OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Església del Sagrat Cor de Burjassot

L'església parroquial del Sagrat Cor és un temple catòlic situat al carrer Teodor Llorente, 9, al municipi de Burjassot. És un Bé de Rellevància Local amb identificador nombre 46.13.078-006.

## Història

Es va erigir com a parròquia el 29 de desembre de 1953.

## Descripció

L'església compta amb un campanar junt a la façana principal. Té dos cossos, un sense decoració adossat al temple i un altre amb quatre finestres per campanes i un balcó enfront de cadascuna. El campanar té dues campanes, la més gran, de 152 kg i orientada a la façana principal i la menuda, de 79 kg orientada a la teulada del temple.

## Referències

* ↑ «Ficha BRL: Iglesia Parroquial del Sagrado Corazón de Jesús» (en castellà). Cult.gva.es. [Consulta: febrer 2016].
* 1 2 «Arciprestazgo 10: "San Juan de Ribera"» (en castellà). Archivalencia.org, 10-01-2012. Arxivat de l'original el 8 de febrer 2016. [Consulta: febrer 2016].
* ↑ «Parròquia del Sagrat Cor de Jesús». Campaners.com. [Consulta: febrer 2016].
# Església del Salvador de Speti

L'església del Salvador de Speti (en georgià: სპეთის მაცხოვრის სახელობის ეკლესია) és una església ortodoxa georgiana del segle xi situada a la regió d'Imerècia, a Geòrgia. És una església amb planta de saló d'una nau, i la seva característica més recognoscible és un iconòstasi medieval fet d'alabastre i estuc. L'església està inscrita en la llista dels Monuments Culturals destacats de Geòrgia.

## Història

L'església es troba a la muntanya del bosc Kvirike, a prop del poble de Speti, a la vall del riu Qvirila, a 16 km a l'est de la ciutat de Sachkhere, al districte de Sachjere, a la regió d'Imerècia. Se la coneix comunament com l'església Superior del Salvador (ზედამაცხოვარი), per distingir-la de la seva homònima església medieval «inferior», situada al poble. L'església estava mig arruïnada quan Ekvtime Taqaishvili la va visitar el 1920. Va ser reparada de manera substancial el 1938.

## Descripció

L'església va ser construïda amb grans lloses de gres tallades. És una petita església de planta de saló d'una única nau, amb un absis semicircular inscrit en el rectangle exterior. La construcció de l'absis principal és similar al de l'església d'Ekhvevi. Hi ha una finestra al sud i una altra a l'oest, però la seva ornamentació tallada està danyada. A ambdós costats de la finestra est es veuen rastres tot just discernibles de dues inscripcions medievals en asomtavruli.
L'interior està cobert per una volta de canó, en tres arcs de suport, i la paret està dividida longitudinalment en arcades laterals. Sota n'hi ha un petit nínxol en cada costat de l'absis, mentre que més amunt hi ha grans buits que, a l'est, s'obren cap a fora en obertures circulars, amb gravats. Aquests buits corresponen a la pròtesi i al diacònicon. L'església ha conservat el seu alt iconòstasi, contemporani seu, i ha estat traslladat al Museu Nacional de Geòrgia a Tbilisi per preservar-lo en un lloc segur. Cobert amb ornaments d'herba, els seus colors s'han esvaït a causa de la humitat. L'iconòstasi està construït amb estuc d'alabastre i consta de tres arcs i quatre pilars, amb una porta reial al mig. Enfront, a la vora de la porta reial, sobre un pedestal rectangular de pedra, s'alça una enorme creu de fusta, en altre temps coberta amb làmines de plata, però actualment nua. L'església va ser molt venerada pels caçadors i les banyes de molts cérvols acostumaven a mostrar-se a l'edifici.

## Referències

* ↑ «List of Immovable Cultural Monuments» (en georgià). National Agency for Cultural Heritage Preservation of Georgia. [Consulta: 25 juliol 2019].
* ↑ Andguladze, N. «სპეთი [Speti]». A: ქართული საბჭოთა ენციკლოპედია, volum IX. (Georgian Soviet Encyclopaedia) (en georgià), 1985, p. 509.
* 1 2 3 Taqaishvili, Ekvtime «Four Basilican Churches of the Qvirila valley». Georgica, 1, 1936, pàg. 164-168.
# Església dels Salesians (Girona)

L'Església dels Salesians és un conjunt d'edificis de Girona inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció
### Església

És un edifici d'una planta d'una nau amb absis poligonal. Nau de volta ogival. Façana simètrica d'accés per porta d'arc de punt d'ametlla amb inscripció AUXILIUM CHRISTIANORUM. Damunt hi ha un òcul i més amunt una rosassa de traceria molt treballada. La façana es clou amb el frontó del teulat i amb una cornisa de motllures, que dona la volta a l'edifici. El lateral esquerra de cinc trams i contraforts esglaonats que clouen amb ràfec de pedra. Finestres de punt d'ametlla i d'altres d'arc rebaixat al soterrani i a nivell de terra (tapiades). Les obertures segueixen a totes les façanes. La lateral dreta és dins el pati dels Salesians i té cossos adherits.

### Complex educatiu

És un edifici de planta baixa i dos pisos, format entorn d'un pati. Planta en U on cal remarcar la façana principal. A l'esquerra es troba l'església dels Salesians. La façana lateral dreta i la principal segueixen la mateixa composició d'obertures seriades a totes les plantes, de composició en vertical, però separats els forjats per franges. L'accés es fa a través d'una porta amb finestres a banda i banda i unificat tot per un arc rebaixat. Al damunt hi ha tres finestres unides. Al segon pis segueix la composició general. L'accés es produeix pel punt d'unió amb l'església. El pati té dos nivells, un a la part antiga i l'altre a l'ampliació del XX al llarg del que ja existia. La façana es remata amb cornisa i gàrgoles rectes.
Dins hi ha un retaule de la mateixa època i de l'escola d'imatgeria d'Olot.
S'instal·len en terrenys del Marquès de Cuadras, dins el terme, llavors, de Sant Daniel, conegut com el Bou d'Or. La finca es coneixia com la Manola.

## Història

L'any 1891 arribaren a Girona els primers religiosos salesians i al maig de 1893 s'inauguraven les primeres instal·lacions que esdevendrien un gran complex educatiu. Aquell mateix any comencen a funcionar les classes gratuïtes, l'Oratori Festiu i la Granja agrícola. El temple, dedicat a Santa Maria Auxiliadora, és beneït i obert al públic el 28 de juny del 1901. La Guerra Civil (1936-1939) afectà greument tant el santuari com el col·legi, però a principis de gener de l'any següent es va beneir la nova imatge de la Verge, rèplica de la que havia estat destruïda durant la Guerra. Posteriorment, la crisi de vocacions al sacerdoci va afectar la institució i els Salesians van marxar al 1980. S'hi instal·là el centre de FP i més tard, vers el 1985, l'edifici vell s'aprofità per fer-hi l'institut Girona 3. Actualment, l'institut s'anomena Institut Narcís Xifra i Masmitjà.

## Referències

* 1 2 3 4 5
# Església dels Trinitaris (Vic)

L'Església dels Trinitaris és una obra barroca de Vic (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Antiga església convertida en sala d'actes. La façana es troba orientada al nord i presenta el capcer triangular que lateralment descriu formes sinuoses. El portal és rectangular, inscrit dins d'un plafó de pedra, presenta forma gòtica i té esculpit un àngel. Al damunt, hi ha una fornícula sense imatge amb decoració d'entrellaços. Més amunt d'aquesta, a prop del capcer, s'hi obren una finestra i un òcul. Lateralment s'hi obren dues portes i al damunt finestres, i s'hi eleva un campanar de secció quadrada cobert a quatre vessants. Interiorment presenta una sola nau amb atri i cinc trams, els tres dels peus tenen naus laterals i ambdós espais estan coberts amb volta quatripartita, mentre el quart es remata amb cúpula central semiesfèrica. Les capelles laterals presenten, també, volta quatripartida. En el capcer la distribució de planta és similar, però, coberta de forma plana.

## Història

Situada a un extrem del c/ Sant Pere en el lloc on en temps del Bisbe Ponç el 1306 s'hi traslladà una comunitat de monges Augustianes provinents de Sant Martí Sescorts i van romandre-hi fins al 1560. El segle xvii, entre 1696-1741, Pere Casas hi construir l'església actual. Fou seu de la confraria de Santa Caterina, que agrupava els traginers, coders i espardenyers i hi oferien un altar que com altres fou malmès el 1936. Al costat de l'església hi ha un claustre mig derruït. L'estat de conservació en general és força dolent. Pertany a l'associació recreativa de l'Orfeó Vigatà.

## Referències

* 1 2
# Àrea de Bouzaïène, El Gallel i Maknassy

L'àrea de Bouzaïène, El Gallel i Maknassy és una zona situada al sud de la governació de Sidi Bou Zid, entre les poblacions de Maknassy o Meknassi a l'est i de Menzel Bou Zaïene (o Bouzaïene) a l'oest, caracteritzada per l'existència de pistatxers de l'Atles (Pistacia atlantica). Es troba a la vora del Parc Nacional de Bou Hedma i fou declarada pel govern àrea natural sensible.
# Àrea metropolitana de Jaén

L'Àrea metropolitana de Jaén és una aglomeració urbana formada per 16 municipis de la Província de Jaén (Espanya) la població total de la qual suma 223.448 habitants (INE 2006).
Els municipis que conformen aquesta àrea metropolitana, estaven anteriorment inclosos dins d'alguna de les altres Comarques de Jaén. Aquesta àrea metropolitana va sorgir el 27 de març de 2003. d'acord amb el llistat comarcal elaborat per la Conselleria de Turisme i Esport de la Junta d'Andalusia, en el qual es modifiquen les comarques de Jaén, i per primera vegada s'utilitza el terme Àrea metropolitana de Jaén.

## Industria

Té una gran importància dins de la Província de Jaén, ja que juntament amb la capital, destaquen municipis com Martos, Mancha Real o Mengíbar entre d'altres, que posseeixen un poderós teixit industrial que destaca no només dins de la Província de Jaén, sinó també a nivell d'Andalusia.

## Demografia

Aquesta àrea metropolitana concentra al voltant del 33% de la població total de la Província de Jaén.

## Municipis integrants

| Municipi | Població | Sup. km² | Densitat h/km² |
| Jaén | 117.769 | 422 | 279,07 |
| Martos | 24.061 | 259,10 | 92,86 |
| Torre del Campo | 14.076 | 182 | 77,34 |
| Torredonjimeno | 13.914 | 157,8 | 88,17 |
| Mancha Real | 10.431 | 97 | 107,53 |
| Mengíbar | 9.102 | 62 | 146,80 |
| Porcuna | 6.859 | 176,3 | 38,90 |
| Los Villares | 5.329 | 88 | 60,55 |
| Villatorres | 4.351 | 72,71 | 59,84 |
| Jamilena | 3.459 | 8,96 | 386,04 |
| Fuensanta de Martos | 3.326 | 53,32 | 62,37 |
| La Guardia de Jaén | 3.301 | 38,28 | 86,23 |
| Fuerte del Rey | 1.267 | 34,43 | 36,79 |
| Villardompardo | 1.160 | 17 | 68,23 |
| Santiago de Calatrava | 883 | 47,66 | 18,52 |
| Higuera de Calatrava | 696 | 39 | 17,84 |
| Total | 220.448 | 1.755,56 | 125,57 |
# Àrea metropolitana de Nova York

L'àrea metropolitana de Nova York, també coneguda com a Tri-state Area (Àrea Triestat), és l'àrea metropolitana més poblada dels Estats Units d'Amèrica i també una de les més poblades del món.

## Territori i població

L'àrea metropolitana és definida per l'Office of Management and Budget (Oficina de Gestió i Pressupost) com New York-Northern New Jersey-Long Island, NY-NJ-PA Metropolitan Statistical Area (on NY-NJ-PA es refereix als tres estats que la conformen, Nova York (NY), Nova Jersey (NJ) i Pennsilvània (PA)) i té una població estimada de 19,9 milions d'habitants (2013). La MSA és, a més, dividida en quatre divisions metropolitanes.
L'Oficina de Gestió i Pressupost defineix alhora una regió més àmplia, consistent a l'àrea metropolitana de Nova York més cinc àrees metropolitanes adjacents. Aquesta àrea es coneix com a New York-Newark-Bridgeport, NY-NJ-CT-PA Combined Statistical Area (CSA) (on CT es refereix a Connecticut), amb una població estimada de 23,5 milions d'habitants (2013). Un de cada catorze estatunidencs resideix en aquesta regió.
Aquesta àrea inclou la ciutat més gran dels Estats Units (Nova York), les cinc ciutats més grans de l'estat de Nova Jersey (Newark, Jersey City, Elizabeth i Trenton) i les dues ciutats més grans de Connecticut (Bridgeport i New Haven). El total del territori de l'àrea metropolitana estesa és de 30.671 km².

## Referències

* ↑ «The 10 Largest Metro Areas on July 1, 2013». U.S. Census Bureau. [Consulta: 27 març 2014].
* ↑ «Annual Estimates of the Resident Population: April 1, 2010 to July 1, 2013 - Combined Statistical Area; and for Puerto Rico». U.S. Census Bureau. [Consulta: 27 juny 2014].

## Vegeu també

* Llista d'aglomeracions de Nord-amèrica
# Església i claustre del Carme (Maó)

L'Església i el claustre del Carme de Maó foren construïts entre 1726 i 1808, sota l'orde dels Carmelites, en època del governador anglès Blakeney. L'església és d'estil neoclàssic, però té una façana molt nua; a l'interior és un edifici molt espaiós. Al costat hi ha el claustre, que es caracteritza per ser molt gran, de gran qualitat decorativa i artística, amb una cisterna al mig. És de planta quadrada, amb dues plantes. L'any 1835 va tenir lloc la desamortització i el claustre va passar a mans municipals, restant només l'església en mans eclesiàstiques. El 1877 fou erigida en parròquia.
L'altra part del convent, a partir de la desamortització, va tenir diferents funcions: jutjats, presó, escola pública i mercat. Actualment hi trobam, a més del mercat, el Conservatori de Música, la Biblioteca Hernández Mora, la UNED, un espai dedicat a la realització de cursos, com, per exemple, la UIMIR i l'espai interior del Patí d'Es Claustre on es realitzen activitats culturals durant la primavera i l'estiu.

## Referències

* ↑ «Itinerari 3». Ajuntament de Maó.
# Església parroquial de Grinzing

L'església parroquial catòlica romana de Grinzing es troba a la Himmelstraße 25, a la barriada de Grinzing, al XIXè districte de Viena, Döbling. Està consagrada a la Veracreu i pertany al deganat municipal nr. 19 (Stadtdekanat 19) de la Vicaria de la ciutat de Viena (Vikariat Wien Stadt), a la vegada part de l'arxidiòcesi de Viena. L'edifici ha estat declarat com a bé immoble de patrimoni cultural (Denkmalschutz).

## Història

L'església parroquial de Grinzing va ser finançada i construïda entre els anys 1417 i 1426, segons diuen, per dotze famílies de viticultors. Això permetre que, la gent de Grinzing es pogués estalviar la caminada fins a l'església parroquial de Heiligenstadt, que ara només s'hi assistia els diumenges. En dues ocasions, però, l'església va acabar incendiada i va ser reconstruïda després dels setges turcs de 1529 i 1683 amb l'ajuda del monestir de Klosterneuburg.
L'any 1783, el municipi cadastral de Grinzing va ser elevat per l'emperador Josep II a la condició de parròquia independent. La parròquia va ser confiada al monestir de Klosterneuburg, pel qual els canonges agustins han estat els pastors de Grinzing des d'aleshores. L'any 1881 l'església va ser reformada per primera vegada i dotada d'un nou altar major i noves finestres de vidre, mentre que el mobiliari barroc va ser retirat, juntament amb la creu de l'altar, la qual va ser recuperada l'any 1965. L'altar major d'estil neogòtic va ser substituït per un altar de marbre cap a mitjans del segle xx.
La darrera reforma es va iniciar l'any 1983 amb motiu del 200 aniversari de l'església parroquial i es va acabar l'any 1986. L'església va ser deshumidificada, s'hi va instal·lar sòl radiant, un petit porxo a l'entrada nord i una sala de confessió i una de conferències a la part sud. També es van reconstruir la sagristia i l'interior de la torre. L'orgue, construït el segle xviii, va ser renovat parcialment els anys 1829 1858 i completament l'any 2017.

## Referències

* ↑ «Wien - unbewegliche und archäologische Denkmale unter Denkmalschutz.» (en alemany), 28-05-2016. Arxivat de l'original el 2016-05-28. [Consulta: 30 octubre 2022].
* 1 2 3 «Kirche» (en alemany). [Consulta: 1r novembre 2022].
* ↑ Wien, Erzdiözese. «Pfarre Grinzing» (en alemany). [Consulta: 1r novembre 2022].

## Bibliografia

* Christine Klusacek, Kurt Stimmer: Döbling. Vom Gürtel zu den Weinbergen. Wien 1988, ISBN 3-900607-06-0, S. 163 f.

## Enllaços externs

* Web de la parròquia de Grinzing
# Església parroquial de Sant Bernadí (Cirat)

L'església parroquial de Sant Bernadí, localitzada a la plaça Major 2, Cirat, a la comarca de l'Alt Millars és un lloc de culte catalogat com Bé de rellevància local, segons la Disposició Addicional Cinquena de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, de la Generalitat Valenciana, de modificació de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007), amb codi identificatiu: 12.08.046-006.
Pertany a l'arxiprestat 9, conegut com de La nostra Senyora Verge de l'Esperança, amb seu a Onda, del Bisbat de Sogorb-Castelló.
Va dependre fins a 1574 de la parròquia de Vilafermosa, mentre que fins a 1957 va pertànyer a l'Arxidiòcesi de València, passant a partir d'aquest any a la Diòcesi de Sogorb-Castelló.
Es tracta d'un edifici d'estil barroc datat del segle xvii.

## Referències

* ↑ http://www.cult.gva.es/dgpa/brl/Detalles_brl.asp?
* ↑ http://www.obsegorbecastellon.es/parroquias/PaginaParroquia.php?idparroquia=79 Arxivat 2015-12-26 a Wayback Machine.
* ↑ " Gran Enciclopedia de la Región Valenciana. València: Gran Enciclopedia de la Región Valenciana, 1973, p. 171. ISBN 8430055398.
* ↑ Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1987. ISBN 8485194810.
# Església parroquial de Sant Francesc de Paula (Bolbait)

L'església parroquial de Sant Francesc de Paula és un temple catòlic situat a la plaça de l'Església, 2 al municipi de Bolbait. És un Bé de Rellevància Local amb identificador nombre 46.22.073-001.

## Història

L'església de Sant Francesc de Paula va ser construïda a principis del segle xvi, cap a 1521 en estil renaixentista però al segle xviii, més concretament en 1780, es va reconstruir seguint l'estil de l'època, neoclàssic.

## Descripció

Manca de cúpula i, per tant, de creuer. Consta d'una nau amb capelles entre els contraforts, coberta amb volta de mig canó de cinc trams i testera en forma de nínxol. A banda i banda se situen la sagristia i la Capella de la Comunió.
L'aparell de l'església és maçoneria i cantoneres de carreu, amb arrebossat d'estuc en el llenç de la façana. En aquesta s'obre l'única portada, amb llindar i amb decoració barroca en la cornisa, que acaba en una fornícula amb la imatge del Sant titular i patró del poble, Sant Francesc de Paula. La façana de l'edifici presenta un notable desnivell amb el sòl de la plaça, fent angle amb la de l'ajuntament, a la qual està unida per mitjà de la casa abadia.
En el seu interior, les set cúpules laterals es cobreixen amb voltes, i acullen en cadascuna d'elles imatges religioses com la del Santíssim Crist de l'Empar. El nínxol del presbiteri està decorat amb frescs de Salvador Pallás, natural del veí poble de Xella, que representen escenes de la vida de Sant Francesc de Paula. Aquestes pintures van ser restaurades en 1976 per Enrique i Bartolomé Casoval.

## Referències

* ↑ http://www.cult.gva.es/dgpa/brl/Detalles_brl.asp?
* ↑ «Archidiocesis de Valencia» (en castellà). Archidiócesis de Valencia, 10-01-2012. Arxivat de l'original el 2014-11-29. [Consulta: 27 desembre 2020].
* 1 2 http://www.canaldenavarres.com/monumentos-museos.html Arxivat 2014-09-13 a Wayback Machine.
# Àrtam menut

L'àrtam menut (Artamus minor) és una espècie d'ocell de la família dels artàmids.
Habita boscos i sabanes, criant en zones rocoses del nord i centre d'Austràlia cap al sud fins al centre d'Austràlia Occidental fins the Riu Murchison, nord d'Austràlia Meridional, nord de Nova Gal·les del Sud i sud-est de Queensland.

## Referències

* ↑ «Àrtam menut». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021
# Tsuchimikado

L'emperador Tsuchimikado (土 御 门 天皇, Tsuchimikado-Tennō, 3 de gener del 1196 - 6 de novembre del 1231) va ser el 83è emperador del Japó, segons l'ordre tradicional de successió. Va regnar entre els anys 1198 i 1210. Abans de ser ascendit al Tron de Crisantem, el seu nom personal (imina) era Príncep Imperial Tamehito (为 仁 亲王, Tamehito-shinnō).

## Referències

* ↑ Titsingh, Isaac. (1834). Annales des emepeurs du japon, pp.221-230; Brown, Delmer et al. (1979). Gukanshō, pp. 339-341; Varley, H. Paul. (1980). Jinnō Shōtōki. pp. 220-221.
* ↑ Titsingh, p. 221; Brown, p. 339; Varley, p. 220.

## Bibliografia

* Brown, Delmer M. e Ichirō Ishida, eds. (1979). [ Jien, 1221], Gukanshō (The Future and the Past, a translation and study of the Gukanshō, an interpretative history of Japan written in 1219) . Berkeley: University of California Press. ISBN 0-520-03460-0
* Titsingh, Isaac, ed. (1834). [Siyun-sai Rin-siyo/Hayashi Gahō, 1652], Nipon o daï itsi ran; ou, Annales des empereurs du Japon, tr. par M. Isaac Titsingh avec l'aide de plusieurs interprètes attachés au comptoir hollandais de Nangasaki; ouvrage re., complété et cor. sur l'original japonais-chinois, accompagné de notes et précédé d'un Aperçu d'histoire mythologique du Japon, par M. J. Klaproth .

## Vegeu també

* Llista d'emperadors del Japó
# Herèon de Peracora

L'herèon de Peracora (en grec antic: Ηραίο Περαχώρας) era un santuari dedicat a la dea Hera situat en un petit cap de l'extrem de la península de Peracora, al golf de Corint. Es coneix com a santuari d'Hera Acrea (en grec ἀκραῖα, 'que és en un extrem') perquè es troba en un cap.

## Història del santuari

El santuari devia estar sota el control de Corint, ja que està orientat cap als ports d'aquesta ciutat. Es va mantenir ininterrompudament el culte entre el segle ix aC i l'any 146 aC, quan el general romà Mummi va saquejar Corint durant la guerra contra la Lliga Aquea. Quan Pausànies va visitar la zona no esmenta aquest santuari. En el període romà se'n construïren habitatges al llogaret, la qual cosa indica que ja no era un emplaçament sagrat. El jaciment arqueològic és important per a l'estudi dels orígens del temple grec i els cultes rurals.

## Història de les excavacions

Algunes restes antigues sobre una petita badia a l'extrem de la península les examinà ja al 1844 l'arqueòleg francès Philippe Le Bas.
Més tard, entre 1930 i 1933, l'Escola Britànica d'Atenes va posar al descobert les restes més importants del santuari, publicades per Humfry Payne i Thomas Dunbabin.

## Restes arqueològiques

A la zona de la petita badia s'han identificat restes incertes d'un primer temple, tal vegada amb absis (en el dipòsit votiu s'han trobat alguns models de terracota que presenten edificis absidals) del període geomètric, probablement destruït quan Corint va ocupar la regió, que anteriorment depenia de Mègara.
El santuari d'Hera Acrea va tenir el seu apogeu cap a finals del segle vi aC. D'aquesta època són les restes d'un nou temple (10 x 31 m) i d'un gran altar amb tríglifs.
A més del temple d'Hera, inusualment antic i de forma peculiar, s'hi van trobar restes d'altres estructures: una estoa en forma de L amb columnes dòriques a la planta baixa i jòniques a la superior (de finals del segle iv aC), una cisterna i llocs de banquet.
Les nombroses troballes votives, sobretot d'època arcaica, inclouen petites escultures de bronze, estatuetes de terracota, ivori, vasos amb dibuixos de les diverses parts de Grècia, Corint inclòs.
A més, les restes d'un altre recinte rectangular del segle vii aC, amb una llar per al foc sagrat van aparèixer en un turó proper, però possiblement es tractara d'un edifici destinat a cerimònies religioses o per a guardar ofrenes. La inscripció sobre un vas votiu sembla provar que aquest lloc estava dedicat a Hera Limenia (llimin, 'port').
D'una antiga llacuna procedeixen uns 200 plats de bronze i molta ceràmica. Dunbabin suposa que allí tenia la seu un antic oracle d'Hera, ja esmentat per Estrabó.

## Fonts antigues

* Eurípides: Medea, 1378 - 1383.
* Heròdot: Històries, V, 92.
* Xenofont: Hel·lèniques, IV, 5.
* Titus Livi: Història de Roma des de la seua fundació, XXXII, 23.
* Plutarc: Obres morals i de costums (Ἠθικά; llatí: Moralia), IV.
** 21: Qüestions gregues (Αίτια Ελληνικά - Quaestiones Graecae), 17.
* Plutarc: Vides paral·leles.
** Vida de Cleòmenes.
*** Wikisource.
**** Vides d'Agis i Cleòmenes: text grec en Wikisource.
* Estrabó: Geografia, VIII, 6, 22.