OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pioneer P-1

La Pioneer P-1 (també anomenada Atlas-Able 4A, Pioneer W) fou una sonda espacial del programa Pioneer, amb la missió de situar-se en òrbita lunar i realitzar anàlisis científiques. La sonda es destruí en una explosió a la plataforma de llançament del coet, poc abans del seu llançament, el 24 de setembre de 1959.
Igual que les posteriors Pioneer P-3, P-30 i P-31 la sonda era una esfera d'1 metre de diàmetre, amb un sistema de propulsió unit a la part inferior. La massa total era de 25,3 kg i amb les unitats de propulsió de 88,4 kg. A partir del cos de l'esfera s'estenien 4 panells solars de 60 x 60 cm, amb 2.200 cèl·lules fotovoltaiques. Estava equipada amb un sistema de televisió per prendre imatges de la superfície lunar, i altres sistemes per determinar la massa de la Lluna i la topografia dels pols i fer estudis sobre micrometeorits, radiació i camps magnètics.

## Referències

* ↑ «Pioneer P-1, P-3, P-30, P-31». Gunter's Space Page, 12-11-2017. [Consulta: 9 abril 2020].
* ↑ «U.S. Moon Rocket Blows Up in Test». The New York Times, 25-09-1959.
# Institut Jaume Callís

L'institut Jaume Callís és un institut d'educació secundària ubicat a Vic, a la comarca d'Osona.
El setembre de 2008 es van iniciar unes obres d'ampliació i remodelació general. A partir d'aquest curs, el centre desenvolupa el Projecte Coopera, un projecte de voluntariat en col·laboració amb entitats de Vic. L'institut també ha participat en més d'un projecte internacional com el Comenius, pel qual ha estat premiat.
El curs següent, el 2010-2011 l'institut va deixar d'oferir la modalitat de Batxillerat nocturn, després que gràcies a la pressió que es va fer des de tots els centres afectats aquesta opció s'oferís un curs més.
Els últims anys, els estudiants de l'institut han dut a terme diverses accions en defensa de l'educació pública i en català: el maig de 2012 es van enllaçar per l'escola en català a les Illes Balears, sota una iniciativa de l'assemblea d'Osona de Maulets; el 12 d'octubre del mateix any, Dia de la Hispanitat, es va poder assistir a l'institut, també a proposta de l'assemblea local d'Arran; i el curs 2012-13 s'hi va crear un nucli del Sindicat d'Estudiants dels Països Catalans, que, entre altres accions, va organitzar un referèndum sobre la LOMQE el 31 d'octubre de 2013 amb un resultat del 99,52% dels vots en contra.

## Referències

* ↑ Generalitat de Catalunya. «Acords de Govern. 17 d'abril de 2007». [Consulta: 24 desembre 2013].
* ↑ «Alumnes de l'IES Jaume Callís faran de voluntaris a Vic com a alternativa als càstigs». EL9NOU.CAT.
* ↑ «Alumnes de l'institut Jaume Callís de Vic guanyen dos dels premis eTwinning 2010, d'àmbit Europeu». EL9NOU.CAT.
* ↑ «Educació suprimirà el Batxillerat nocturn a Vic malgrat l'oposició de l'IES Jaume Callís». EL9NOU.CAT.
* ↑ «El batxillerat nocturn es podrà seguir estudiant a l'IES Jaume Callís de Vic el proper curs». Elter.net.
* ↑ «L'institut Jaume Callís de Vic s'enllaça en defensa del català». osona.com [Consulta: 24 desembre 2013]. Arxivat 2013-12-25 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2013-12-25. [Consulta: 24 desembre 2013].
* ↑ «Alumnes de l'institut Jaume Callís de Vic també aniran a classe el 12 d'octubre». EL9NOU.CAT.
* ↑ «El Sindicat d'Estudiants dels Països Catalans (SEPC) s'implanta a Osona». Vilaweb.
* ↑ «L'institut Jaume Callís de Vic diu NO a la LOMQE». Llibertat.cat.

## Enllaços externs

* Institut Jaume Callís - Lloc web oficial
# Institut Maimònides de Casablanca

L'Institut Maimònides de Casablanca (Lyceé Maïmonide de Casablanca en francès) és un institut associat però no gestionat directament per l'Agència per a l'Educació Francesa a l'Estranger (AEFE).
L'escola secundària està situada en el districte de Ziraoui a la ciutat de Casablanca, Marroc, davant de l'escola secundària Lyautey. L'Institut Maimònides és l'escola secundària israelita més gran del Marroc i d'Àfrica, en termes de superfície i en nombre d'estudiants jueus, seguit molt de prop per l'escola normal hebrea (Escola Normal Jueva).
Aquest institut imparteix tots els nivells des del sisè grau fins al darrer any. Cada classe té una mitjana de 21 estudiants. Molts antics alumnes d'aquesta escola estan presents a tot el món, especialment a les comunitats jueves del Canadà, França, Estats Units i Israel. Maimònides, és una escola secundària on poden coexistir els estudiants de confessió jueva i els estudiants de religió musulmana. El director actual de l'escola des de l'any 2000 és el jueu Shimon Cohen de França.
El nom de l'escola secundària Maimònides de Casablanca, prové del nom de Moixé ben Maimón (Maimònides), considerat com una de les figures més importants del judaisme de tots els temps, fins al punt de ser comparat en el seu epitafi amb el profeta Moisès. Maimònides va ser un dels pocs pensadors del judaisme medieval, la influència del qual va brillar més enllà dels cercles jueus.

## Referències

* ↑ «www.lyceemaimonide.com» (en francès).
# Teorema de Hartman–Grobman

A matemàtiques, a l'estudi de sistemes dinàmics, el teorema de Hartman-Grobman o el teorema de linelització és el teorema que tracta del comportament local del sistema al voltant d'un punt d'equilibri. Bàsicament, el teorema anuncia que el comportament del sistema dinàmic prop d'un punt d'equilibri és qualitativament el mateix que el comportament que la seva linealització prop del mateix punt d'equilibri si i només si tots els valors propis de la linealització tenen part real diferent de zero. Deu el seu nom a Philip Hartman i David Grobman.

## Referències

* ↑ Arrowsmith, D. K.; Place, C. M.. «The Linearization Theorem». A: Dynamical Systems: Differential Equations, Maps, and Chaotic Behaviour. London: Chapman & Hall, 1992, p. 77–81. ISBN 978-0-412-39080-7.
* ↑ Grobman, D. M. «О гомеоморфизме систем дифференциальных уравнений». Doklady Akademii Nauk SSSR, vol. 128, 1959, pàg. 880–881.
* ↑ Hartman, Philip «A lemma in the theory of structural stability of differential equations». Proc. AMS, vol. 11, 4, 8-1960, pàg. 610–620. DOI: 10.2307/2034720. JSTOR: 2034720.
* ↑ Hartman, Philip «On local homeomorphisms of Euclidean spaces». Bol. Soc. Math. Mexicana, vol. 5, 1960, pàg. 220–241.
* ↑ Chicone, C. Ordinary Differential Equations with Applications. 34. 2nd. Springer, 2006 (Texts in Applied Mathematics). ISBN 978-0-387-30769-5.
# Agunes

Els agunes o awunes són els membres d'un grup humà que viuen a Benín. Els 7.100 agunes parlen la llengua aguna, una llengua que també es parla al veí estat de Togo. Els agunes formen part del cluster de pobles iorubes, el seu codi ètnic és NAB59n i el seu ID és 10185.
Els agunes viuen a la zona de l'aldea Agouna, al municipi de Djidja, al departament de Zou.
La majoria dels agunes creuen en religions africanes tradicionals (45%). El 35% són cristians i el 20% restants són musulmans. Dels cristians, el 67% són catòlics, el 20% pertanyen a esglésies independents, el 10% són protestants i el 3% restant pertanyen a altres esglésies cristianes. El 8% dels agunes són evangelistes.

## Referències

* ↑ «Language: Aguna». joshuaproject. [Consulta: 5 febrer 2015].
* 1 2 «Aguna». ethnologue. [Consulta: 5 febrer 2015].
* ↑ «Aguna:Etnicity». joshuaproject. [Consulta: 5 febrer 2015].
* ↑ «Agunes: Religió». joshuaproject. [Consulta: 5 gener 2015].
# Rafael González Martínez

Rafael González Martínez (Burgos, 1910 - Barcelona, 1995), periodista i guionista d'historietes de l'Editorial Bruguera de la qual també va ser director artístic i coordinador del seu departament de còmics, durant l'etapa en què va aparèixer la denominada Escola Bruguera. És oncle de l'escriptor i periodista Francisco González Ledesma, pare d'Enric González.
Periodista en diaris com La Noche o La Vanguardia, durant la Guerra Civil va haver d'exiliar-se a França, tornant al seu país per treballar de carboner i escriptor de novel·les de duro. El 1946 va entrar en l'Editorial Bruguera, que li va encomanar una tasca gens fàcil: reviure una publicació com Pulgarcito, que havia conegut uns anys de cert esplendor abans de la Guerra Civil. La plantilla de dibuixants, guionistes i col·laboradors literaris que Bruguera havia fitxat als anys trenta i que havien format un equip molt cohesionat havia desaparegut, però els esforços i contactes de Rafael González van permetre que a partir de finals de 1946 Pulgarcito tornés als quioscs d’una manera relativament regular, amb un equip nou i jove compost, bàsicament, per humoristes.
També va escriure guions per a sèries com L'Inspector Dan de la Patrulla Volante i El reporter Tribulete. També va signar textos humorístics amb el seudònim d'Afrodisio de Camembert. Seria, sobretot, el director editorial de la mateixa fins a la seva jubilació, el 1978.
Sota la seva direcció es va produir el cisma de Tío Vivo, quan cinc dels col·laboradors més importants de Bruguera (Cifré, Conti, Escobar, Peñarroya i Eugeni Giner), van abandonar l’editorial per fundar la seva pròpia empresa i revista. La desaparició d’aquests autors a les revistes de Bruguera, encara que va ser breu (de poc més d’un any: el 1958 els “cinc magnífics” van tornar a Bruguera), va plantejar la necessitat de trobar nous humoristes, entre altres coses perquè l’oferta de revistes setmanals augmentava a poc a poc.
Mentre continuava capitanejant la redacció de revistes, també va dirigir l’agència de Bruguera, Creaciones Editoriales, que creava historietes i acudits per al mercat estranger i adquiria drets de sèries publicades originalment en altres països.

## Referències

* ↑ Martínez (2004), p. 20.
* 1 2 3 4 «Rafael González». Humoristan. [Consulta: 16 juliol 2023].

## Bibliografia

* GUIRAL, Antoni (2004). Cuando los cómics se llamaban tebeos. La escuela Bruguera (1945-1963), Ediciones El Jueves.
* MARTÍNEZ PEÑARANDA, Enrique (2004). Vázquez (El dibujante y su leyenda). Madrid: Ediciones Sinsentido, Colección Sin Palabras, Serie A nª 04. ISBN 84-95634-49-X. Depósito legal: M-39015-2004.

## Enllaços externs

* Rafael González a Humoristan.
* Rafael González Martínez per Manuel Barrero per a Tebeosfera (castellà).
# Institut Santa Eulàlia

L'edifici de l'Institut Santa Eulàlia és un monument protegit com a bé cultural d'interès local al barri de Santa Eulàlia. És un edifici de planta rectangular, amb teulada a doble vessant, i dues torres quadrades, amb teulada a quatre vessants, als extrems. Les torres tenen una decoració de tipus classicista amb frontons decorant les finestres, fornícules als costats d'aquestes, motllures, el gran voladís de la teulada. La data del projecte de l'edifici és l'any 1936. A principis de la dècada del 1950, l'arquitecte Manuel Puig i Janer el va reformar.
Fou la seu del COPEM de l'Hospitalet, actualment Institut d'Ensenyament Secundari.

## Referències

* «Institut Santa Eulàlia». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 abril 2012].
# Dimetilhidrazina asimètrica

La dimetilhidrazina asimètrica (UDMH) (1,1-Dimetilhidrazina) és un compost químic amb la fórmula H₂NN(CH₃)₂. És un líquid incolor, amb olor forta a amoníac que és la típica olor de les amines orgàniques. Es mescla completament amb l'aigua, l'etanol i el querosè. En concentracions 2,5% i 95% en l'aire, els seus vapors són inflamables. No és sensible als cops.

## Producció

Es produeix industrialment UDMH per dues vies Una d'elles és la basada en el procés Raschig, implica la reacció de la cloramina amb dimetilamina. Aquest mètode dona l'hidroclorur de la hidrazina:
    (CH₃)₂NH + NH₂Cl → (CH₃)₂NNH₂HCl

## Usos

Sovint s'utilitza UDMH com a combustible de coets hipergòlic combinat amb tetraòxid de nitrogen i menys sovint amb IRFNA (àcid nítric fumant roig) o oxigen líquid. El UDMH és un derivat de la hidrazina. Com a combustible, és descrit en l'especificació MIL-PRF-25604.
El UDMH és estable i es pot deixar carregat en el sistema de combustible dels doets durant llargs períodes, cosa que el fa atractiu per a ser usat en molts motors de coets amb combustible líquid malgrat el seu alt cost i densitat.
El UDMH es fa servir en molts coets europeus, russos, de lÍndia i de la Xina.
A banda del seu ús com a combustible de coets, el UDMH és una font de nitrogen en la deposició en capa fina metalorgànica. El UDMH és un contaminant, metabòlit, i producte de degradació de la daminozida.

## Seguretat

El UDMH és tòxic, un carcinogen i pot explotar en presència d'oxidants. Es pot absorbir per la pell. Durant la dècada de 1980 hi va haver preocupació pels nivells de UDMH en diversos aliments amb risc de càncer, especialment en el suc de poma.

## Referències

* 1 2 Jean-Pierre Schirmann, Paul Bourdauducq "Hydrazine" in Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry, Wiley-VCH, Weinheim, 2002. doi:10.1002/14356007.a13_177
* ↑ MIL-PRF-25604. «Performance Specification, Propellant, uns-Dimethylhydrazine», 01-10-1997. Arxivat de l'original el 2011-09-27. [Consulta: 21 maig 2011].
* ↑ Clark, John D. Ignition! An Informal History of Liquid Rocket Propellants. Rutgers University Press, 1972, p. 45. ISBN 0-8135-0725-1.
* ↑ Pesticides Residues in Food, 1977 Evaluations (en anglès). Food & Agriculture Org., 1978, p. 116. ISBN 9251006660.
* ↑ El UDMH alliberat al medi ambient pot reaccionar amb l'aire produint dimetilnitrosamina, un carcinogen persistent i contaminador de l'aigua subterrània.«Are pesticides posing intolerable risks?». Cornell University.

## Enllaços externs

* http://www.astronautix.com/props/n2o4udmh.htm
* http://www.lr.tudelft.nl/live/pagina.jsp?id=e2984c9b-4864-46e0-992f-13ce92f3580b&lang=en Arxivat 2006-12-09 a Wayback Machine.
# Institut d'Egipte

L'Institut d'Egipte (àrab: المجمع العلمي المصري, al-Majmaʿ al-ʿilmī al-miṣrī, ‘Acadèmia científica egípcia’) és una institució intel·lectual i científica d'Egipte, fundada per Napoleó Bonaparte el 20 d'agost de 1798 al Caire.

## Etapa napoleònica

L'Institut d'Egipte va iniciar les seves activitats el 1798 sota la presidència de Gaspard Monge, sota el consell de la Comissió de Ciències i Arts de l'expedició francesa. Napoleó en fou el vicepresident, Joseph Fourier el secretari i Costaz el vicesecretari.
L'Institut es reunia al palau Hassan Kashif on treballaven els savis, artistes i l'elit dels oficials francesos, i tenia quatre seccions (amb una previsió de 12 membres per cadascuna, xifra a la que no es va arribar):
* Matemàtiques (12 membres incloent Napoleó Bonaparte, Costaz, Fourier, Malus i Monge)
* Ciències físiques i naturals (10 membres incloent Berthollet, Desgenettes, Dolomieu i Geoffroy-Saint Hilaire).
* Economia política (6 membres incloent Cafarelli i Tallien)
* Literatura i belles arts (8 membres entre els quals Denon i Rahib)
Tots els membres foren francesos, excepte l'egipci Raphaël Antun Zakhur Rahib, sacerdot grec catòlic.
De l'Institut depenia una impremta dirigida per l'orientalista Marcel. Les seves observacions i documents foren la font bàsica del coneixement del país a Occident al final del segle xviii i començament del XIX. Va tenir la darrera reunió, la quaranta-setena, el 21 de març de 1801.

## Etapa actual

Després de 35 anys d'inactivitat, el 1836 va reprendre activitat sota el nom de Societat Egípcia, sota l'impuls de savis francesos, alemanys i britànics. El 6 de maig de 1859, sota el patronat del virrei d'Egipte Muhammad Said Pasha, es va fundar a Alexandria l'Institut Egipci, continuador de la tradició cultural de l'Institut d'Egipte. Savis europeus i egipcis hi van participar en peu d'igualtat (destacant Gaston Maspero i Auguste Mariette entre els europeus, i Ahmad Kamal i Ahmad Zaki Pasha entre els egipcis). El 1880 fou traslladat novament al Caire. El centre va recuperar el nom d'Institut d'Egipte l'1 de novembre de 1918 amb uns nous estatuts que preveien 50 membres residents a Egipte, i un màxim de 100 membres honoraris. Des de 1859 publica un Butlletí i unes memòries periòdiques, en àrab, francès o anglès. Adaptats els seus estatuts a les posteriors modificacions legislatives, encara continua treballant.

## Bibliografia

* G. Guémard, Essai d'histoire de l'Institut d'Egypte et de la Comission des Sciences et des Arts, 1923-1924
# Institut de Geografia Tropical

L'Institut de Geografia Tropical és l'agència cartogràfica nacional de Cuba. S'encarrega de realitzar i coordinar recerques en geografia i de recolzar accions governamentals de gestió ambiental.La seva seu es troba a la ciutat de l'Havana.
Fundat el 1962 i inaugurat oficialment el 1965, l'institut va estar adscrit inicialment a l'Acadèmia de Ciències de Cuba. Es va dir Institut de Geografia fins al 1995, quan va adoptar el seu nom actual. El 1997, l'institut va passar a ser part de l'Agència de Medi Ambient, la qual està adscrita al Ministeri de Ciència, Tecnologia i Medi ambient (CITMA).

## Referències

* 1 2 3 «Instituto de Geografía Tropical» (en castellà). [Consulta: 27 juny 2016].
* ↑ «El Instituto - Historia» (en castellà). Arxivat de l'original el 2016-04-27. [Consulta: 27 juny 2016].
* ↑ Hernández, José Ramón «Instituto de Geografía Tropical: medio siglo de institucionalización científica de la Geografía en Cuba (1962–2012)» (en castellà). Investigaciones geográficas [Ciudad de México], 77, 4-2012, pàg. 165-168. ISSN: 0188-4611.

## Enllaços externs

* (castellà) Lloc web oficial
# Institut de la Imatge i el So dels Països Baixos

L'Institut de la Imatge i el So dels Països Baixos (en neerlandès: Nederlands Instituut voor Beeld en Geluid, o curt, Beeld en Geluid) és un museu i arxiu cultural localitzat a Hilversum, provincia d'Holanda Septentrional, als Països Baixos. L'Institut recull, vigila, i proporciona accés a més del 70% del patrimoni àudio-visual neerlandès. En total, la col·lecció té més de 750.000 hores de televisió, ràdio, música i pel·lícules;que van començar el 1898 i continua creixent diàriament, arribant a ser un dels arxius d'audiovisuals més gran dins Europa.
És l'arxiu d'empreses nacionals de radiodifusió, un institut de patrimoni cultural (proporcionant accés a estudiants i al públic general) i també un museu per als seus visitants.

## Referències

* ↑ «About | Beeld en Geluid». The Netherlands Institute for Sound and Vision. [Consulta: 1r agost 2014].

## Vegeu també

* Llista de museus als Països Baixos

## Enllaços externs

* Institut de la Imatge i el So dels Països Baixos - Lloc web oficial
# Institut international bouddhique

L'Institut international bouddhique (Institut internacional búdic, en català) va ser fundat el 1969, per Jean Sainteny (home polític francès, 1907-1978). El seu objectiu era de construir a França el primer centre de culte i cultural búdic, capaç a més a més d'acollir totes les obediències de la religió. Obert tant als visitants com als practicants, aquest centre també havia de ser una porta a la cultura extrem-oriental. L'associació (llei 1901) va permetre, després de moltes dificultats financeres, la creació de la pagoda del bosc de Vincennes, sobre l'emplaçament de l'antic museu del Bosc. La pagoda va ser inaugurada el 28 d'octubre 1977 per Jacques Chirac, batlle de París. Les estàtues «Unsui Gunzo» foren lliurades oficialment a la ciutat de París, ofertes pel comitè japonès de suport a l'Institut internacional búdic.
El 1980, Kalou Rinpoché, que acabava d'impartir un ensenyament a la Pagoda del bosc de Vincennes, va trobar Jean Ober, secretari general de l'Institut International Bouddhique amb qui va discutir del projecte de construcció del Temple tibetà de Kagyu-Dzong.

## Notes i referències

* ↑ Arxius personals Jean Sainteny, Fonds national Institut d'Estudis Polítics de París, 1SA31
* ↑ Arxius personals Jean Sainteny, FNSP, 1SA32

## Vegeu també

* Kagyu-Dzong
# Institut Árni Magnússon per als estudis islandesos

L'Institut Árni Magnússon per als estudis islandesos (en islandès: Stofnun Arna Magnússonar í íslenskum fræðum) és un institut del Ministeri d'Educació, Ciència i Cultura d'Islàndia, que porta a terme investigacions en islandès i relacionats amb estudis acadèmics, en particular la llengua islandesa i la literatura islandesa, per difondre el coneixement en aquestes àrees, i per protegir i desenvolupar les col·leccions que posseeix o que estiguin sota la seva cura. Porta el nom d'Árni Magnússon, un col·leccionista del segle xvii al XVIII de manuscrits medievals islandesos.
L'institut està ubicat a l'edifici Árnagarður al campus de la Universitat d'Islàndia a Reykjavík. L'espai alberga una sèrie de manuscrits històrics i culturals importants, la major part d'ells procedents de l'Arnamagnæan Codex.

## Referències

* ↑ http://www.arnastofnun.is/
# Instituto de Cooperación Iberoamericana

L'Instituto de Cooperación Iberoamericana (ICI) va ser un organisme espanyol, amb seu en Madrid, creat en 1979, dependent del llavors Ministeri d'Afers Exteriors. Els predecessors del ICI van ser l'Instituto de Cultura Hispánica i el Centro Iberoamericano de Cooperación, dels quals s'ha preservat la idea de cultura hispànica en crear-se dins de l'Institut un Centro de Altos Estudios Hispánicos.
Les seves tasques de cooperació es realitzaven per mitjà de comissions mixtes integrades per Espanya i els països iberoamericans en el marc dels programes derivats de les Cimeres Iberoamericanes. L'ICI comprenia tres subdireccions: Mèxic, Amèrica Central i el Carib; Amèrica del Sud; Cooperació Institucional, Cultural i de Comunicació. A Amèrica, l'ICI va arribar a comptar amb 20 oficines de cooperació, 18 centres culturals i tres centres de formació.
El novembre de 1988, l'ICI es va transformar en AECI (Agència Espanyola de Cooperació Internacional), traspassant les seves funcions i infraestructures. En 2007, l'AECI es va convertir al seu torn en una agència estatal i va incorporar al seu nom la paraula Desenvolupament, passant a ser Agència Espanyola de Cooperació Internacional per al Desenvolupament (AECID). Actualment, l'AECID és el principal instrument de cooperació exterior oficial d'Espanya.

## Referències

* ↑ Cruz, Juan «El Instituto de Cooperación Iberoamericana cambia de imagen y reafirma sus objetivos». El País, 18-05-1980 [Consulta: 5 maig 2009].

## Enllaços externs

* Pàgina web de AECID Arxivat 2011-07-01 a Wayback Machine.
# Intel·lectualisme moral socràtic

L'intel·lectualisme socràtic o intel·lectualisme moral és el que identifica la virtut amb el coneixement. Segons Sòcrates, era prou el coneixement d'allò just (l'autognosi) per a obrar correctament. Segons aquesta doctrina, les males accions són producte del desconeixement, és a dir, no són voluntàries, car el coneixement d'allò just seria prou per a obrar virtuosament.
L'intel·lectualisme socràtic va dominar el pensament grec fins a l'aparició d'Aristòtil, el qual va introduir elements voluntaristes en la conducta moral.
Segons Sòcrates, n'hi ha prou amb el coneixement d'allò just (l'autognosi) per a obrar correctament. La perfecció humana l'obtenim quan som conscients d'allò que realment val la pena en la vida i, per a això, cal el coneixement i la reflexió. "No és bo el que tothom diu, sinó el que està d'acord amb tu mateix".
Quan una persona adquireix coneixement s'adona que el millor és el bé i que el bé és l'únic que porta a la felicitat. Quan un és un ignorant, s'equivoca a fer la tria de què és més convenient. Segons l'intel·lectualisme moral, si coneixem el bé i les seves excel·lències (procés intel·lectual), ens veurem abocats a practicar-lo (acció moral), ja que “la raó” (i no la passió) sempre empeny cap a la virtut. Només aquell qui ignora que existeix el bé, pot fer el mal.
Segons aquesta doctrina, les males accions són producte del desconeixement: no hi ha persones dolentes, només persones ignorants. Ningú s'equivoca o fa el mal volent o sabent que l'està fent. Així doncs, el saber ens condueix a la virtut (o excel·lència); qui pensa correctament, actua correctament; qui coneix el que és recte, actuarà amb rectitud; qui coneix el que és la justícia, actuarà conforme el que és just.

## Referències

* 1 2 Diccionario de filosofía (en castellà). Barcelona: RBA, 2003, p. 150. ISBN 8483323982.
* 1 2 Álvarez Peón, Francisco Javier. «Sócrates» (en castellà). Espanya: Ministerio de Educación. Arxivat de l'original el 2010-06-18. [Consulta: 11 juliol 2010].

## Vegeu també

* Intel·lectualisme.