'empra el mot extrusió per a designar el «massís de roca magmàtica que ha estat format en estat pastós o quasi sòlid i que s'ha consolidat en l’aire lliure, a sota l’aigua, sense escolar-s'hi o projectar-s'hi». En general, en resulta una agulla o un dom.
En diapirisme (tectònica: geologia estructural), una extrusió fa referència a la «roca incompetent, argiles, evaporites, etc., quan travessen les capes envoltants o suprajacents i atenyen la superfície topogràfica o una superfície antiga». També a l'«efecte d'emergir a la superfície topogràfica un banc de roca competent negat dins una sèrie argilosa per efecte del plegament».

## Notes

* ↑ «estrusió». enciclopèdia.cat, GEC, 2022. [Consulta: 6 gener 2023].
* ↑ «Extrusió (geologia)». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
* ↑ «roca extrusiva. Roques efusives i vulcanites». Diccionari de Geologia, IEC, 1997. [Consulta: 6 gener 2023].
* 1 2 3 4 5 «extrusió. Petrologia endògena: processos i estructures. Roques efusives i vulcanites. Vulcanisme i geomorfologia volcànica». Diccionari de Geologia, IEC, 1997. [Consulta: 6 gener 2023].
* ↑ «RACEFN Glosario de Geología» (en castellà). Real Academia de Ciencias Exactas, Físicas y Naturales. [Consulta: 6 gener 2023].

## Enllaços externs

* Igneous and volcanic textures - images
* Vesicular and Amygdaloidal Textures
# Ille

L'Ille (en bretó Ill) és un riu de Bretanya, al nord-oest de França que desguassa al riu Vilaine a la ciutat de Rennes.
És un riu petit, només fa 45 km, i és més conegut perquè dona nom, juntament amb el Vilaine, al departament d'Ille i Vilaine (35).
L'Ille enllaça amb el riu Rance (canal d'Ille i Rance) i permet la navegació entre el canal de la Mànega i l'oceà Atlàntic, passant per Rennes.
# Illes Heard i McDonald

Les Illes Heard i MacDonald són un grup d'illes subantàrtiques deshabitades. Ocupen una superfície de 372 km². Pertanyen a Austràlia des de 1947 i contenen els dos únics volcans actius del territori australià i, a més, un d'ells -el Mawson Peak,de 2.745 metres- és la màxima altitud del país. Després d'estar inactiu des de feia 75.000 anys l'any 2005 un volcà va tornar a entrar en erupció.
Van ser descobertes per Peter Kemp, un mariner britànic, l'any 1833. Però van ser el capità John Heard i el capità William MacDonald qui van redescobrir les illes el 1854.
Durant el període de caça dels elefants marins des de 1855 fins a 1880 s'hi van instal·lar caçadors per fer-ne oli arribant a residir-hi fins a un màxim de 200 persones.
L'illa Heard és muntanyosa, coberta de glaceres, i té com coordenades geogràfiques: 53° 06′ 00″ S, 73° 31′ 00″ E﻿ / ﻿53.10000°S,73.51667°E﻿ / -53.10000; 73.51667.
Les illes McDonald petites i rocoses ocupen una superfície de 2.5 km² i es troben a l'oest de les illes Heard en les coordenades:53° 02′ 20″ S, 72° 36′ 04″ E﻿ / ﻿53.03889°S,72.60111°E﻿ / -53.03889; 72.60111.

## Fauna i flora

Hi ha moltes foques i diversitat d'ocells. S'hi ha establert una reserva marina que ocupa 65.000 km². L'ecoregió terrestre que comprèn aquestes illes i d'altres subantàrtiques rep el nom Tundra de les Illes de l'Oceà Índic Meridional.
No s'hi fan activitats econòmiques però s'ha assignat el codi de país HM en ISO 3166-1 (ISO 3166-2:HM) i aleshores el domini d'internet .hm.

## Referències

* ↑ CIA World Factbook. Accessed 4 January 2009.
* ↑ UNESCO. «Heard and McDonald Islands». [Consulta: 31 gener 2015].

## Bibliografia

* Scholes, Arthur. (1949) Fourteen men; story of the Australian Antarctic Expedition to Heard Island. Melbourne: F.W. Cheshire.
* Smith, Jeremy. (1986) Specks in the Southern Ocean. Armidale: University of New England Press. ISBN 0-85834-615-X

## Enllaços externs

* Illes Heard i McDonald - Lloc web oficial
# Illot Monito

L'Illot Monito és una illa deshabitada situada a l'oest de Puerto Rico, pertanyent al Municipi Autònom de Mayagüez. Encara que es troba més a prop de República Dominicana, pertany a Puerto Rico. L'Illot Monito, al costat de l'illa de Mona, constitueixen una reserva natural depenent del Departament de Recursos Naturals i Ambientals. L'any 1974 es va descobrir una espècie endèmica d'aquest illot, el dragó de Monito (Sphaerodactylus micropithecus).

## Referències

* ↑ Suárez Zapata, Víctor. «Islas, cayos e islotes de Puerto Rico» (en castellà). Enciclopedia de Puerto Rico. Fundación Puertorriqueña de las Humanidades, 27-08-2014. [Consulta: 2 setembre 2017].
* ↑ «El geco de Monito: una historia de supervivencia y recuperación de una especie» (en castellà), 28-03-2018. [Consulta: 30 abril 2022].

## Enllaços externs

* Monito Island summary from the University of Puerto Rico-Mayagüez Department of Biology Herbarium (anglès)
# Airbus BelugaXL

L'Airbus BelugaXL (Airbus A330-743L) és un avió de càrrega de grans dimensions que es preveu que entri en servei el 2019. El seu disseny es basa en l'avió de passatgers Airbus A330 i fou dissenyat com a successor de l'Airbus Beluga. Igual que en el seu predecessor, el fuselatge de l'XL té una extensió a la part superior. A més a més de dissenyar-lo i construir-lo, Airbus el farà servir per transportar components d'avió de grans dimensions. L'Airbus Beluga XL emprengué el seu primer vol el 19 de juliol del 2018.

## Referències

* ↑ Airbus (16 setembre 2015). "Beluga XL programme achieves design freeze" (en anglès). Nota de premsa. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2017-01-30. [Consulta: 18 març 2019].
# Airbus Helicopters H175

L'Airbus Helicopters H175 és un helicòpter utilitari de mida mitjana i set tones de pes fabricat per Airbus Helicopters (anteriorment Eurocopter). A la Xina, l'H175 és fabricat per l'Aviation Industry Corporation of China (AVIC) amb el nom d'Avicopter AC352. Originalment fou llançat amb els noms de Eurocopter EC175 i Harbin Z-15. Se l'ha descrit com a helicòpter «súper-mitjà».
Fou llançat formalment a la Heli-Expo de Houston (Estats Units) el 24 de febrer del 2008. Les previsions d'Airbus Helicopters preveien la venda d'entre 800 i 1.000 EC175 durant els primers vint anys de comercialització. Entrà en servei el desembre del 2014 i l'any següent fou formalment reanomenat H175, conformement amb la reconstrucció de marca de Eurocopter a Airbus.

## Especificacions (EC175)

Dades de Airbus Helicopters web
Característiques generals
* Tripulació: 2 pilots
* Capacitat: 12-18 passatgers
* Longitud: 18,06 m
* Diàmetre del rotor: 14,80 m
* Alçada: 5,34 m
* Superfície del disc 172 m²
* Pes buit: 4.603 kg
* Pes carregat: 7.500 kg
* Pes màxim d'enlairament: 7.800 kg
* Motors: 2× turboeix Pratt & Whitney Canada PT6C-67E, 1.324 kW cada un
Rendiment
* Velocitat màxima: 315 km/h
* Velocitat de creuer: 300 km/h
* Abast: 1.259 km
* Sostre de servei: 5.500 m

## Referències

* ↑ Airbus Helicopters Rotor News 75. "EC175, a star is born" Arxivat 2017-04-26 a Wayback Machine.
* ↑ Warwick, Graham. "Heli-Expo 2008: Eurocopter unveils EC175, names launch customers." Flight Global. Flightglobal.com. Consulta: 28 febrer 2008.
* ↑ "VIDEO: Meet the H Generation." Airbus Helicopters, 3 març 2015.
* ↑ EC175 Characteristics Arxivat 1 de febrer de 2014 a Wayback Machine.
* ↑ 300 kg increase
# Exèrcit Volcà

L'Exèrcit Volcà fou una escissió del FROLINAT (Front d'alliberament nacional del Txad) de la zona centreoriental que inicià Mahamat al-Baglani de tendència islàmica fundamentalista, de curta durada, i que va acabar submergida a la branca ètnicament àrab que va dirigir fins a la seva mort Acyl Ahmed i posteriorment As Sheick Ibn Oumar, ja llavors sota el nom de Consell democràtic revolucionari del Txad.
Una condecoració donada per Acyl Ahmed al cònsol del Txad a Barcelona Xavier Nart té com a motiu un falcó que porta una bandera que és la bandera històrica tradicional del FROLINAT.
Alburkan és la grafia occidental de la paraula àrab "volcà", i per això aquest grup és esmentat també com a Front Alburkan.