OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Habitatge al carrer Sant Antoni, 10-12 (Amer)

L'Habitatge al carrer Sant Antoni, 10-12 és una obra d'Amer (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

En origen es tractava d'un sol edifici, però en l'actualitat el trobem fragmentat en dos immobles independents.
Així, per una banda, trobem el número 10. Es tracta d'un immoble de tres plantes, entre mitgeres, cobert amb una teulada a dues aigües de vessants a façana i de planta irregular, ja que s'adapta al desnivell del carrer. Està ubicat al costat dret del carrer Sant Antoni.
La planta baixa consta de dues obertures, com són el portal d'accés rectangular i una obertura ubicada arran de terra. Ambdues estan equipades amb llinda monolítica i muntants de pedra ben treballats i escairats. Sobresurt especialment l'obertura ubicada arran de terra, amb la llinda monolítica retallada en forma d'arc de mig punt rebaixat.
El primer i segon pis han estat resolts partint del mateix esquema formal, que consisteix en l'aplicació de tres obertures per pis. D'aquestes sis obertures, cinc són irrelllevants, ja que no han rebut cap tractament destacat ni singular, a excepció d'una finestra rectangular, ubicada en l'extrem dret, equipada amb llinda monolítica, muntants de pedra i ampit treballat -parcialment deteriorat-, i coberta amb un enrreixat de ferro forjat.
Mentre que per l'altra, tenim el número 12. Ens trobem davant d'un immoble de tres plantes, entre mitgeres, cobert amb una teulada d'una sola aigua de vessant a façana. La seva morfologia també és bastant irregular i es deu al fet d'haver-se d'adaptar i salvar el desnivell del carrer. Pel que fa a la seva ubicació, el trobem al costat dret del carrer Sant Antoni.
La planta baixa consta d'un portal d'accés rectangular, el qual ha perdut els muntants o brancals de pedra i que conserva únicament com a tret primigeni una gran llinda monolítica, de grans dimensions, en la qual es pot llegir la data de "1 7 9 1".
Pel que fa a l'espai físic del primer i segon pis, aquest l'ocupa una sèrie d'obertures bastant irrellevants i austeres; en total set -quatre en el primer pis i tres en el segon pis-. D'aquestes set, destacar únicament les dues obertures dels extrems del primer pis, les quals han conservat únicament la llinda monolítica, igual que el portal d'accés. Paral·lelament en la finestra de l'extrem esquerre, en la llinda trobem una inscripció de difícil interpretació.
Remarcar, a mode d'apunt, que el material preponderant en les llindes, muntants i ampits de les diferents obertures, és la pedra, concretament la pedra sorrenca. Una tipologia de pedra molt més efímera i volàtil en comparació a la pedra nomolítica o pedra calcària de Girona, d'aparença i naturalesa més robusta.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8
# Anton Van Rooy

Anton van Rooy (Rotterdam, Països Baixos, 1 de gener de 1870 - Múnic, Alemanya, 28 de novembre de 1932) fou un baix-baríton alemany.
Dotat d'una bella veu de baríton abandonà la professió de comerciant per a dedicar-se a l'estudi del cant, sota la direcció de Stockhausen, a Frankfurt. Es presentà en públic en el teatre de Bayreuth, assolint un èxit clamorós en la part del Wotan de la Trilogia wagneriana, especialitat en la qual va mantenir-se molts anys, sempre amb el mateix èxit, en les principals escenes d'Europa i Amèrica.
També fou un excel·lent intèrpret de lieder.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 66, pàg. 1211 (ISBN 84-239-4566-9)
# Severance

Severance és una sèrie de televisió estatunidenca de ciència-ficció i thriller psicològic creada per Dan Erickson i dirigida per Ben Stiller al costat d'Aoife McArdle. És protagonitzada per Adam Scott, Zach Cherry, Britt Lower, Tramell Tillman, Jen Tullock, Dichen Lachman, Michael Chernus, John Turturro, Christopher Walken i Patricia Arquette. La sèrie es va estrenar a Apple TV+ el 18 de febrer del 2022, amb elogis favorables de la crítica, destacant-ne el guió i les interpretacions.
La revista Fotogramas va considerar Severance la millor sèrie estrenada el 2022, la qual per mitjà d'una barreja de ciència-ficció i thriller planteja una reflexió sobre el capitalisme i l'ètica laboral.
L'últim episodi de la primera temporada va ser emès el 8 d'abril del 2022. Està previst que la segona temporada es comenci a emetre el gener de 2025.

## Argument

Una sinistra corporació de biotecnologia, Lumon Industries, utilitza un procediment quirúrgic per a separar els records no laborals d'alguns dels seus empleats dels seus records laborals. Un d'aquests empleats, Mark, descobreix gradualment la xarxa de conspiració a banda i banda de la divisió (“severance” en anglès).

## Referències

* ↑ de Gorgot, Emilio. «Severance: Cuando el trabajo es una pesadilla» (en castellà). Jot Down Cultural Magazine, 20-05-2022. [Consulta: 8 juliol 2022].
* ↑ Rosado, Ricardo; Mullor, Mireia. «Las 85 mejores series ya estrenadas de 2022: ranking de peor a mejor» (en castellà). Fotogramas, 18-08-2022. [Consulta: 19 agost 2022].
* ↑ Poniewozik, James «You Will Grow Old Waiting for Your Favorite Show to Come Back» (en anglès). The New York Times, 28-08-2024. ISSN: 0362-4331.
* ↑ de la Torre, Toni. «10 sèries amb esperit crític per mirar aquest estiu». Crític, 23-06-2022. [Consulta: 8 juliol 2022].
# Bembrops magnisquamis

Bembrops magnisquamis és una espècie de peix de la família dels percòfids i de l'ordre dels perciformes.

## Etimologia

Bembrops prové dels mots grecs bembras, -ados (una mena d'anxova) i ops (aparença), mentre que magnisquamis deriva de les paraules llatines magnus (gran) i squama (escata).

## Descripció

Fa 10,5 cm de llargària màxima. 6 espines i 15-16 radis tous a l'aleta dorsal i 17 radis tous a l'anal. Els exemplars conservats en alcohol presenten un color marró groguenc clar. Musell relativament curt (gairebé igual al diàmetre dels ulls) i amb escates a les àrees laterals, dorsal i la que hi ha al davant dels ulls. La mandíbula superior s'estén darrere del marge anterior dels ulls. La línia lateral descendeix gradualment a la regió de les aletes pectorals i es troba separada de l'origen de la primera aleta dorsal per 2-4 fileres d'escates, de l'origen de l'aleta anal per 4-5 i de la inserció d'aquesta darrera aleta per 2. Les espines de la primera aleta dorsal no són allargades.

## Alimentació

El seu nivell tròfic és de 3,29.

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un peix marí i batidemersal (entre 350 i 465 m de fondària), el qual viu al mar Carib: Cuba i Costa Rica.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Steindachner, F., 1876. Ichthyologische Beiträge (V). (Subtitles i-v.). Sitzungsber. Akad. Wiss. Wien, v. 74 (1. Abth.): 49-240, Pls. 1-15. «Enllaç». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 12 maig 2013].
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Ginsburg, I., 1955. Fishes of the family Percophididae from the coasts of eastern United States and the West Indies, with descriptions of four new species. Proceedings of the United States National Museum. V. 104 (núm. 3347): 623-639.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Romero, P., 2002. An etymological dictionary of taxonomy. Madrid (Espanya).
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* 1 2 3 Das, M. K. i J. S. Nelson, 1996. Revision of the percophid genus Bembrops (Actinopterygii: Perciformes). Bull. Mar. Sci. 59 (1): 9. Pàg. 35, fig. 9.
* ↑ Sea Around Us (anglès)
* ↑ All fishes of Cuba - FishBase (anglès)
* ↑ Claro, R., 1994. Características generales de la ictiofauna. P. 55-70. A: R. Claro (ed.). Ecología de los peces marinos de Cuba. Instituto de Oceanología Academia de Ciencias de Cuba i Centro de Investigaciones de Quintana Roo.
* ↑ Claro, R. i L.R. Parenti, 2001. The marine ichthyofauna of Cuba. P. 21-57. A: Claro, R., K.C. Lindeman i L.R. Parenti (eds). Ecology of the marine fishes of Cuba. Smithsonian Institution Press, Washington i Londres. 253 p. Pàg. 51.
* ↑ All fishes of Costa Rica - FishBase (anglès)
* ↑ Countries Where Bembrops magnisquamis Is Found - FishBase (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB (txec)
* BioLib (anglès)
* ION (anglès)
# Habitatge al carrer Sant Antoni dels Sombrerers, 3 (Barcelona)

L'Habitatge al carrer Sant Antoni dels Sombrerers, 3 és una obra amb elements gòtics de Barcelona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

L'edifici d'habitatges al carrer Sant Antoni Sombrerers 3 està ubicat al esmentat carrer, molt a prop de Santa Maria del Mar, al barri de la Ribera. Es tracta d'un immoble entre mitgeres consistent en una planta baixa parcialment comercial i fins a quatre plantes pis.
A la planta baixa s'hi observen fins a tres obertures. Una d'elles, la de la dreta, és l'accés al negoci i presenta un arc escarser. A la seva esquerra hi ha l'entrada a l'habitatge, amb un arc conopial. Una darrera porta, també estreta, té arc escarser. Al costat de la primera també hi ha una petita finestra, bastant elevada, amb enreixat. Per sobre, a la primera planta, hi ha una finestra senzilla, també una obertura àmplia amb balcó de llosana de pedra emmotllada i sobretot, una finestra d'aire gòtic amb caps esculpits enlloc d'impostes. Les altres plantes segueixen una dinàmica exacta a la primera, malgrat que la finestra gòtica es veu substituïda per una de senzilla. Els balcons, tot i que en el mateix eix que el de la primera planta, són totalment senzills. La cornisa de coronament és poc prominent.
Aquest immoble és el reflex d'una constant refacció en els edificis històrics del centre de la ciutat. Alguns elements, bàsicament la finestra gòtica, poden situar-se entre els segles XV i XVI. Els tipus d'obertures dels baixos es podrien correspondre a mitjans o finals del segle xviii o XIX, moment en què també es podrien haver afegit les plantes superior. Per altra banda, l'aparell emprat es veu emmascarat per motlladures enguixades que li proporcionen un aire de carreus regulars. Això arriba fins a la planta primera i també es pot correspondre amb les darreres modificacions esmentades. L'acabat de les superfícies també indica una recent restauració. En general, la façana de l'immoble està ben conservada.

## Referències

* 1 2 3

## Enllaços externs

* «Habitatge al carrer Sant Antoni dels Sombrerers, 3». Cercador Patrimoni Arquitectònic. Ajuntament de Barcelona.
# Aglaja Orgeni

Aglaja Orgeni (Rimavská Sobota, 17 de desembre de 1841 - Viena, 15 de març de 1926) fou una soprano de coloratura hongaresa.
Estudià cant a Baden-Baden, sota la direcció de Pauline Viardot i després a Milà amb el reputat professor Lamperti. El sorollós èxit que aconseguí en el seu estrena en el teatre Reial de Berlín li procurà un contracte fixa, que trencà per la seva pròpia voluntat l'any següent, i des de llavors, amb excepció d'algunes temporades a Londres ja no acceptà més compromisos i es presentà en els grans teatres d'Alemanya i Itàlia, i a París només en comptades audicions.
Des de 1886 fou professora en el Conservatori de Dresden, on tingué entre altres alumnes la cantant estatunidenca Edyth Walker, i el 1908 rebé el títol oficial. El nom d'Anna Maria Aglaja von Görger, St. Jörgen, sent Orgeni un anagrama del seu cognom, que només usà en la seva carrera teatral.

## Alumnes (selecció)

* Hildegard Boerner
* Maria Brüning
* Gertrude Förstel
* Berta Morena
* Hanka Petzold
* Margarethe Siems
* Edyth Walker
* Erika Wedekind
* Sophie Wolf

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 40, pàg. 360 (ISBN 84-239-4540-5)
* Constantin von Wurzbach: Orgéni, Aglaja. In: Biographisches Lexikon des Kaiserthums Oesterreich. 21. Theil. Kaiserlich-königliche Hof- und Staatsdruckerei, Wien 1870, S. 91 f. (Digitalisat).
Ludwig Eisenberg: Großes biographisches Lexikon der Deutschen Bühne im XIX. Jahrhundert. Verlag von Paul List, Leipzig 1903, S. 738, (Textarchiv – Internet Archive). Oesterreichisches Musiklexikon: Orgéni (Orgény), Aglaja (eig. Anna Maria Aglaja von Görger St. Jörgen). Erna Brand: Aglaja Orgeni. Das Leben einer großen Sängerin. Beck, München 1931. Stanley Sadie: Grove Dictionary of Music and Musicians. London: Macmillan. 1980 Band 13, S. 819

## Referències

* ↑ https://www.opera-arias.com/singers/aglaja-orgeni/
# Anton Zimmermann

Anton Zimmermann (Presburg, avui Bratislava, Eslovàquia, 1741 - 16 d'octubre de 1781) fou un organista i compositor eslovac.
Fou organista de la catedral de Presburg i mestre de capella del príncep Bathany.

## Biografia

Zimmermann probablement va rebre la seva formació musical a la seva Silèsia natal. Va ocupar un lloc com a organista a la catedral de Königgrätz. Des de 1772 va treballar a Preßburg. El 1776, Zimmermann hi va rebre una posició permanent com a "compositor de la cort príncep" al servei del príncep-bisbe i primat d'Hongria, el comte József Batthyány. El 1780 esdevingué organista de la catedral. Dues de les simfonies de Zimmermann van ser atribuïdes durant molt de temps a Joseph Haydn, presumiblement això va ser fet per l'oboista de l'Orquestra Esterhazy, que va treballar a Preßburg durant un any i va dedicar els solos d'oboè a Zimmermann. La simfonia en do major es va imprimir el 1939 amb el nom de Haydn.
Va compondre d'obres instrumentals, algunes d'aquestes publicades. Entre aquestes i figuren:
* nous sonates per a piano i violí obligats Op. 2.
* sis duos per a violins
* sis quartets per a instruments d'arc
* el melodrama Andromeda und Perseus
* Narcisse et Pierre, comèdia lírica
* Trios de corda en si bemoll i sol major
* Concert en fa major per a fagot i orquestra
* Concert per a contrabaix i orquestra
* Diverses simfonies
* XII Quintetti per a 3 violins, viola i baix continu
* Diverses partites i cassaciones
* "Missa Te Deum laudamus"
* "Lamentació per la mort de Maria Teresa"
* "Grand concert pour le clavecin o piano forte amb l'accompagnement de 2 violins, alt i baix, 2 oboès i cors"

## Obres escèniques

* Narcisse et Pierre, Singspiel (1772, Bratislava)
* Die Wilden (Llibret: Johann Schilson), Melodrama (1777, Bratislava)
* Andromeda und Perseus (Llibret: Wolfgang von Kempelen), Melodrama (1781, Viena, Hofburgtheater)
* Zelmor und Ermide, Melodrama

## Referències

* ↑ http://www.hoasm.org/XIIC/ZimmermannA.html

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 70, pàg. 1237 (ISBN 84-239-4570-7)
* Constantin von Wurzbach: Zimmermann, Anton. In: Biographisches Lexikon des Kaiserthums Oesterreich. 60. Theil. Kaiserlich-königliche Hof- und Staatsdruckerei, Wien 1891, S. 116–114 (Digitalisat).

## Enllaços externs

* (alemany)
* (alemany)
# Carmen Gimeno Presencia

Carmen Gimeno Presencia (València, 1912 - Burgos, 23 de juliol de 1935) va ser una vedet també coneguda com La Venus Valenciana.

## Biografia

Cupletista valenciana, més coneguda amb el nom de La Venus Valenciana, va néixer a València, en el carrer de Sagunt, el 1912. Carmen Gimeno va debutar als divuit anys, el 19 de juny de 1930, a l'Edén Concert de València, i arribà a cantar en els cabarets i salons de varietats més importants de la geografia espanyola, fent goig no només de la seva manera de cantar, sinó també de la seva gràcia en escena. L'artista va començar a presentar-se amb el seu nom real, però després va prendre el sobrenom de La Venus Valenciana, encara que, anys abans, cap al 1919, ja ho havia fet Helena Cortesina.
Les cupletistes d'aleshores cobraven unes cinquanta pessetes per nit –en destinaven cinc a l'agent que les portava–, més les propines de l'anomenat «descorche», que consistia a obrir ampolles de champagne amb aquells clients que sol·licitaren la seva presència a la taula on es trobaven asseguts al cabaret. Va ser durant aquest ritual de «sociabilitat cupleteril» en el Kusaal Novedades de Burgos que va conèixer Juan Arce Maestro, amb qui va mantenir un breu affaire, i qui va acabar per assassinar-la, el 23 de juliol de 1935, en trobar-la ballant amb un altre home, Esteban de la Fuente, a qui també va conèixer en aquell «descorche». El criminal va ser condemnat a catorze anys de presó, per la mort de Carmen i uns altres catorze més per la d'Esteban.
El pare de La Venus Valenciana, José Gimeno, vigilant d'un comerç d'un cèntric carrer de València, tenia cinquanta-sis anys quan va morir la seva filla i la notícia de la seva mort va portar una angoixa doble. Aquest patiment exaltat es devia que el pare de Carmen ja havia tingut una altra filla que també es va dedicar al «gènere ínfim», María Gimeno, que va debutar en el Moulin Rouge de Barcelona als setze anys, i que també va morir quatre anys després de començar en el món de les varietés, encara que no tenim cap referència dels motius de la seva desaparició. La mare de l'artista, Maria Presencia, viatjava sempre amb la seva filla, per això mateix el pare va demanar el divorci per tornar-se a casar. Quan La Venus Valenciana va morir, tenia una altra germaneta de catorze mesos.
Carmen Gimeno va ser una de les moltes víctimes de la manifesta violència contra les dones, avui coneguda com a «violència de gènere».

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Carmen Gimeno Presencia». Diccionari Biogràfic de Dones. Barcelona: Associació Institut Joan Lluís Vives Web (CC-BY-SA via OTRS).
* ↑ «Sangre en el "cabaret"». Mundo gráfico, núm. 1239, 31-07-1935, pàg. 25, 26 i 27.
* ↑ Ríos Carratalá, Juan Antonio. Hojas volanderas: Periodistas y escritores en tiempos de República (en castellà). Editorial Renacimiento, 2014-03-28, pàg. 120 i següents. ISBN 978-84-8472-892-4.
# Benedetto Bordone

Benedetto Bordone (1460–1531) va ser un editor de manuscrits , miniaturista i cartògraf venecià. Va néixer a Pàdua, llavors part de la República de Venècia.
La seva obra més famosa és l' Isolario (El llibre de les illes, "on parlem de totes les illes del món, amb els seus noms antics i moderns, històries, contes i manera de viure..."), en la qual descriu totes les illes del món. illes del món conegut, detallant el seu folklore, mites, cultures, climes, situacions i història. Imprès a Venècia l' any 1528, l'obra és un exemple d'un gènere cartogràfic popular a Itàlia durant els segles XV i XVI. Està pensat com una guia il·lustrada per als mariners i intenta incloure tots els nous descobriments transatlàntics.
Isolario conté una representació ovalada del món, un tipus de mapa inventat per Bordone i formalitzat en la projecció el·líptica de Mollweide d'àrea igual tres segles més tard. El mapa de Bordone mostra un Mondo Novo molt distorsionat (Nou Món), mostrant només les regions del nord d'Amèrica del Sud. Amèrica del Nord, representada com una gran illa, és anomenada Terra del Laboratore ("Terra del treballador"), gairebé segurament una referència al tràfic d'esclaus a la zona en aquells temps i d'on prové el nom de Labrador.
El llibre també conté un registre de la conquesta del Perú per part de Francisco Pizarro, el primer relat imprès conegut d'aquest esdeveniment. En aquest treball són d'especial interès nombrosos mapes xilografies, dotze dels quals estan relacionats amb Amèrica. Un mapa mostra un pla de "Temistitan" (Tenochtitlan, actual Ciutat de Mèxic) abans de la seva destrucció per Cortez. També és interessant un mapa de Ciampagu, el primer mapa imprès europeu conegut del Japó com a illa.
A Bordone se li atribueix el fet de ser el pare de Julius Caesar Scaliger, un erudit clàssic, molt possible perqué Julius era nascut a Riva del Garda i, per tant, seria avi de Joseph Justus Scaliger, fundador de la ciència de la cronologia històrica, Joseph, ja nasqué a Agen, on residia el seu pare com metge personal del vescomte d'Agen. Els mapes originals del seu islari conegut com "Isolario de Bordone" són apreciats pel seu gran valor històric.

## Referències

* ↑ Yale University Map Department Arxivat 21 June 2010$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.
* ↑ Columbia University photo of Bordone's map

## Bibliografia

* Isolari (1528)
** Google Books
** Archive.org
* Lilian Armstrong: Benedetto Bordon i la il·luminació dels llibres corals venecians cap al 1500: mecenatge, producció, concurs. A: Wege zum illuminierten Buch. Herstellungsbedingungen für Buchmalerei in Mittelalter und früher Neuzeit. Viena 2014, S. 148-176,ISBN 978-3-205-79491-2, en línia: https://e-book.fwf.ac.at/detail_object/o:521 Arxivat 2018-06-12 a Wayback Machine.
* Anastasia Stouraiti, 'Talk, Script and Print: The Making of Island Books in Early Modern Venice', Historical Research vol. 86, núm. 232 (2013), 207-229.
* Ludovica Radif, «Benedictus Bordo» en Compendium Auctorum Latinorum Medii Aevi II/2, 2005, p. 204.

## Enllaços externs

* http://www.henry-davis.com/MAPS/Ren/Ren1/343.html Arxivat 2021-10-03 a Wayback Machine.
# Habitatge al carrer Sant Esteve (Bordils)

L'Habitatge al carrer Sant Esteve és una obra de Bordils (Gironès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici cantoner de planta baixa i dos pisos i golfes, afegides recentment, amb coberta de teula àrab. Les obertures del carrer de Sant Esteve estan emmarcades per carreus bisellats i llinda de pedra. La façana és arrebossada i pintada al damunt, deixant a la vista els carreus de la part inferior de la cantonada.

## Història

A la planta baixa del carrer de St. Esteve hi havia hagut la porta principal, que ara es troba lleugerament enterrada per l'actual nivell del carrer i transformada en finestra. A la llinda d'aquesta obertura, així com en la finestra del segon pis, es pot veure inscrita la data de 1649. Són lamentables els baixants de fibrociment que recorren la façana.

## Referències

* 1 2
# Lotte Claes

Lotte Claes (Sint-Niklaas, 5 de maig de 1993) és una ciclista belga que compagina el duatló amb el ciclisme de carretera, on, actualment competeix amb l'equip Arkéa-B&B Hotels.
La seva victòria més destacada en el ciclisme és l'Omloop Het Nieuwsblad de 2025.

## Palmarès en ciclisme de carretera

* 2025
** 1a a l'Omloop Het Nieuwsblad

## Palmarès en duatló

* 2022
** Medalla d'argent al campionat del món de llarga distància
* 2023
** Medalla de bronze al campionat del món de llarga distància

### Resultats a les Grans Voltes
#### Tour de França

* 2024: 16a posició

## Referències

* ↑ «Lotte Claes» (en anglès). UCI. [Consulta: 2 març 2025].
* ↑ «La belga Lotte Claes se apunta la Omloop Nieuwsblad femenina» (en castellà). Mundo Deportivo, 01-03-2025. [Consulta: 2 març 2025].

## Enllaços externs

* Fitxa a procyclingstats.com
# Antoni Cases i Pallarès

Antoni Cases i Pallarès (Barcelona, 15 de desembre del 1958) és un empresari i dissenyador català. Dirigeix l'estudi de disseny gràfic Cases i associats. El 2007 va ser un dels fundadors del diari Público amb Jaume Roures i Tatxo Benet. Va ser el dissenyador de la publicació i era el propietari del 6,88% de l'empresa editora Mediapubli a través d'Editoriales Panamericanas. Amb el tancament de l'edició en paper de Público, Cases va passar a ser l'accionista majoritari de la nova versió digital, controlant el 40% de la nova editora Display Connectors a través de Pag 1.

## Referències

* ↑ Constitució de la sucursal de Cases i Associats a Buenos Aires (1996, dissolta el 1997), amb Antoni Cases de gerent «2.3 Avisos Comerciales. Nuevos». Boletín Oficial de la República Argentina. 2a. sección, núm. 28419, 20-06-1996.
* ↑ Mongolia. Papel mojado. Debate, 2013, p. 71. ISBN 978-84-9992-306-2.
* ↑ Fernández, Eduardo «'Público' ya es de la inmobiliaria Display Connectors». El Mundo [Madrid], 23-05-2012.
# Benedetto Magni

Benedetto Magni (Ravenna, ca. 1574 -1637) fou un organista i compositor italià del Renaixement. Fou organista de la catedral de la seva ciutat nativa, i deixà les composicions Concerti o Motetti a 1. 2.3. e 4. voci, con basso continuo (Venècia, 1612); Madrigali a cinquè voci (Venècia, 1613); Concerti o Motetti a 1. 2. 3. 4 e 8 voci (Venècia, 1616); i Messe concertante a otto voci.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 32, pàg. 236 ISBN 84-239-4532-4