OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Diplophos

Diplophos és un gènere de peixos pertanyent a la família dels gonostomàtids.

## Taxonomia

* Diplophos australis (Ozawa, Oda & Ida, 1990)
* Diplophos orientalis (Matsubara, 1940)
* Diplophos pacificus (Günther, 1889)
* Diplophos proximus (Parr, 1931)
* Diplophos rebainsi (Krefft & Parin, 1972)
* Diplophos taenia (Günther, 1873)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Ozawa, T., K. Oda & Ida, T., 1990. Systematics and distribution of the Diplophos taenia species complex (Gonostomatidae), with a description of a new species. Japanese Journal of Ichthyology v. 37 (núm. 2): 98-115.
* ↑ Matsubara, K., 1940. Studies on the deep-sea fishes of Japan. XIII. On Prof. Nakazaw's collection of fishes referable to Isospondyli, Iniomi and Allotriognathi (1). Suisan Kenkiu-Shi v. 35 (núm. 12): 314-319.
* ↑ Günther, A., 1889. Report on the pelagic fishes collected by H. M. S. Challenger during the years 1873-1876. Report on the Scientific Results of the Voyage of H. M. S. Challenger v. 31 (pt 78): 1-47, Pls. 1-6.
* ↑ Parr, A. E., 1931. Deepsea fishes from off the western coast of North and Central America. With keys to the genera Stomias, Diplophos, Melamphaes and Bregmaceros, and a revision of the Macropterus group of the genus Lampanyctus. Bulletin of the Bingham Oceanographic Collection Yale University v. 2 (art. 4): 1-53.
* ↑ Krefft, G. & Parin, N. V., 1972. Ergebnisse der Forschungsreisen des FFS 'Walther Herwig' nach Südamerika. 25. Diplophos rebainsi n. sp. (Osteichthyes, Stomiatoidei, Gonostomatidae), a new gonostomatid fish from southern seas. Archiv für Fischereiwissenschaft v. 23 (núm. 2): 94-100.
* ↑ Günther, A., 1873. Erster ichthyologischer Beitrag nach Exemplaren aus dem Museum Godeffroy. Journal Museum Godeffroy 1873, heft 2: 97-103.
* ↑ Ozawa, T., K. Oda i T. Ida, 1990. Systematics and distribution of the Diplophos taenia species complex (Gonostomatidae), with a description of a new species. Jap. J. Ichthyol. 37(2):98-115.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
# Ànec beccrestat americà

L'ànec beccrestat americà (Sarkidiornis sylvicola) és un ocell aquàtic de la família dels anàtids (Anàtids) que habita llacs, rius i pantans de Sud-amèrica. Molts autors el consideren una subespècie de Sarkidiornis melanotos.

## Referències

* ↑ Kevin P. Johnson i Michael D Sorenson (1999), The Auk 116 (3): 792–805. doi:10.2307/4089339 Rev. 09/07/2013 (anglès)
# Conger macrocephalus

Conger macrocephalus és una espècie de peix pertanyent a la família dels còngrids.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu fins als 329 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic occidental central: les illes Filipines.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Bosc L. A. G., 1816-1819. (Pisces accounts). A: Nouveau Dictionnaire d'Histoire Naturelle..., Nouv. Ed. Paris. Nouv. Dict. Hist. Nat. v. 1-36.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Kanazawa, R. H., 1958. A revision of the eels of the genus Conger with descriptions of four new species. Proceedings of the United States National Museum v. 108 (núm. 3400): 219-267, Pls. 1-4.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 «Conger macrocephalus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Carrer de Gentildones (Tortosa)

El carrer de Gentildones és un carrer del barri de Remolins, a Tortosa (Baix Ebre), inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un carrer estret d'uns 2 m a la part més ampla, que connecta el carrer de Vilanova amb la plaça de la Immaculada. El primer tram, del carrer de Vilanova al de la Font de la Salut, és recte i més ample. El segon tram, fins a la plaça, és irregular i molt estret, i hi donen només parts posteriors de cases. En general totes les cases mantenen l'aparença original, fins i tot a les façanes, emblanquinades i amb petits arcs de maó a les obertures. Solen tenir dos o tres pisos, normalment amb un petit terrat davant la teulada, i si no en tenen, deixen sobresortir petits voladissos amb els caps de les bigues (núm. 19-21). La casa del costat de la 21, amb porta principal al carrer Major, presenta la típica sortida posterior mitjançant un petit pati, i permet veure també el tipus de mur de separació d'habitatge, amb maó de pla als pilars de reforç, i de cantell als forjats.

## Història

Es tracta d'un dels carrers que millor conserva l'aparença tradicional de l'edat mitjana fins a començament del segle xx. Forma part de l'antic barri jueu.

## Referències

* 1 2 «Carrer de Gentildones». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
# Cal Cisteller (Castellcir)

Cal Cisteller és una casa antiga del poble de Castellcir, en el terme municipal del mateix nom, a la comarca del Moianès. És una de les poques que no està situada en el Carrer de l'Amargura, nucli primigeni de Castellcir, sinó en el carrer de darrere pel sud, a l'extrem de ponent del carrer d'Esteve Torrentó. El nom de la casa ve del fet que feien de cistellers.

## Referències

* ↑ GARCIA-PEY, Enric. Castellcir. Recull onomàstic. Barcelona: Societat d'Onomàstica - Institut Cartogràfic de Catalunya, 2005. (Col·lecció Monografies, núm. 29). ISBN 978-84-393-6858-8

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.
# Bonaventura Furlanetto

Bonaventura Furlanetto (Venecia, 27 de maig de 1738 – Venecia, 6 d'abril de 1817) fou un compositor i pedagog musical i era conegut amb el sobrenom de Musin.
Encara molt jove fou nomenat mestre de cant i director de les representacions de l'Ospedale della Pietà, en el qual només s'admetien senyoretes, amb les quals, formà una orquestra molt notable. També va ser mestre de capella de la Basílica de Sant Marc i professor de contrapunt i fuga de l'Institut Filharmònic de la seva vila nadiua. En el contrapunt va tenir com alumne, entre d'altres a Anselmo Marsand (1769-1841).
Deixà abundant música religiosa com la cantata San Giovanni Nepomuceno, els oratoris Tobies é Il Voto di Jefté',' una missa, etc., i un Tratado de contrapunto.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 25, pàg. 250 (ISBN 84-239-4525-1)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 33, pàg. 391 (ISBN 84 239-4533-2)
# Dipturus healdi

Dipturus healdi és una espècie de peix de la família dels raids i de l'ordre dels raïformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 58,7 cm de longitud total i les femelles 72,3.

## Hàbitat

És un peix marí, d'aigües profundes i demersal que viu entre 304-520 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oceà Índic oriental: Austràlia Occidental.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Rafinesque C. S., 1810. Caratteri di alcuni nuovi generi e nuove specie di animali e piante della sicilia, con varie osservazioni sopra i medisimi. (Part 1 involves fishes, pp. (i-iv) 3-69 (70 blank), Part 2 with slightly different title, pp. ia-iva + 71-105 (106 blank)). Caratteri.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Last, P.R., White, W.T. & Pogonoski, J.J., 2008. New skates of the genus Dipturus (Rajoidei: Rajidae) from Australian Seas. Pp. 9-51. A: Last, P.R., White, W.T., Pogonoski, J.J. & Gledhill, D.C. (eds.): Descriptions of new Australian skates (Batoidea: Rajoidei). CSIRO marine and atmospheric research paper núm. 021.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Last, P.R. i J.D. Stevens, 1994. Sharks and rays of Australia. CSIRO, Austràlia. 513 p.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Ànec canyella

L'ànec canyella (Tadorna ferruginea) és un membre de la família Anatidae.
Principalment viu des del sud-est d'Europa a la Xina central és migratori i hiverna al sud d'Àsia. Fa de 58–70 cm de llarg.
Als Països Catalans es pot presentar com a espècie accidental a final d'estiu.
És considerat sagrat pel budisme al Tibet i Mongòlia.

## Referències

* ↑ «Ocells del Delta del Llobregat». Espais Naturals del Delta del Llobregat. Arxivat de l'original el 9 de juliol 2022. [Consulta: 13 gener 2021].
* ↑ Estrada, Joan; Jutglar, Francesc; Llobet, Toni. Ocells de Catalunya, País Valencià i Balears : Inclou també Catalunya Nord, Franja de Ponent i Andorra. Barcelona: Lynx, març de 2010, pàgs. 22-23. ISBN 978-84-96553-54-5.

## Enllaços externs

* BirdLife International (2004). Tadorna ferruginea. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 11 May 2006 (en anglès). Database entry includes justification for why this species is of least concern
* Madge and Burn, Wildfowl ISBN 0-7470-2201-1
* Mullarney, Svensson, Zetterstrom and Grant, Collins Bird Guide ISBN 0-00-219728-6
* http://www.birding.in/birds/Anseriformes/Anatidae/ruddy_shelduck.htm
# Emerich Dembrovschi

Emerich Dembrovschi o Emeric Dembroschi (Câmpulung la Tisa, 6 d'octubre de 1945) fou un futbolista romanès de la dècada de 1970.
Pel que fa a clubs, destacà a SC Bacău i Politehnica Timişoara. Fou internacional amb Romania, amb qui disputà el Mundial de 1970.

## Palmarès

* Copa romanesa de futbol: 1979-80

## Gols internacionals

| # | Data | Seu | Rival | Marcador | Resultat | Competició |
| 1. | 3 setembre 1969 | JNA Stadium, Belgrad, Iugoslàvia | Iugoslàvia | 0-1 | 1-1 | Amistós |
| 2. | 16 novembre 1969 | 23 August Stadium, Bucarest, Romania | Grècia | 1-0 | 1-1 | Classificació Copa del Món 1970 |
| 3. | 10 juny 1970 | Estadio Jalisco, Guadalajara, Mèxic | Brasil | 2-3 | 2-3 | Copa del Món 1970 |
| 4. | 21 abril 1971 | Vojvodina Stadium, Novi Sad, Iugoslàvia | Iugoslàvia | 0-1 | 0-1 | Amistós |
| 5. | 22 setembre 1972 | Olympic Stadium, Hèlsinki, Finlàndia | Finlàndia | 0-3 | 0-4 | Classificació Euro 1972 |
| 6. | 10 octubre 1971 | Idrætsparken Stadium, Copenhaguen, Dinamarca | Dinamarca | 2-1 | 2-1 | Classificació Jocs Olímpics 1972 |
| 7. | 14 novembre 1971 | 23 August Stadium, Bucarest, Romania | Txecoslovàquia | 1-0 | 2-1 | Classificació Euro 1972 |
| 8. | 3 setembre 1972 | Stadionul Central, Craiova, Romania | Àustria | 1-1 | 1-1 | Amistós |
| 9. | 29 octubre 1972 | 23 August Stadium, Bucarest, Romania | Albània | 2-0 | 2-0 | Classificació Copa del Món 1974 |

## Referències

* ↑ Ilie Dobre - Emeric Dembroschi - eroul de la Guadalajara (Ed. Paralela 45, 2004), p. 5
* ↑ Perfil a romaniansoccer
* ↑ «Perfil a statisticsfootball». Arxivat de l'original el 2018-05-16. [Consulta: 25 juliol 2018].
# Carrer de Manuel Cúndaro (Girona)

El carrer de Manuel Cúndaro és un carrer del call de Girona que en el seu conjunt forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un carreró estret i sinuós que va des de la Força al capdamunt de les escales de la Pera. Té esglaons de marxapeu de pedra polida i petja de còdols. Les façanes laterals són molt opaques. Pel costat dret hi ha la façana lateral de la casa núm. 20 de la Força i la de la casa Laporta de la pujada de la Pera. Pel costat esquerre, entre d'altres, se'n destaca la casa núm. 3, amb porta dovellada al costat i mig tapada pel carrer, que actualment s'usa com a finestra. Al mig del carrer hi ha connexions entre cases en forma de pont.

## Història

És un carreró antic que ha rebut diferents noms: el carreró que baixa de la Carnisseria, el carreró que baixa a la Força devers la Casa Cartellà, etc. El 1676 se li donà el nom actual.

## Referències

* 1 2 «Carrer Cúndar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 febrer 2015].
# Cal Coix (Angostrina)

Cal Coix és un veïnat del terme comunal d'Angostrina i Vilanova de les Escaldes, a la comarca nord-catalana de l'Alta Cerdanya.
És a prop del nord del nucli de la Part Major d'Angostrina, al qual pertany actualment com un barri de la població.
Originalment era un mas aïllat, al voltant del qual es va anar formant l'actual veïnat.

## Referències

* ↑ Cal Coix en els ortofotomapes de l'IGN

## Bibliografia

* Becat, Joan. «5 - Angostrina i Vilanova de les Escaldes». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Coromines, Joan. «Angostrina». A: Onomasticon Cataloniae: Els noms de lloc i noms de persona de totes les terres de llengua catalana. Barcelona: Curial Edicions Catalanes i la Caixa, 1994 (Onomasticon Cataloniae, II A - Be). ISBN 84-7256-889-X.
* Mercadal (coord.), Oriol; Giménez (fot.), Emili. «El Capcir. Els Angles». A: Patrimoni medieval de la Cerdanya i el Capcir. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2017, p. 240-241 (Col·lecció Camí Ral, núm. 39). ISBN 978-84-232-0830-2.
* Pélissier, Jean-Pierre. Paroisses et communes de France : dictionnaire d'histoire administrative et démographique, vol. 66 : Pyrénées-Orientales. París: CNRS, 1986. ISBN 2-222-03821-9.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Angostrina i Vilanova de les Escaldes». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
# Diputació de Granada

La Diputació Provincial de Granada és una institució pública que presta serveis directes als ciutadans i dona suport tècnic, econòmic i tecnològic als ajuntaments dels municipis de la província de Granada, Andalusia. A més, coordina alguns serveis municipals i organitza serveis de caràcter supramunicipal. Té la seu central a la ciutat de Granada, al carrer Periodista Barrios Talavera, núm. 1. El seu president actualment és José Entrena Ávila (PSOE).

## Presidents

Des de la instauració de la democràcia a Espanya, els presidents de la diputació granadina han estat:
Presidents de la Diputació de Granada :
| Període | President | Partit | Municipi |
| 1979-1982 | José Sánchez Faba | UCD | Granada |
| 1983 | Gerardo Esteva de la Torre | UCD | Motril |
| 1983-1988 | Juan Hurtado Gallardo | PSOE | Baza |
| 1988-1992 | José Olea Varón | PSOE | Granada |
| 1992-1999 | José Antonio India Gotor | PSOE | Granada |
| 1999-2003 | José Rodríguez Tabasco | PSOE | Santa Fe |
| 2003-2011 | Antonio Martínez Caler | PSOE | Caniles |
| 2011-2015 | Sebastián Pérez Ortiz | PP | Granada |
| 2015-act. | José Entrena Ávila | PSOE | Villanueva Mesía |

## Enllaços externs

* Web oficial de la Diputació de Granada Arxivat 2009-10-27 a Wayback Machine.
# Ànec crestat

L'ànec crestat (Lophonetta specularioides) és una espècie d'ocell de la família dels anàtids (Anatidae). Habita llacs, aiguamolls i praderies humides dels Andes del Perú, Bolívia, Xile i Argentina fins a la Terra del Foc. També a les Malvines. És l'única espècie del gènere Lophonetta (Riley, 1914).

## Referències

* ↑ «ànec crestat». Diccionari dels ocells del món. TERMCAT, 2017-2022. [Consulta: 9 juliol 2022].
# Congregació Mariana de Igualada

Congregació Mariana de Igualada va ser una publicació religiosa mensual en català editada a Igualada entre els anys 1931 i 1932.

## Descripció

L'editava la Congregació Mariana i en aquesta seu hi havia la redacció i l'administració. S'imprimia als tallers de Nicolau Poncell. Tenia quatre pàgines, a dues columnes, amb un format de 28 x 22 cm. A la capçalera hi havia un dibuix de Joan Junceda que mostrava la Mare de Déu protegint l'escut d'Igualada amb el seu mantell. El primer número va sortir l'abril de 1931 i l'últim, el 12, el maig de 1932.

## Continguts

A l'article de presentació recordaven l'anterior revista de la congregació Virtus et Labor (1922-1928) i comentaven «Avui, com Au Fènix que reneix de ses pròpies cendres, aquella revista enyorada ressorgeix de nou, amb l'embolcall humil d'aquesta fulla volandera. En ella tindrà la Congregació Mariana un missatger fidel i lleuger per a trametre als seus estimadíssims congregants les lliçons que la Verge els vol donar».
Era una publicació religiosa que parlava de les activitats de la Congregació Mariana: actes de pietat, excursions, caramelles, assemblees, esport, concursos, teatre, poesia, etc. El núm. 9 (gener 1932) va ser extraordinari amb motiu del desè aniversari de la Congregació. Aquest número va tenir vint pàgines, hi havia il·lustracions i gairebé tots els articles eren col·laboracions signades, entre d'altres, per Isidre Solà Díaz, Manuel Vich Ravetllat, Antoni Malats, Amadeu Amenós i Roca, Joan Bta. Castellà i Valls, Francesc M. Colomer Oms i Lluís Valls Soler.

## Referències

* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 426.
* ↑ Colomer Oms, Francesc M. «Un nou missatger de la Verge». Congregació Mariana de Igualada, 1, 4-1931.
# Obaga de Sant Isidre

L'Obaga de Sant Isidre és una obaga del terme municipal de Conca de Dalt, al Pallars Jussà, a l'antic terme de Toralla i Serradell, en el territori del poble d'Erinyà.
Està situada al vessant nord de l'extrem oriental del Serrat del Ban, al nord del Tossal dels Corbs, a la dreta del barranc d'Enserola. És just al sud de la partida d'Enserola i al nord-oest del Camp de Fenós, a llevant del Planell de l'Obaga. L'ermita de Sant Isidre és al damunt i al sud de la part oriental d'aquesta obaga.
# Carrer de l'Era (Torroja del Priorat)

El Carrer de l'Era és un carrer catalogat com a monument del municipi de Torroja del Priorat (Priorat) i inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català.

## Descripció

És un carrer gairebé rectilini que duu de la part del poble a la plaça de l'església i perpendicular al carrer Major. En el seu tram final travessa un "perxe" que, en el seu temps, tancava la població. Conserva cases amb portalades interessants, algunes d'elles enrunades. Cal citar, entre d'altres les cases números 18 (1881), 19 (1881), s/n (1796) i una que fa cantonada amb el carrer Baixa de la Font (on té el núm. 12) de l'any 1779. El nivell fa que els dos carrers que hi desemboquen ho facin paral·lelament i amb una barana.
El paviment, de còdols, es conserva en un estat molt acceptable i contribueix a mantenir el tipisme de la localitat.

## Història

Sembla que cal datar el sector del carrer de l'Era dins de les ampliacions del segle xviii a causa de l'augment demogràfic experimentat pel poble en aquella centúria. Entre 1836 i 1838 es va refer la fortificació del poble arran de les guerres carlines i al capdamunt del carrer, sota el perxe s'hi va fer un portal que, com els altres, desaparegué cap a finals del segle xx.

## Referències

* 1 2 3 «Carrer de l'Era». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 desembre 2012].

## Enllaços externs

* «Carrer de l'Era». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Cal Garriga (Banyeres del Penedès)

Cal Garriga és una casa del poble de Saifores, al municipi de Banyeres del Penedès (Baix Penedès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. La façana que dona al carrer Major és la part del darrere de la casa. Presenta les antigues façanes de dues cases. La núm. 5 fou comprada per engrandir la casa. Pel que fa a l'edifici núm. 3, els baixos consten d'una porta d'arc de mig punt tapiada (correspon al celler), damunt la qual hi ha restes d'un escut d'armes. A la dreta hi ha una finestra amb marc de pedra i llinda amb dues dents. A l'esquerra hi ha una finestra nova amb reixat. El pis noble consta d'una gran finestra amb base, trencaaigües i arc rebaixat, a cada banda té una finestra rectangular de construcció posterior.
A la casa núm. 5 ressalta la data 1765 a la porta d'entrada i unes finestretes amb llinda dentada que presenten una creu grega en relleu. La part del davant de la casa presenta un baluard amb portalada d'arc rebaixat i els dos pisos de l'habitatge. A l'esquerra s'alça una torre amb cobertes de dues vessants i tres finestres de mig punt. Destacar el sostre del celler que presenta un teixit de troncs i branques d'arbre.
La part antiga de la casa és la del carrer Major. Abans, l'actual entrada, corresponia als darreres de la casa, el corral. El canvi en l'estructuració de la casa fou fet per tal d'aprofitar el sol, ja que la mestressa va caure malalta. La casa i les propietats eren dels Comtes del Asalto, pares de l'actual propietària (1983), que obtingué aquest lloc en herència. Posteriorment la casa fou coneguda amb el renom dels "Masovers". En la documentació antiga el cognom dels propietaris de la hisenda és Canals.

## Referències

* 1 2 3 4 «Cal Garriga». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Cal Garriga». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Ànec cullerot australià

L'ànec cullerot australià (Anas rhynchotis) és una espècie d'ocell de la família dels anàtids (Anatidae) que habita pantans, llacs, estanys, corrents fluvials i llacunes costaneres del sud-oest, sud i est d'Austràlia, Tasmània i Nova Zelanda. Modernament ha estat inclòs en el gènere Spatula com (S. rhynchotis).

## Referències

* ↑ «Ànec cullerot australià». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 2 març 2025(català)
# Obaga de l'Oriol

L'Obaga de l'Oriol és una obaga del terme municipal de Conca de Dalt, dins de l'antic terme de Claverol, al Pallars Jussà. Es troba en territori de l'antic enclavament dels Masos de Baiarri.
Està situat a la part oriental de l'enclavament, al vessant oriental del Cap de l'Alt de Baiarri. És a l'esquerra de la llau de Perauba, al nord del Coll de Neda i al sud-oest de les Costes de Baiarri. És també a migdia de la Solana de la Grallera. L'Obaga de l'Oriol conté, al seu sector nord-est, la Font de l'Oriol.
# Disc facial

En ornitologia, el disc facial és la col·lecció còncava de plomes a la cara d'alguns ocells — sobretot els mussols— que envolten els ulls. La concavitat del disc facial forma un paraboloide circular que recull les ones sonores i les dirigeix cap a les orelles del mussol. Les plomes que formen aquest disc poden ser ajustades per l’ocell per alterar la distància focal d’aquest col·lector de sons, permetent a l’ocell enfocar-se a diferents distàncies i permetent-li localitzar les preses només pel so sota la neu, l’herba o la cobertura vegetal.
Altres espècies d’ocells, com les arpelles, tenen discos facials menys prominents. En les arpelles, el terme relacionat rufa facial es refereix a les plomes al voltant del coll que s'eleven en resposta al soroll, essencialment engrandint el disc facial i millorant l’audició.
L'òliba comuna té el disc facial més destacat visualment, mesurant uns 110mm (Simmons), mentre que el gamarús de Lapònia té el disc més gran de qualsevol au.

## Referències

* Jemima Parry-Jones (2001). Understanding Owls: Biology, Management, Breeding, Training. David i Charles, pàg. 20.ISBN 0-7153-1223-5
* Robert E. Simmons (2000). Harriers of the World: their Behavior and Ecology . Oxford University Press, pàgs. 53-56.ISBN 0-19-854964-4. Special:BookSources/0-19-854964-4
* UR Koch, H. Wagner (2002). Morphometry of Auricular Feathers of Barn Owls (Tyto alba). Revista Europea de Morfologia, Vol. 40, núm. 1, pàgines 15-21