OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Estany de Subenuix

L'estany de Subenuix és un llac d'alta muntanya resultant de l'acció erosiva del gel, ubicat a la vall de Subenuix, al Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici. Té una superfície de 2,6 hectàrees i està situat a 2.190 metres d'altitud. Es troba dintre del terme municipal d'Espot, a la comarca del Pallars Sobirà.
El riu de Subenuix alimenta l'estany, i també n'és l'emissari.
A l'estany s'hi pot trobar tritó pirinenc (Calotriton asper). L'any 1969 s'introduí la truita de rierol (Salvelinus fontinalis), espècie exòtica d'origen nord-americà. En els anys 2016, 2017 i 2018 l'administració del Parc va executar campanyes per eliminar aquesta espècie i altres d'invasores dels estanys del Parc.

## Referències

* ↑ (pdf) Memòria 2017 Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici [Generalitat de Catalunya], 2018, pàgina 35 [Consulta: 31 març 2020].
* ↑ (pdf) Memòria 2018 Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici. Generalitat de Catalunya, 2019, pàgina 38 [Consulta: 31 març 2020].

## Bibliografia

* «Estany de Subenuix» (HTML). Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya. [Consulta: 31 març 2020].
# A6 - Autopista de l'Alentejo

L'Autoestrada A6 (autopista A6) o Autoestrada do Alentejo (autopista de l'Alentejo) és una autopista portuguesa, que connecta Marateca amb Elvas, continuant fins a la frontera amb Espanya, connectant la regió de l'Àrea Metropolitana de Lisboa amb les subregions Alentejo Central i Alt Alentejo, pertanyents a la Regió de l'Alentejo, amb una longitud total de 157,9 km.
Acabat el 1999, és el principal enllaç entre Lisboa i Espanya, sostenint l'important eix Lisboa-Madrid. És part integral, en tota la seva extensió, de l'IP7, i de la carretera europea 90.
Aquesta autopista comença a l'autopista sud de Marateca, segueix pels paisatges de l'Alt Alentejo fins a Montemor-o-Novo, Évora i després a la zona de marbre de la Serra d'Ossa - Estremoz, Borba i Elvas, i acaba prop de la frontera de Caia. A Caia, l'A6 connecta amb l'autopista A-5, que acaba a Madrid, passant per Badajoz i Mèrida.
L'A6 està concedida per Brisa i té peatges, excepte entre Elvas (oest) i la frontera Caia/Badajoz. L'1 de gener de 2023, el trajecte entre Lisboa (Fogueteiro) i Elvas costa 17,85 € per a un vehicle de classe 1.

## Referències

* ↑ «Decret llei núm. 247-C/2008».
* ↑ «ABC MADRID 10-05-1993 página 81 - Archivo ABC», 27-08-2019. [Consulta: 9 febrer 2025].
# Fujiwara no Akisuke (fill)

Fujiwara no Akisuke va ser un noble de la cort i poeta a finals del període Heian. El tercer fill de Shuri-no-taiyu Fujiwara no Akisue. El seu rang oficial era el Tercer Grau Júnior i Oficial de la Capital Esquerra. Es diu Rokujo. A l'Ogura Hyakunin Isshu, se'l coneix com Sakyo no Daibu Kensuke. La segona generació de la família Rokujo Fujiwara.

## Carrera

El gener de 1100, va ser nomenat jutge de l'emperador Shirakawa, i va ser ascendit a un ministre proper de la cort. Després de servir com a Kaga no Mori i Chumugon Daisuke, va ser ascendit al quart rang el desembre de 1118. El gener de 1127, a causa d'una calumnia, Shirakawa va ser arrestat durant un any després de la mort), va ser nomenat ministre de la cort. Quan Seiko, la filla de Fujiwara no Tadamichi, va ser nomenada a la cort imperial de l'emperador Sutoku, es va convertir en Nakamiya Ryo i va tornar al govern. L'octubre de 1137, Yasunobu va ser ascendit al rang menor i es va convertir en un servidor públic, i el gener de 1139 va ser nomenat Sakyo Daibutu, i el 7 de juliol de 1148 va ser ascendit al rang superior, 1155, als 66 anys.
Hi havia molts poetes excel·lents al seu voltant, i va estar actiu en moltes trobades de poetes i de poesia, com ara el Toba-don Kita-mein Uta-go i el primer ministre Rokujo Uta-go el 1116 i el "Kuyasu Hyakushu" el 1150, i va heretar el símbol Hitomaro de la família Eigū, després de rebre el seu pare Fuji, 1150 l'ordre de seleccionar una col·lecció imperial de l'emperador Sutoku, va completar el "Sikana Wakashu" el 1151 i el va presentar al públic.
Els següents 84 poemes s'inclouen a la Col·lecció Imperial de Poemes Japonesos (14 poemes), i la col·lecció familiar inclou el 『Sakyo Daifu Kensuke』 (Ken-suke』)』.

### Cent persones en una cançó d'Ojibura

* 79.
| « | "La brisa de la tardor és com un núvol que flota en l'aire, i l'ombra de la lluna que cau és com una lluna que cau" | » |
(『新大大日本』Tardor・413)

## Genealogia

* Pare: Fujiwara Akira
* Mare: filla de Fujiwara Tsunehei[2]
* Esposa: Filla de l'alt rang Nyoten
** Masculí: Fujiwara Akira
** Home: Fujiwara Seisuke (1104-1177)
* Esposa: Filla de Fujiwara Ariesu
** Masculí: Fujiwara Ryutsuke
* Esposa: desconeguda (habitació de la mestressa de casa)
** Home: Fujiwara Shigeiya (1128-1181)
** Home: Fujiwara Kotsutsuki (1131-1221)
* Mare desconeguda
** Masculí: Fujiwara Akira
** Masculí: Fujiwara Chikasuke
** Homes: memòria a llarg termini
** Dones: Kinamiru Kiwa, mare d'Awataguchi Tadashi.
** Noies: nou membres i companyes de pis reals
* Dones:
** La criança dels fills
** Rei: Mingxue (1130-1209)

## Referències

* ↑ 『Església dels Autors』
# Antoni Suñol i Pla

Antoni Suñol i Pla (el Masnou, Maresme 1859 - Barcelona 1918) fou un polític catalanista i republicà.
Fou president de la junta permanent d'Unió Catalanista el 1897 i l'encarregat de lliurar el manifest Missatge a S.M. Jordi I Rei dels Hel·lens escrit per Enric Prat de la Riba al cònsol de Grècia a Barcelona. Més tard s'adherí al Centre Nacionalista Republicà el 1906 i posteriorment participà en la creació de la Unió Federal Nacionalista Republicana el 1910.
Fou elegit diputat provincial el 1909 i com a diputat signà, el maig del 1911, la proposta de constitució de la Mancomunitat de Catalunya. El 1914, però, abandonà la Unió Federal Nacionalista Republicana, disconforme amb la signatura del pacte de Sant Gervasi i intentà amb Antoni Rovira i Virgili la constitució d'una alternativa d'esquerra catalanista.
Es casà amb Antònia Pla i Manent, amb qui tingueren dotze fills, entre els quals l'escriptora Cèlia Suñol i Pla.
La seva casa al Masnou, situada al carrer de Sant Felip número 53, és obra de l'arquitecte Bonaventura Bassegoda i Amigó, de l'any 1903.

## Referències

* ↑ «Antoni Suñol i Pla». enciclopèdia catalana.
* ↑ Homenatge a Arthur Terry. L'Abadia de Montserrat, 1999, p. 252. ISBN 978-84-8415-064-0.
* ↑ Rico Vázquez, Miquel; Roig Lerones, Marta. L'obra arquitectònica de Bonaventura Bassegoda i Amigó a la vila del Masnou. El Masnou: Ajuntament del Masnou. Arxiu Històric Municipal, 2016 (La Roca de Xeix núm. 30).
# Illa de la Porrassa

L'illa de sa Porrassa és un illot del litoral mallorquí situat davant la platja de Magaluf, al municipi de Calvià. No es troba gaire lluny de la costa, de manera que hom hi pot arribar nedant. Pren el nom de la possessió de la Porrassa. S'hi va explotar sal fins al 1960.
* La Porrassa al costat de Magaluf
* Vista aèria de la Porrassa i Magaluf

## Referències

* ↑ Mascaró Pasarius, Josep. Mapa General de Mallorca. Palma: V. Colom R., 1958. ISBN 84-85562-11-9.
* ↑ «Illa de la Porrassa». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Estany de Vilaüt i bassa Rodona

L'Estany de Vilaüt i la bassa Rodona constitueixen una de les últimes mostres de l'antic estany de Castelló. Ocupen una superfície d'unes 30 hectàrees i es localitzen al municipi de Pau, a prop del nucli de Vilaüt.
L'estany de Vilaüt és especialment conegut per ser un dels principals punts d'observació d'ocells del Parc Natural dels Aiguamolls de l'Empordà. Tot i això, el seu interès ecològic també rau en el fet de ser un espai d'una notable diversitat d'ambients (herbassars humits, jonqueres, canyissars, zones arbrades, etc.) i compta amb la presència d'espècies singulars com Elatine macropoda, que creix en els herbassars, Eleocharis palustris uniglumis, etc.
Pel que fa als hàbitats d'interès comunitari, es troben a l'espai prats de dall de terra baixa (Arrhenatherion) (codi 6510), prats i jonqueres halòfils mediterranis (Juncetalia maritimi) (codi 1410) i Estanys naturals eutròfics amb vegetació natant (Hydrocharition) o poblaments submersos d'espigues d'aigua (Potamion) (codi 3150).
L'Estany de Vilaüt i Bassa Rodona és una propietat privada, malgrat tractar-se d'una Reserva Natural Integral. Està equipat pels visitants amb itineraris, rètols informatius i un aguait. L'espai presenta diverses figures de protecció. Forma part del Parc Natural dels Aiguamolls de l'Empordà i s'inclou també dins l'espai del PEIN i la Xarxa Natura 2000 ES0000019 "Aiguamolls de l'Empordà". A més presenta una quarta figura de protecció, la Reserva Natural Integral de "Els Estanys".

## Referències

* 1 2 3 4 «Estany de Vilaüt i bassa Rodona». Fitxes descriptives de zones humides. Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca, Alimentació i Medi Natural de la Generalitat de Catalunya (CC-BY-SA). [Consulta: 8 juny 2014].
# Bartomeu Garriga

Bartomeu Garriga (Pinós, Solsonès, 1504 - Montserrat, Monistrol de Montserrat, Bages, 16 d'agost de 1578) va ser un monjo que fou elegit abat del Monestir de Montserrat en dues legislatures 1559/62 i 1568/70.
L'any 1511, el seu pare es presentà a les portes del monestir portant en un baiard un fill seu que per vot havia ofert a Nostra Senyora. L'infant es deia Bartomeu Garriga, de set anys i per la seva tendra edat restà afecte a l'Escolania, on va rebre una completa educació, sent escolà de Montserrat des del 8 de maig de 1511 fins que prengué l'hàbit el 31 de març de 1520.
Rebut l'hàbit monàstic el 1520 i nomenat abat de la seva casa d'hàbit, el 1559 començà a aixecar l'església del monestir amb gran sumptuositat, pel qual assoli de Roma un jubileu pleníssim pels que l'afavorissin amb les seves almoines. De bell nou assumí l'abadia de Montserrat el 1568 i, acabades les obres començades en el seu primer abadiat, renuncià a la mitra i es recollí a l'ermita de Sant Dimes, on hi morí l'any 1578.

## Referències

* 1 2 3 «.xml Bartomeu Garriga». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 21 març 2019].
* 1 2 Zaragoza i Pascual, Ernest «Catàleg dels ermitans de Montserrat: (segles XI-XIX)». Studia Monástica, Vol. 60, Fasc.2, 2018, pàg. 353-380. ISSN: 0039-3258.
* ↑ Zaragoza i Pascual, Ernest. Els ermitans de Montserrat: història d'una institutció benedictina singular. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1993, p. 35. ISBN 84-7826-398-5.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 25, pàg. 899. (ISBN 84-239-4525-1)
# Margalida Tomàs i Vidal

Margalida Tomàs i Vidal (Palma, Mallorca, 1950) és una historiadora de la literatura i professora d'educació secundària balear.
Cursà els estudis de filologia catalana i es llicencià el 1972 per la Universitat de Barcelona, és catedràtica d'Institut de Llengua i Literatura Catalanes, especialista en la literatura dels segles XIX i XX. Dins de la seva producció literària es troben obres com Marià Aguiló (1984) o La trajectòria intel·lectual de Maria Antònia Salvà (1991). A banda, ha tingut cura de l'edició de l'Obra poètica de Ramon Picó i Campamar (1983), dels Discursos i parlaments de Ramon Picó i Campamar (1985), de l'Obra en prosa de Marià Aguiló (1988) i de {La Jove Catalunya: antologia (1992). També ha estat coordinadora de la revista “Randa”. L'any 2018 ingressà a la Reial Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona amb un discurs de recepció sobre L'Acadèmia de Bones Lletres als anys cinquanta del segle XIX.

## Referències

* 1 2 «Margalida Tomàs i Vidal». Diccionari de la literatura catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 1r abril 2020].
* ↑ Jenny, Brumme; Associació Internacional de Llengua i Literatura Catalanes. Repertori de catalanòfils. Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1983, p. 152. ISBN 978-84-7826-972-3 [Consulta: 1r abril 2020].
* ↑ Tomàs, Margalida. L'Acadèmia de Bones Lletres als anys cinquanta del segle XIX: discurs llegit el dia 8 de febrer de 2018 en l'acte de recepció pública de Margalida Tomàs i Vidal a la Reial Acadèmica de Bones Lletres de Barcelona; i contestació de l'acadèmic numerari Manuel Jorba. Barcelona: Reial Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona (RABLB), 2018 [Consulta: 1r abril 2020].
# Illa de la Quarantena

L'illa de la Quarantena és un illot situat a l'interior del Port de Maó amb una extensió de 10.000 m² i un perímetres de 500 metres.
Aquest illot va ser el primer llatzaret de Menorca, ben proper a l'antiga Península de Sant Felipet on més tard es construiria el llatzaret general i, per tant, es convertiria en illa. Aquest primer llatzaret prèviament se l'anomenava la Illeta per la seva diminuta extensió i actualment també se la coneix amb el nom d'Illa Plana, però a partir de 1490 se l'anomenà l'Illa de la Quarantena perquè començà a ser destinada a expurgar gèneres, incinerar robes de passatgers i tripulants de vaixells infectats, i per dipositar-hi les mercaderies que devien ser orejades abans de ser desembarcades a Maó.
Aquest llatzaret fou construït en època anglesa, quan aquests feien construccions molt simples i provisionals per protegir les mercaderies i els guardes de sanitat. Aquestes construccions provisionals van ser substituïdes en finalitzar l'ocupació anglesa per a una construcció de dos cossos i un sol pis, la qual es conservà fins ben entrat el segle xx, quan fou enderrocat per a construir-hi unes instal·lacions militars.
El Llatzaret de Maó havia d'acollir les naus o vaixells amb destinació a qualsevol costa espanyola, que fossin sospitosos de transportar un perill sanitari i que arribés des de qualsevol punt. Fins i tot, les naus provinents d'Amèrica i amb destí a la costa del cantàbric també havien de passar per l'Illa de la Quarantena, tot i així, aquesta era una excepció, ja que les naus procedent d'Amèrica no eren vistes com una amenaça degut al llarg viatge i, per tant, efectuaven com a màxim, quarantenes d'observació curtes que consistien només a deixar el vaixell en roda abans d'entrar al port i desembarcar, sempre que no es produís cap incident sanitari. Tanmateix, cada vegada hi havia unes normatives internacionals sanitàries més rigoroses, fet que produí l'any 1842 la inauguració d'un nou llatzaret general per tal d'atendre les necessitats sanitàries procedents de l'Atlàntic. Aquest llatzaret se situà a les illes de San Simón i San Antonio a la ria de Vigo.
Mr. John Armstrong durant la primera de les dominacions angleses de l'illa de Menorca (1708-1756) va escriure un llibre titulat La Historia de la Isla de Menorca publicat a Londres els anys 1752 i 1756. En aquest llibre Mr. Armstrong ja fa referència a l'Illa de la Sang i a l'Illa de la Quarantena com unes illes amb activitat sanitària al port de Maó durant el segle xviii.

## Bibliografia

* Vidal Hernández, Josep M. El llatzaret de Maó, una fortalesa sanitària Institut Menorquí d'Estudis. 2002.
* El Lazareto de Mahón. Club Marítimo de Mahón, Separatas de la revista de difusión social. Fundació Rubió i Tudurí, Andrómaco. Editorial Menorca S.A. Novembre 1995.
* El Lazareto de Mahón. F. Moll Coll.
* El Lazareto de Mahón en 1917. Continuación de la reforma sanitària en Espanya. Imp y encuadernación de Valentín Tordesillas. Madrid 1917.
# Composició ètnica de Xile

Pel que fa a la composició ètnica de Xile, l'Estat d'eixe país no fa classificacions ètniques de la seva població i, més aviat, la tendeix a considerar com un grup ètnicament homogeni. No obstant això l'anterior, existeixen investigacions que consideren que el gruix dels xilens pertany a dos grans grups ètnics (blancs i mestissos) que, junts, constitueixen al voltant del 95,4% de la població.

## Vegeu també

* Afroxilens

## Referències

* ↑ Plantilla:Cita conferencia
* ↑ Lizcano Fernández, Francisco. «Composición étnica». A: Iberoamérica: un área cultural heterogénea. Félix Suárez, ed.. 1ª, 2007, p. 77. ISBN 970-757-0-52-2 [Consulta: 21 maig 2011].
* ↑ Central Intelligence Agency, CIA «Field Listing: Ethnic groups» (en anglès). The World Factbook, 2010. Arxivat de l'original el 2011-08-16 [Consulta: 18 abril 2011]. Arxivat 2011-08-16 a Wayback Machine.
# Estany de la Coma d'Amitges

L'Estany de la Coma d'Amitges és un llac que es troba en el terme municipal de la Vall de Boí, a la comarca de l'Alta Ribagorça, i dins del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici.
El llac, d'origen glacial, està situat a 2.269 metres d'altitud, a la part baixa de la Coma d'Amitges. Recull les aportacions del Barranc de Cometes (S) i de l'Estany Perdut (ESE), i drena pel seu extrem nord-oriental cap al Barranc de la Coma d'Amitges, que agafant direcció nord desaigua al Barranc de Peixerani.

## Rutes

Es pot arribar re-seguint el Barranc de la Coma d'Amitges, que puja des de la zona de l'Estany Llong, o seguint el Barranc de Peixerani fins als encontorns de l'Estany Nere i girant cap al sud-oest després.

## Referències

* ↑ Altituds, mides i càlcul de superfícies basats en dades del mapa de l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
* ↑ Editorial Alpina. Carros de Foc [mapa], 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (2007)

## Bibliografia

* Editorial Alpina. Vall de Boí [mapa], Primera edició, 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (febrer 2001)
* Editorial Alpina. Carros de Foc [mapa], 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (2007)
* Institut Cartogràfic de Catalunya. Parc Nacional d'Aigües Tortes i Estany de Sant Maurici [mapa], Segona edició, 1:25.000. (abril 1998)
# Illa del Pastisset

L'illa del Pastisset és una petita illa del riu Ebre formada a base de sediments que es troba dins el terme municipal de Benifallet, al Baix Ebre. Aquesta illa forma part de les anomenades Terres de l'Ebre. Sempre que poden, s'hi deturen i hi esmorzen (pastissets) els tripulants de les barquetes en les seves rutes pel riu, d'aquí en ve el nom. L'illa del Pastisset es caracteritza perquè apareix o desapareix depenent del cabal d'aigua que baixa per l'Ebre.

## Referències

* ↑ «Camí Tortosí de Sant Jaume. 2. Estació de Benifallet a Móra d'Ebre per Miravet i Benissanet». Catalunya Jacobea. [Consulta: 27 agost 2021].
* ↑ «5a Piraguada URV (Universitat Rovira i Virgili) Miravet - Benifallet». URV i Terres de l'Ebre; Reserva de la Biosfera. [Consulta: 27-'8.2021].
# Antonio Aguado

Antonio Aguado (Madrid, 10 de febrer de 1821 - 1899). fou un compositor espanyol.
Alumne pensionat del Conservatori, i en la qual reorganització (1839) fou nomenat repetidor de la seva aula: el 1857 professor numerari del mateix, i poc temps després, mestre elemental i superior d'acompanyament. Se li deuen notables composicions, tals com misses, salves, motets, lamentacions, etc., i a més, va prendre part en la publicació del mètode de piano conegut pel de, La unión artistico-musical.

## Llista no exhaustiva d'obres

* El valle de Andorra zarzuela en tres actos: puesta en música y dedicada a S.M. la Reina Dª María Cristina de Borbón
* Flores para el mes de mayo: mes de María: a 2 veus amb acompanyament d'orgue o piano.
* S. Juan de Ulúa : schottisk.
* Cuernavaca: habanera.
* Jugar con fuego, sarsuela en tres actes.

## Altres dades

* Carta de Antonio Aguado a Francisco A. Barbieri, 23 diciembre 1847 [Manuscrito]. 1847.
* Carta de Antonio Aguado a su amigo el Sr. Castellano [Manuscrito] Antonio Aguado. S.XIX.

## Referències

* ↑ https://datos.bne.es/persona/XX1639679.html
* ↑ https://worldcat.org/identities/viaf-87377683/
* ↑ https://snaccooperative.org/vocab_administrator/resources/7512090
* ↑ https://snaccooperative.org/vocab_administrator/resources/7504235

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 1, (ISBN 84-239-4545-X Error en ISBN: suma de verificació no vàlida)
# Estany del Diable (la Guingueta d'Àneu)

L'Estany del Diable és un llac d'origen glaciar al municipi de la Guingueta d'Àneu, al Pallars Sobirà. Es troba a la capçalera del torrent de Mascarida, al nord-oest de Tavascan. Està situat entre el Pic de la Coma del Forn, al nord-est i el Campirme, al sud, damunt mateix de l'estany de Mascarida. Està inclòs en el Parc Natural de l'Alt Pirineu.
L'estany del Diable està situat a 2.323 m d'altitud. Té una superficie de 0,19 ha. Desguassa a l'estany de Mascarida. En les seves aigües es pot trobar el tritó pirinenc que és una espècie endèmica del Pirineu.

## Accés

La forma més fàcil d'arribar-hi és des del refugi de la Pleta del Prat. Des d'aquí cal anar a buscar el torrent de la Mascarida i remuntar-lo sempre tenint-lo a l'esquerre. S'acaba arribant a l'estany de Mascarida i al petit estany del Diable, que és troba en un extrem de Mascarida. S'ha de agafar un altre camí de 15-20 minuts que puja fins als estanys de Mascarida de Dalt. La ruta està perfectament indicada amb marques grogues i fites.

## Referències

* ↑ Estany del Diable [Consulta: 7 desembre 2024].
* ↑ L'estany del Diable [Consulta: 7 desembre 2024].
* ↑ Accés als estanys [Consulta: 21 setembre 2023].
# Abbottina

Abbottina és un gènere de peixos de la família dels ciprínids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Taxonomia

* Abbottina binhi (Nguyen, 2001)
* Abbottina liaoningensis (Qin a Lui i Qin i cols., 1987)
* Abbottina obtusirostris (Wu i Wang, 1931)
* Abbottina rivularis (Basilewsky, 1855)
* Abbottina springeri (Banarescu i Nalbant, 1973)

## Referències

* ↑ Nguyen, V. H. & S. V. Ngo. 2001. Ca nuoc ngot Viet Nam. Tap I. Ho ca chep (Cyprinidae). [Freshwater fishes of Viet Nam. Volume I. Family Cyprinidae]. Ca Nuoc Ngot Viet Nam v. 1: 1-622.
* ↑ Liu, C.-X., K.-J. Qin, i cols. 1987. Fauna Liaoningica. Pisces. Liaoning Science and technology Press. Fauna Liaoningica: 1-552.
* ↑ Wu, H.-W. & K.-F. Wang. 1931. On a collection of fishes from the upper Yangtze Valley. Contr. Biol. Lab. Sci. Soc. China (Zool. Ser.) v. 7 (núm. 6): 221-237.
* ↑ Basilewsky, S. 1855. Ichthyographia Chinae Borealis. Nouv. Mém. Soc. Imp. Natur. Moscou v. 10: 215-263, Pls. 1-9.
* ↑ Banarescu, P. & T. T. Nalbant. 1973. Pisces, Teleostei. Cyprinidae (Gobioninae). Das Tierreich v. 93: i-vii + 1-304.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
# Illa del Rei Christian

L'Illa del Rei Christian és un element deshabitat de l'arxipèlag àrtic a les illes Sverdrup, una part de l'arxipèlag de les Illes de la Reina Elisabet, a la regió de Qikiqtaaluk de Nunavut, Canadà. Es troba a l'oceà Àrtic, a 13,5 km de la costa sud-oest de l'Illa d'Ellef Ringnes, separada per l’estret danès.
El primer europeu que va visitar l'illa va ser Gunnar Isachsen el 1901. Vilhjalmur Stefansson va traçar la seva costa sud el 1916.
L'illa té una superfície de 645 km², mesura 38.8 km llarg i 25.7 km ample.

## Referències

* ↑ Sverdrup, Otto and Ethel Harriet Hearn. New Land; Four Years in the Arctic Regions. Longmans, Green, and Co., 1904.
* ↑ Stefansson, Vilhjalmur. The Friendly Arctic: The Story of Five Years in Polar Regions. Macmillan, 1922.
# Turó de Can Berenguer

El Turó de Can Berenguer és una muntanya de 681 metres que es troba al municipi de Gualba, a la comarca del Vallès Oriental.