OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Orto Botanico dell'Università di Ferrara

L'Orto botanico dell'Università di Ferrara és una institució del Departament de Biologia i Evolució de la Facultat de Ciències de la Universitat de Ferrara.
Està situat en el jardí del Palau dels banys turcs, al qual s'accedeix pel Corso Porta Mare 2b.

## Algunes notes històriques

Va ser fundat el 1771 després de la concessió a totes les universitats per establir un jardí botànic per experiments acadèmics, en aquell temps anomenat Jardí tranquil. Malgrat que la institució botànica de l'Orto és posterior a la fundació de la Universitat pels Este (1391), l'activitat de la facultat de medicina ja funcionava, gràcies a la presència de la cort dels Este: importants figures relacionades amb les ciències mèdiques, com ara Berengario da Carpi, Niccolò Leoniceno, Giovanni Manardo i Gabriele Falloppio.
La ubicació del jardí abans estava en el pati del Palazzo Paradiso que albergava l'antiga seu de la universitat.
Des del final del segle xviii fins al 1919 el jardí botànic va ser en diferents llocs fins que va ser traslladat a la via Scandiana, una zona que va resultar no apta per a activitats botàniques. En 1925 el jardí va situar-se de nou al lloc original, fins que finalment va ser ubicat el 1963, al jardí del Palau dels banys turcs. Alberga nombroses espècies botàniques ja sigui a l'aire lliure, o bé en hivernacles.

## Estructura i composició

Conté al voltant de 700 espècies a l'aire lliure (4.500 m²) organitzades en tres secciones principals:
* L'àrea sistemàtica: espècies ordenades per classificació botànica, amb subseccions per Pteridophyta, Gymnospermae, Angiospermophyta i Dicotyledon.
* L'àrea de plantes útils, dividida en els sectors de l'horta, plantes d'ús antròpic divers, plantes aromàtiques i plantes medicinals.
* L'àrea de jardins temàtics comprèn plantes ornamentals recollides en petits jardins temàtics incloent el jardí de roques, l’angle ombrívol, el jardí mediterrani, el jardí anglès i el jardí japonès.
El jardí botànic també inclou tres hivernacles amb una superfície de 243 m² i compta amb unes 1.300 espècies tropicals i subtropicals. Durant el període càlid aquestes plantes es mouen a zones fora de l'exposició, arribant a crear una quarta secció de plantes exòtiques, que inclou falgueres, plantes sensibles, plantes epífites, plantes carnívores, plantes exòtiques d'oficina, les plantes de les regions tropicals i subtropicals, i les plantes de l'extrem Orient.
A partir del 2004 hi ha una cinquena secció dedicada la flora protegida que comprèn plantes aquàtiques, plantes terrestres rares, plantes rares halòfiles i brugueres.
# Atherinomorus aetholepis

Atherinomorus aetholepis és una espècie de peix pertanyent a la família dels aterínids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 7,2 cm de llargària màxima.
* 4-7 espines i 9-11 radis tous a l'aleta dorsal.
* 38-42 vèrtebres.
* Ulls grossos.

## Hàbitat

És un peix d'aigua marina i salabrosa, pelàgic-nerític i de clima tropical. Els adults viuen generalment al llarg de les costes obertes i poques vegades són presents a les llacunes o l'interior de les badies.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic occidental: Indonèsia i les illes Filipines.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Fowler H. W., 1903. Descriptions of new, little known, and typical Atherinidae. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 55. 727-742. Pls. 41-44.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Kimura, S., Y. Iwatsuki & T. Yoshino, 2002. A new silverside, Atherinomorus aetholepis sp. nov., from the West Pacific (Atheriniformes: Atherinidae). Ichth. Research v. 49 (núm. 3): 240-244.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 «Atherinomorus aetholepis» (en anglès). Fishbase.
* 1 2 Kimura, S., Y. Iwatsuki & T. Yoshino, 2002.
* ↑ Ivantsoff, W. i L.E.L.M. Crowley, 1999. Atherinidae. Silversides (or hardyheads). P. 2113-2139. A: K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.). FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 4. Bony fishes part 2 (Mugilidae to Carangidae). FAO, Roma.

## Bibliografia

* Shirobokov, I.I., 1992. Estimation of numbers and identification of larval whitefish (Coregonidae) in the diet of some predators. J. Ichthyol. 32(9):77-84.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Os marí de Nova Zelanda

L'os marí de Nova Zelanda (Arctocephalus forsteri) és una espècie de pinnípede de la família dels otàrids. Viu a les costes occidentals i meridionals d'Austràlia i als voltants de Nova Zelanda.

## Referències

Espècies vivents de carnívors :
Regne: Animalia  ·  Embrancament: Chordata  ·  Classe: Mammalia  ·  Infraclasse: Eutheria  ·  Superordre: Laurasiatheria :
Subordre Feliformia :
Família Felidae :
Família Viverridae (inclou les civetes) :
Família Eupleridae :
Subordre Caniformia (continua més avall) :
Subordre Caniformia (continua més amunt) :
Família Canidae :
Família Mustelidae :
# Bernat II de Comenge

Bernat II de Comenge (mort entre 1149/1150 i 1153) va ser comte de Comenge durant un breu període (després del 1145 i abans del 1153).

## Biografia

Se'n saben poques coses. Bernat II era el fill gran de Bernat I, comte de Comenge, i de la seva dona Dias, hereva de Muret i Samatan. Coneixem aquest matrimoni gràcies al contracte matrimonial signat el 26 d'abril de 1139. Va succeir el seu pare al capdavant del comtat després de la seva mort, que es va produir després del 1145. El 1149-1150, va fer donació a la jove abadia cistercenca de Bonafont les terres de Querilhac, Brogal i La Rue.
Probablement va morir jove i sense descendència, ja que el seu germà Dodó (Bernat III) va portar el títol de comte a partir del 1153. Bernard II és el primer membre conegut de la família Comenge en ser enterrat a l'abadia de Bonafont; més endavant uns altres tres comtes de Comenge seran enterrats al mateix lloc: Bernat V († 1241), Bernat VI († abans del 1300) i Bernat VII († 1312).

## Referències

* 1 2 3 Higounet, 1984, p. 31.
* ↑ «BERNARD [II]» (en anglès). Foundation of Medieval Genealogy. [Consulta: 29 març 2020].
* ↑ Higounet i Samaran, 1970, p. 27 i 57, núm. 19.
* ↑ Higounet, 1984, p. 203.
* ↑ Higounet i Samaran, 1970, p. 25 i nota 1.

## Bibliografia

* Higounet, Charles. Le Comté de Comminges : De ses origines à son annexion à la Couronne (en francès). Sent Gaudenç: L'Adret, 1984. ISBN 2904458050. «primera edició 1949»
* Higounet, Charles; Samaran, Charles. Recueil des actes de l'abbaye cistercienne de Bonnefont en Comminges (en francès). París: Bibliothèque Nationale, 1970 (Documents inédits sur l'histoire de France / série in 8°).
# Ortominasragrita

L'ortominasragrita és un mineral de la classe dels sulfats, que pertany al grup de la minasragrita.

## Classificació

Segons la classificació de Nickel-Strunz, la minasragrita pertany a «07.DB: Sulfats (selenats, etc.) amb anions addicionals, amb H₂O, amb cations de mida mitjana només; octaedres aïllats i unitats finites» juntament amb els següents minerals: aubertita, magnesioaubertita, svyazhinita, khademita, jurbanita, rostita, ortominasragrita, anortominasragrita, bobjonesita, amarantita, hohmannita, metahohmannita, aluminocopiapita, calciocopiapita, copiapita, cuprocopiapita, ferricopiapita, magnesiocopiapita i zincocopiapita.

## Característiques

L'ortominasragrita és un sulfat de fórmula química (V$^{4+}$O)(SO₄)·5H₂O. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 1.

## Formació i jaciments

Es forma com a mineral secundari en dipòsits d'urani-vanadi en sediments. En la localitat tips va ser descrita en un arbre silicificat associat a sofre natiu i pirita. S'ha descrit només als Estats Units, a Colorado i a Utah, a prop de la seva localitat tipus.

## Referències

* ↑ «Orthominasragrite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
# Osbornita

L'osbornita és un mineral de la classe dels elements natius. S'anomena així per George Osborn, el qual va cedir el meteorit en el qual es va trobar el mineral. Va ser descoberta l'any 1870.

## Classificació

Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'osbornita pertany a «01.BC.15 - Nitrurs» juntament amb els següents minerals: la roaldita, el siderazot, el nitrur de gal·li i la carlsbergita. Segons la classificació de Dana es troba al grup 1.1.19.1.

## Característiques

L'osbornita és un mineral de fórmula química TiN. La seva duresa a l'escala de Mohs és 8,5. De color groc daurat.

## Formació i jaciments

Es troba encastada en oldmanita en meteorits condrictis, així com en inclusions sòlides en corindó; també en materials detrítics meteoritzats en bretxes de xemeneia cimentades per ciment ultramàfic alcalí. També com a material sintètic; en aquest cas és àmpliament utilitzat en recobriments daurats en ceràmica. S'ha descrit en Europa, Àfrica, Àsia, Austràlia, a l'Amèrica del Nord i a l'Antàrtida.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Osbornite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* ↑ Web Mineral.com (anglès)

## Bibliografia

* Story-Maskelyne (1870), Royal Society of London, Phil. Trans.: 198.
* Palache, Charles, Harry Berman & Clifford Frondel (1944), The System of Mineralogy of James Dwight Dana and Edward Salisbury Dana Yale University 1837-1892, Volume I: Elements, Sulfides, Sulfosalts, Oxides. John Wiley and Sons, Inc., New York. 7th edition, revised and enlarged, 834pp.: 124.
* Mineralogical Magazine: 26: 36-44.
* Khodakovsky, I.L. and Petaev, M.I. (1981) Thermodinamicheskie svoict va I usloviya obrazovaniya osbornita, sinoita i karlsbergita v meteoritakh. Geokhimiya: 3: 329-340.
* Journal of Applied Crystallography (1996): 471.
* Li, X.J., Kobayashi, T., and Sekine, T. (2004) Stability of TiN and fast synthesis of rutile from TiN and CuO by shock compression. Solid State Communications: 130: 79-82.
# Incident de Dogger Bank

L'incident de Dogger Bank, conegut també com a incident de Hull va ser un "impasse diplomàtic" generat per la precipitada sortida de la Flota del Bàltic de Nicolás II de Rússia durant la Guerra Russojaponesa en 1905.

## Antecedents

La flota russa havia rebut l'ordre de navegar més de 23.000 milles nàutiques des de les seves bases en els ports del Bàltic fins al mar del Japó per a auxiliar a la Primera Flota del Pacífic, la qual estava assetjada pels japonesos a la rada de Port Arthur.

## L'incident

A l'altura del port britànic de Kingston upon Hull, l'almirall rus Zinovi Petròvitx Rozhdestvenski va rebre un despatx de l'Almirallat segons el qual quatre torpediners, construïts per als japonesos en el Regne Unit, havien estat ja lliurats a les seves tripulacions i es dirigirien cap a ells. Entre la densa boira del matí, els russos van confondre a una flota de pesquers anglesos amb els torpediners japonesos i van començar a disparar, enfonsant-ne un d'ells.

## Conseqüències

L'incident va encendre els ànims contra els russos: l'esquadra de Rozhdestvenski va ser anomenada "la flota del gos rabios", els ports neutrals en els quals s'havia programat el seu reabastiment durant el viatge van negar l'ajuda - possiblement sota pressions de la Gran Bretanya - i només la intensa negociació diplomàtica va impedir que la Royal Navy salpés a la recerca de la flota russa. L'incident de Dogger Bank va ser un dels molts factors de desgast que, a la llarga, van contribuir a la derrota de l'Imperi rus en la guerra.
# Bernhard Mettenleiter

Bernhard Mettenleiter (Wallerstein, a prop de Nördlingen (districte de Danubi-Ries), 5 d'abril, 1822 - Marktheidenfeld, (Baixa Franconia), fou un compositor i organista alemany.
Va rebre les primeres classes de música amb el seu pare i a Regensburg amb el seu oncle Georg, continuant els estudis amb professors del Seminari i les escoles llatines del districte de Dillingen a la població de Lauingen al vora del Danubi. Fou ajudant de professor escolar a Obergünzburg, director de cor a Günzburg (1844); a Memmingen (1848); el 1856 dirigia el cor de l'església de Sant Llorenç a Kempten, i professor d'ensenyament secundari, ensems que era professor de cant al col·legi reial de Kempten. Assessor diocesà de l'Associació Cecília de la Diòcesi d'Augsburg. Era cosí d'en Johann Georg Mettenleiter (1812-1895), també músic i compositor.

## Obres per a orgue

* Contribucions a "Neue Orgelstücke" Diebold op. 70 Fritz Gleichauf. Regensburg 1903
* núm. 11 Preludi en minúscula
* núm. 33 Preludi en minúscula
* núm. 78 Preludi en minúscula nítida
* núm. 139 Preludi en menor menor
Contribucions a: ""Präludienbuch"" reelaborat per primera vegada per a les institucions de formació del professorat, augmentat i millorat per Karl Deigendesch. 4a edició (Org.) - Augsburg i Viena: Böhm & Sohn (1888).
| 12 Andante sostenuto - núm. 21 Larghetto - núm. 43 Adagio e menor - núm. 56 Andante D major - núm. 71 Andante A major - núm. 92 Adagio E major - | Núm. 131 Andantino F Major - núm. 137 Moderado menor - núm. 159 Andante G menor - núm. 193 moderat assai - núm. 201 moderat F menor - núm. 211 Andante sostenuto B menor. |
Entrades a: "Vademecum". Una col·lecció de petites peces d'orgue en les claus modernes de Kewitsch, Gressler, Langensalza (1871).

## I. Part

| No. 3: Andante C major - No. 12 Larghetto C major - Núm. 14 Sostenuto en G major - Núm. 20 Andante G major - Núm. 26 Moderat D major - Núm. 27 Andantino D major - No. 39 Larghetto A major - No. 40 Andante A major - No. 43 Andante E major núm. 46 Andantino E major - No. 55 Andante sostenuto Com a major - No. 57 Sostenuto Com a major - No. 62 Larghetto E flat major - Núm. 64 Andante en E flat major - Núm. 67 Moderat B major - Núm. 74 Moderat B major - | Núm. 82 Larghetto F major - Núm. 83 Moderat F major - Núm. 86 Moderat Un menor - núm. 91 Moderat en menor - No. 99 Larghetto en menor - núm. 100 Moderato en mi menor - núm 104 Largo en mi menor - núm 105 Adagio en mi menor - núm 107 Andante en F aguda menor - núm 116 assaig moderat en mi menor - núm 117 andant en minor - núm 120 Moderat en mi menor - núm 123 moderat en mi menor - núm 125 andante en minor - núm 129 andante en minor - núm 133 moderat en mi menor. |

## II, part

* núm. 11: Andante sostenuto C major -
* Núm. 10: Andante sostenuto en G major -
* No. 84 Andantino F Major -
* Núm. 88 Largo a-moll menor.

## Referències

* http://www.schwaebische-orgelromantik.de/personen/mettenleiter-bernhard/mettenleiter-bernhard.htm
# Ortus

Un astre, i el Sol en particular, està en l'ortus quan travessa el pla de l'horitzó i passa a l'hemisferi visible. És a dir, quan la seva altura és zero passant de negativa a positiva. Per al Sol, això determina el començament del dia. Les estrelles circumpolars no tenen ortus ni ocàs. Amb el transcurs de l'any, el Sol va canviant el lloc per on surt i es pon. Així, en els equinoccis, surt per l'est i per a l'hemisferi nord en primavera i estiu (declinació positiva), surt entre el nord i l'est, mentre que a la tardor i l'hivern (declinació negativa) surt entre el sud i l'est.
La refracció per l'atmosfera dels rajos lluminosos del Sol motiva que ja es vegi llum quan el Sol no ha sortit encara: aurora, alba o crepuscle matutí. Aquesta difusió allarga el dia. Mesurat des del migdia, l'ortus es caracteritza per un angle horari -H, en què: cos(H) = −tan(F) × tan(D)
en què F és la latitud del lloc i D la declinació solar. L'ocàs ocorre en un angle horari H.

## Vegeu també

* Ortus helíac
* Ocàs

## Referències

* ↑ «ortus». Cercaterm, TERMCAT. [Consulta: 1r gener 2022].
# Atopochilus

Atopochilus és un gènere de peixos pertanyent a la família dels mochòkids.

## Descripció

* Segons l'espècie en qüestió, fan entre 6 i 14,1 cm de llargària total.
* Tenen llurs llavis modificats en una mena de boca succionadora.

## Distribució geogràfica

Es troben a Àfrica.

## Taxonomia

* Atopochilus chabanaudi (Pellegrin, 1938)
* Atopochilus christyi (Boulenger, 1920)
* Atopochilus macrocephalus (Boulenger, 1906)
* Atopochilus mandevillei (Poll, 1959)
* Atopochilus pachychilus (Pellegrin, 1924)
* Atopochilus savorgnani (Sauvage, 1879)
* Atopochilus vogti (Pellegrin, 1922)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 ZipCodeZoo (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ Boulenger, G. A., 1920. Poissons recueillis au Congo Belge par l'expédition du Dr C. Christy. Zoologie. -- Série I. Matériaux pour la Faune du Congo. Ann. Mus. Congo Belge (Ser. 1) v. 2 (fasc. 4): 1-38, Pls. 23-25.
* ↑ Boulenger, G. A., 1906. On some fishes from the Kwango River (Congo System) in Angola, collected by Dr. W. J. Ansorge. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 7) v. 17 (núm. 97): 110-112.
* ↑ Poll, M., 1959. Resultats scientifiques des missions zoologiques au Stanley Pool subsidiées par le Cemubac (Université Libre de Bruxelles) et la Musée Royal du Congo (1957-1958). III. Recherches sur la faune ichthyologique de la région du Stanley Pool. Ann. Mus. R. Congo Belge (Ser. 8), Sci. Zool. v. 71: 75-174, Pls. 12-26.
* ↑ Pellegrin, J., 1924. Description d'un Siluridé nouveau récolté au Congo Belge. Rev. Zool. Afr. v. 12 (núm. 4): 487-489.
* ↑ Sauvage, H. E., 1879. Notice sur la faune ichthyologique de l'Ogôoué. Bull. Soc. Philomath. Paris (Ser. 7) v. 3: 90-103.
* ↑ Pellegrin, J., 1922. Poissons nouveaux de l'Afrique orientale. Bull. Mus. Natl. Hist. Nat. (Sér. 1) v. 28 (núm. 5): 349-351.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)

## Bibliografia

* Vigliotta, T.R., 2008: A phylogenetic study of the African catfish family Mochokidae (Osteichthyes, Ostariophysi, Siluriformes), with a key to genera. Proceedings of the Academy of Natural Sciences of Philadelphia, 157: 73-136.
# Casa al carrer González de Soto, 41 (Figueres)

L'edifici del Carrer González de Soto, 41 és una obra del municipi de Figueres (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici entre mitgeres situat a prop de l'Avinguda Salvador Dalí. És una casa de planta baixa i un pis, amb coberta terrassada. Aquesta casa ha estat rehabilitada recentment. La part baixa de la façana té un encoixinat, dividit per una franja horitzontal. Les obertues de la planta baixa es troben inscrites a la façana, i totes tenen un guardapols. Destaca la decoració que tenen a la part baixa les dues finestres, un fris de pedra a on es repeteix un motiu geomètric. Les obertures del primer pis tenen un balcó circular. A sobre de les finestres hi ha inscrits uns quadrats amb una peça circular de ceràmica que serveix com a ventilació. La barana de la terrassa és de ferro i té algun motiu vegetal ornamental. Aquesta barana està unida mitjançant merlets.

## Referències

* ↑ «Carrer González de Soto, 41». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 gener 2015].
# Argentina georgei

Argentina georgei és una espècie de peix pertanyent a la família dels argentínids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 14,6 cm de llargària màxima.
* 11 radis tous a l'aleta dorsal i 10-11 a l'anal.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 220 i 457 m de fondària (normalment, entre 274 i 402).

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Atlàntic occidental central: des de la costa oriental de Florida fins a les Bahames, la costa septentrional de Cuba, les Antilles i Centreamèrica.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Linnaeus, C., 1758. Systema naturæ per regna tria naturæ, secundum classes, ordines, genera, species, cum characteribus, differentiis, synonymis, locis. Tomus I. Editio decima, reformata. - pp. (1-4), 1-824. Holmiæ. (Salvius). «Göttinger Digitalisierungszentrum: Seitenansicht». [Consulta: 7 octubre 2012].
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Cohen, D. M. & S. P. Atsaides, 1969. Additions to a revision of Argentinine fishes. U. S. Fish Wildl. Serv. Fish. Bull. v. 68 (núm. 1): 13-36.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ McEachran, J.D. I J.D. Fechhelm, 1998. Fishes of the Gulf of Mexico. Volum 1: Myxiniformes to Gasterosteiformes. University of Texas Press, Austin. 1112p.
* ↑ Cohen, D. M. & S. P. Atsaides, 1969.
* ↑ Claro, R. i L.R. Parenti, 2001. The marine ichthyofauna of Cuba. p. 21-57. A: Claro, R., K.C. Lindeman i L.R. Parenti (eds) Ecology of the marine fishes of Cuba. Smithsonian Institution Press, Washington DC i Londres. 253 p.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Conodon

Conodon és un gènere de peixos pertanyent a la família dels hemúlids.

## Descripció

* Cos allargat i comprimit.
* Cap i cos completament coberts amb escates.
* El marge posterior del preopercle és còncau i fortament serrat.
* L'aleta dorsal té una fenedura profunda.

## Distribució geogràfica

Es troba al Nou Món (tant al Pacífic com a l'Atlàntic).

## Taxonomia

* Conodon macrops (Hildebrand, 1946)
* Conodon nobilis (Linnaeus, 1758)
* Conodon serrifer (Jordan & Gilbert, 1882)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ Hildebrand, S. F., 1946. A descriptive catalog of the shore fishes of Peru. Bulletin of the United States National Museum Núm. 189: i-xi + 1-530.
* ↑ Linnaeus, C., 1758. Systema Naturae, Ed. X. (Systema naturae per regna tria naturae, secundum classes, ordines, genera, species, cum characteribus, differentiis, synonymis, locis. Tomus I. Editio decima, reformata.) Holmiae. Systema Naturae, Ed. X. v. 1: i-ii + 1-824.
* ↑ Jordan, D. S. & Gilbert, C. H., 1882. Description of a new species of Conodon (Conodon serrifer), from Boca Soledad, Lower California. Proceedings of the United States National Museum v. 5 (núm. 289): 351-352.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)

## Bibliografia

* Béarez, P., 1996. Lista de los Peces Marinos del Ecuador Continental. Revista de Biología Tropical, 44:731-741.
* López, M. I. i Bussing, W. A., 1982. Lista provisional de los peces marinos de la Costa Rica. Revista de Biología Tropical, 30(1):5-26.
# Oscar al millor disseny de crèdits

L'Oscar al millor disseny de crèdits (en anglès: Academy Award for Best Title Writing) fou un premi que atorgà l'Acadèmia de les Arts i les Ciències Cinematogràfiques únicament l'any 1929 en la primera edició dels premis. S'atorgà al responsable dels intertítols utilitzats durant l'època del cinema mut.

## Guanyadors i nominats
### Dècada del 1920

| Guanyador | Nominats |
| 1928 ||
| | Joseph Farnham | George Marion, Jr. Gerald Duffy per The Private Life of Helen of Troy |

## Notes

* 1 2 En aquestes dues nominacions no s'especificaren per quin film eren nominats.

## Enllaços externs

* Pàgina oficial de l'Acadèmia (anglès)
* Pàgina oficial de la cerimònia dels Oscars (anglès)
* Llista completa descarregable dels Nominats i Guanyadors dels Premis Oscar (anglès)