OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Bartomeu (la Serra d'en Galceran)

L'Església Parroquial de Sant Bartomeu Apòstol de la Serra d'en Galceran, a la comarca de la Plana Alta, és un temple catòlic catalogat, de manera genèrica, Bé de Rellevància Local segons la Disposició Addicional Cinquena de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, de la Generalitat, de modificació de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007); amb el codi: 12.05.105-001.

## Descripció

L'església se situa al centre del poble, al carrer Bisbe Beltrán. L'actual parròquia no és l'església més antiga del poble, ja que aquesta última es creu havia d'estar situada en el carrer Abadia, presentant la seva façana sud al cementiri. D'aquest temple antic se sap que durant la visita pastoral que el bisbe va realitzar l'any 1423, existia un altar major dedicat a Sant Bartomeu i altres altars laterals dedicats a Santa Maria i Sant Gregori.
L'edifici actual data del segle xvi i es va buscar per dirigir les obres al mestre francès Pere Bagués, el qual va morir abans d'acabar-les, raó per la qual van ser continuades pel mestre picapedrer Llatzer de Renyaga, de qui se sap va treballar també en la construcció de l'Ermita de La Mare de Déu dels Àngels de Sant Mateu (Castelló).
L'edifici va patir problemes d'humitats des de molt prompte, els quals es van fer molt notables en 1619, ja que podien observar-se en la façana nord, cosa que va portar a realitzar diverses intervencions i a modificar l'aspecte extern del temple recentment erigit i que li va conferir la seva estructura externa actual.
A l'interior del temple van treballar escultors i artistes de l'època, com l'escultor Vicente Candau responsable del presbiteri datat de 1764.
Les obres del temple van finalitzar de forma definitiva en 1767, any en el qual durant la celebració del dia de Sant Joaquim, 26 de juliol, es va celebrar en el temple una Eucaristia per primera vegada, que va ser seguida per una processó amb tots els honors. L'església parroquial manté un arxiu que data del segle xvi i que està censat en el Cens-Guia d'Arxius d'Espanya i Iberoamèrica.

## Referències

* ↑ «Fitxa BRL» (en castellà). Generalitat Valenciana. [Consulta: 27 setembre 2016].
* 1 2 3 4 5 «La iglesia de San Bartolomé.» (en castellà). Ajuntament de La Serra d'en Galceran. Arxivat de l'original el 2016-10-27. [Consulta: 27 setembre 2016].
* ↑ «ARCHIVO DE LA PARROQUIA DE SAN BARTOLOMÉ DE SIERRA ENGARCERÁN.» (en castellà). Censo-Guía de Archivos de España e Iberoamérica. [Consulta: 27 setembre 2016].
* ↑ «Iglesia Parroquial» (en castellà). Guía Repsol. Arxivat de l'original el 2016-10-01. [Consulta: 27 setembre 2016].
# Sant Jaume de Passanant

L'Església parroquial de Sant Jaume de Passanant és una església barroca del municipi de Passanant i Belltall (Conca de Barberà) construïda entre els anys 1770 i 1782. Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Arquitectura

És un edifici de planta d'una nau amb capelles laterals comunicades i creuer (30 m de llarg per 17,40 en el frontispici i 19 en el creuer). Té tres naus. A la primera s'hi ubiquen el campanar el cor elevat i la capella baptisteri. La nau va coberta amb volta de canó amb llunetes (sense finestres), obrada amb volta de maó de pla. En el creuer hi ha el mateix tipus de volta i una mitja taronja amb petxines. L'absis va seguit d'un cos rectangular tripartit que és el cambril de la Mare de Déu de Passanant. La teulada a dues vessants cobreix voltes i mitja taronja.
L'interior està ornamentat amb un ordre corinti molt acurat en l'aplicació dels mòduls en pilars, capitells i entaulament. Fou decorat el segle passat amb pintures molt llampants però adients amb l'estil barroc. El frontispici, orientat a migdia, és una enorme superfície plana de pedra picada que conjuga amb el campanar de 20m d'altura que malgrat tot resulta desproporcionat. La composició de la façana és molt simple, rematada per un frontó triangular. Ressalta mínimament el cos central, corresponent a la nau, en el qual hi ha una senzilla portalada arquitravada emmarcada per un ordre corinti de pilastres i frontó curvilini.

## Història

Fou bastida en el lloc de la vella entre 1770 i 1782. Realitzà les traces i dirigí les obres un dels arquitectes catalans més notables del segle XVIII: Josep Prat. El mestre de cases Ramon Salat de Santa Coloma de Queralt fou el contractista que realitzà l'obra per 7300 lliures. Fou pagada amb les almoines que de manera espectacular arribaven per la creixent devoció que d'arreu de Catalunya es professava a la Verge Negra de Passanant. Des d'aleshores, aqueixa església esdevingué Santuari Marià de Passanant i la Verge fou entronitzada en el lloc d'honor de l'altar major i cambril. El sant titular de la parròquia, Sant Jaume, fou col·locat en la part superior del mateix altar major en un nínxol i a la fornícula de la portalada. Fou construïda en tres etapes, de 1770 a 1778 (nau i capelles), de 1778 a 1782 (presbiteri, sagristies i cambril) i finalment el campanar (en data no determinada).

## Referències

* 1 2 3 4
* ↑ «Goigs a la Mare de Déu de Passanant». [Consulta: 2017].

## Enllaços externs

* «Església parroquial de Sant Jaume de Passanant». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Sant Miquel de la Mosquera

L'Església de Sant Miquel de la Mosquera és una església situada a Encamp, Andorra. Actualment aquest edifici està registrat com a Patrimoni Cultural d'Andorra. Va ser construïda el segle xvi i renovada el segle xviii.

## Història

Es tracta de l'església sufragània de la parròquia d'Encamp, construïda probablement a les acaballes del segle xvi, moment en què es va instal·lar el retaule, i que es troba registrada, per primera vegada, el 1611. El 1769 l'edifici original va ser ampliat.
Posteriorment, el segle xix, es va modificar la decoració interna de la capella; a més, el pintor Josep Oromí i Muntada va realitzar-hi unes pintures murals. Finalment, el 1974 es va refer la teulada i, el 2006, es van restaurar per última vegada les pintures de Josep Oromí.

## Descripció

L'església segueix un model arquitectònic molt similar al de la majoria de capelles rurals de la resta d'Andorra. Aquesta mostra una planta rectangular i d'estructura molt senzilla, parcialment excavada a la roca en el seu vessant sud. Els murs de la capella són de pedra lligada amb morter de fang, mentre que una part està relligada amb ciment. Una de les façanes està rebaixada per deixar més pas lliure al carrer. La coberta és de fusta i llosa i és a dues aigües.
La porta es troba a la façana nord-est, on també hi ha dues petites obertures rectangulars de poc més d'un pam. A la façana principal, a la part baixa, hi ha dues finestres rematades amb un arc rebaixat fet de pedra tosca i, per dalt, n'hi ha una altra de rectangular. Sobre el mur de la façana principal, al nord-oest), s'hi alça un campanar d'espadanya d'arc de mig punt. A l'interior, la coberta de la nau és de volta escarsera, tret de l'absis, que és de volta de canó. El soler i part de les parets estan revestits de fusta. A l'altar major es conserva un retaule dedicat a sant Miquel Arcàngel i a sant Joan Baptista. L'any 1989 es van editar uns Goigs a sant Miquel patrocinats pel Comú d'Encamp.
L'obra d'Oromí es va realitzar en un tremp sobre guix. La iconografia és de motius senzills a l'absis i més treballats a la volta, representant la Transfiguració de Jesús i l'entrega de les Taules de la Llei a Moisès. Com és habitual en el pintor del Coll de Nargó, la composició de les pintures integra l'altar barroc en un conjunt escenogràfic dominat pels tons ocres.

## Referències

* ↑ «Església de Sant Miquel de Mosquera». Catalonia Sacra.
* 1 2 «Església de Sant Miquel de la Mosquera». Govern d'Andorra.
* 1 2 «ESGLÉSIA DE SANT MIQUEL DE LA MOSQUERA». VisitAndorra.
* ↑ «Goigs a sant Miquel de Sant Miquel de la Mosquera». [Consulta: 2023].

## Enllaços externs

* Entrada a la pàgina del Govern d'Andorra.
# Sant Pere de Matamala

L'Sant Pere de Matamala és l'església parroquial del poble de Matamala, i de la comuna homònima, de la comarca del Capcir a la Catalunya del Nord.
Està situada entre els carrers de Sant Pere Vell, i de l'Església, carrer que fa un angle recte al sud i a l'oest del temple parroquial, a la zona central - occidental del nucli de població de Matamala.

## Història

Tot i que l'edifici és indubtablement més antic, el primer esment d'aquesta església és del 1413. Pertanyia aleshores al bisbat d'Alet, i consta la presa de possessió de la rectoria de Sant Pere de Matamala per l'estudiant de dret Joan de Berques.
L'església torna a ser citada el 1701 amb el nom d'iglesia de Sant Pere. Data del segle xiii, amb diverses refaccions, com les de 1413 i 1626, i s'hi van fer canvis significatius el 1869, com el campanar, que fou reconstruït.

## Descripció

L'edifici del segle xiii fou renovat aproximadament cada cent anys. És una església d'una sola nau, amb capelles laterals folrades i acabada en absis semicircular, romànic, restaurat el 1957. Hi ha, a més, dues absidioles semicirculars noves.
Les capelles nord i sud, els mobles, l'altar, una pedra molt gruixuda de granit polit, i el retaule, daten del segle xvi. La nau és romànica, i fou restaurada després del 1957; conté dos arcs de diafragma (un fa la funció d'arc triomfal). Aquests dos arcs suporten la volta de maó des de la restauració del 1957. La portalada, situada a la façana meridional, té gravada a la clau de volta la inscripció Matamala 1626.

## Mobiliari

L'església conté un calze de plata que data del 1708. L'edifici està catalogat des del 1958 com a monument históric.
La Mare de Déu del Roser, a l'esquerra de l'altar, està tallada en fusta de bedoll per l'arquitecte Raaymakers, qui també va reparar les estàtues barroques de sant Pere, santa Anna, sant Joaquim i la creu de fusta vella.

## Referències

* ↑ L'església de Sant Pere de Matamala en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Sagnes, 1985.
* ↑ Calice, a la base de dades Palissy, del Ministeri de Cultura francès.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «84 - Matamala». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Gavín, Josep M. «Cap 10. Sant Pere de Matamala». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7.
* Sagnes, Jean. Le pays catalan. 2. Pau: Société nouvelle d'éditions régionales, 1985, p. 579-1133. ISBN 2904610014.
* Salvadó i Montoriol, Joan. «Esglésies del Capcir anteriors al 1300: Sant Pere de Matamala». A: El Vallespir, el Capcir, el Donasà, la Fenolleda, el Perapertusès. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1996, p. 216 (Catalunya romànica. Volum XXV). ISBN 84-412-2514-1.
# Sant Pere i Sant Pau de Tabarca

L'església de Sant Pere i Sant Pau és un temple catòlic situat a l'illa de Tabarca, al municipi d'Alacant. En 1769 ja existia una capella menuda, que es va ampliar a església i va ser beneïda en 1770, encara que la seua construcció no va finalitzar fins a 1779. Va ser declarada Bé d'Interés Cultural en 1964 juntament amb la resta de l'illa.

## Estructura

La planta del temple queda inscrita en un rectangle amb orientació litúrgica canònica (est-oest), mentre que el presbiteri queda cap a llevant i la porta principal cap a ponent. Com que l'església és un element articulador de l'estructura urbana, es va projectar una segona porta lateral, que permetera l'accés a l'eix transversal, que té el seu inici a la plaça que s'obre davant aquesta segona porta.
L'edifici és extens i presenta nau única, dividida en tres trams pels contraforts interiors. El tram dels peus té una sola crugia i és el del de menor altura, perquè en la part superior està el cor. El tram central té major longitud, puix comprén quatre crugies, definides pels arcs torals que descarreguen en els contraforts laterals, entre els quals es configuren les capelles secundàries. El presbiteri queda situat a llevant i en ell es configura la capella major, la planta de la qual és gairebé quadrada, encara que de menor amplària que la nau. Això és a causa de l'estreta provocada per quedar als laterals dos espais, un destinats a capella i potser l'altre, en origen, a capella de la comunió.
Sota el seu paviment hi ha tres voltes amb sepultures. Compta amb dues portes, una a la façana de ponent i una altra a la façana sud, on comença l'eix nord-sud que es dirigia, en principi, al castell que mai va arribar a construir-se. Tant el pòrtic com els buits de les finestres són d'inspiració barroca, on dominen les corbes i les superfícies guerxes. Contigu a l'església es va construir un edifici destinat a casa del capellà i a escoles.

## Referències

* 1 2 3 Varela Botella, Santiago. «Viaje a Nueva Tabarca: El territorio y la arquitectura: Breve descripción de una construcción que sobrevive a la utopía» (en español). Col·legi d'Arquitectes de la Comunitat Valenciana y Colegio Territorial de Arquitectos de Alicante, 16-06-2007. Arxivat de l'original el 4 de juny de 2014. [Consulta: 30 juny 2010].
* ↑ «Plan especial de protección arqueológica del término municipal de Alicante: Iglesia de Tabarca» (en español). Ayuntamiento de Alicante. [Consulta: 29 juny 2010].
* ↑ «Patrimonio artístico» (en español). Ayuntamiento de Alicante: Reserva Marina de Tabarca. Arxivat de l'original el 13 de juny de 2005. [Consulta: 29 juny 2010].
* ↑ «Tabarca, isla de». A: Gran Enciclopedia Temática de la Comunidad Valenciana. Geografía. Editorial Prensa Valenciana, 2009.
* ↑ Varela, Santiago; Juan Calduch; Joaquín Lara (diseño gráfico). «Nueva Tabarca / Nova Tabarca: 4. La iglesia / 4. L'església». A: Alicante / Alacant, Tabarca: Rutas de aproximación al patrimonio cultural valenciano / Rutes d'aproximació al patrimoni cultural valencià (en español y valenciano). Servicio de patrimonio arquitectónico: Conselleria de Cultura, Educación y Ciencia: Generalidad Valenciana, 1983.
# Sant Salvador d'Entença

L'ermita de Sant Salvador d'Entença està situada als afores de l'entitat de població d'Entença, que pertany al municipi de Benavarri, a la Ribagorça.

## Festes

Cada 6 d'agost hi té lloc la romeria en honor de Sant Salvador.

## Vegeu també

* Entença

## Referències

* Web de Benavarri.
# Satèl·lit pastor

Els satèl·lits pastors són llunes xicotetes dels planetes gegants, la influència gravitatòria dels quals confina el material en alguns anells planetaris a regions molt estretes. El material de l'anell que orbita prop del satèl·lit pastor és normalment enviat novament sobre l'anell, una altra part del material de l'anell és expulsat cap a l'exterior o acaba caient sobre el satèl·lit pastor.

## Principals satèl·lits pastors en el sistema solar
### Metis i Adrastea

Pasturen un dels anells interiors de Júpiter. En estar ambdós satèl·lits en l'interior del límit de Roche del planeta, és possible que el material de l'anell provinga dels mateixos satèl·lits, ja que estos es troben en condicions pròximes a la ruptura pels efectes de marea de Júpiter.

### Pandora i Prometeu

Pandora i Prometeu són dos satèl·lits irregulars de Saturn que confinen gravitacionalment l'anell F. La influència gravitatòria d'ambdós confinen l'anell F en una fina franja de material. Pandora és el satèl·lit exterior i Prometeu, una miqueta més gran, el satèl·lit interior.
La majoria dels buits en els anells de Saturn són causats per la presència de satèl·lits pastors. Mimas, per exemple, és responsable de l'existència del major d'aquests, la divisió Cassini. També Atles és un satèl·lit pastor de l'anell A de Saturn.

### Cordèlia i Ofèlia

Cordèlia i Ofèlia actuen com a satèl·lits pastors interior i exterior respectivament de l'anell èpsilon d'Urà.

### Galatea en Neptú

La lluna de Galatea de Neptú pareix responsable de mantenir en el seu lloc l'anell Adams perquè viatja uns pocs quilòmetres per davall d'aquest. És possible que la resta dels anells estiguen pasturats per altres satèl·lits encara no descoberts.

## Satèl·lits pastors i divisions en els anells

A banda de mantindre als anells en el seu lloc, els satèl·lits pastors també poden causar les divisions observades en els anells. Així, en l'anell A de Saturn, la divisió d'Encke és causada pel satèl·lit Pan i la divisió de Keeler és causada pel satèl·lit S/2005 S 1.

## Vegeu també

* Anell planetari.
* Anells de Júpiter.
* Anells de Saturn.
* Anells d'Urà.
* Anells de Neptú.
# Scheldeprijs 2022

L'Scheldeprijs 2022 va ser la 110a edició del Scheldeprijs. Es disputà el 6 d'abril de 2022 sobre un recorregut de 198,7 km amb sortida a Terneuzen i arribada a Schoten. La cursa formà part de l'UCI ProSeries 2022 amb una categoria 1.Pro.
El vencedor final fou el noruec Alexander Kristoff (Intermarché-Wanty-Gobert Matériaux), que s'imposà en solitari després d'atacar a manca de 7 km per l'arribada. El neerlandès Danny van Poppel (Bora-Hansgrohe) i l'australià Sam Welsford (Team DSM) completaren el podi.

## Equips

21 equips a prendre part en aquesta edició de la Scheldeprijs.

## Classificació final

Font: ProCyclingStats :

## Referències

* ↑ «Kristoff impone su potencia para ganar en solitario el G.P Escalda» (en castellà), 06-04-2022. [Consulta: 30 abril 2022].
* ↑ «Startlist for Scheldeprijs 2022». [Consulta: 30 abril 2022].

## Enllaços externs

* Scheldeprijs 2022 - Lloc web oficial
# Scherzo

L'scherzo (de l'italià: 'joc') és una forma musical, derivada del minuet però una mica més ràpida, creada per Ludwig van Beethoven.
Els scherzi van ser utilitzats profusament com a moviments de sonates (com per exemple el mateix Beethoven, a més a més de Franz Schubert, entre altres) encara que també hi ha exemples de scherzi com a peces individuals, com els quatre que va compondre Frédéric Chopin.
# Schulteichgraben

L'Schulteichgraben (en baix alemany Schooldiekgraven) és un afluent del riu Engelbek a Alemanya que neix a Marmstorf i desemboca a Wilstorf, dos barris del districte d'Harburg a Hamburg. Des del 1985 es va començar un programa per a renaturalitzar el rierol que va ser canalitzat als anys 1960.

## Referències

* ↑ Stadtatlas-Großraum Hamburg, Hamburg, Editorial PAS Verlags GmbH, 2009, pàgine 71-72, ISBN 978-3-934272-92-7
* ↑ Die Bäche sollen wieder fließen wie früher, Hamburger Abendblatt, Hamburg, 5 de setembre de 1985, (traducció: Els rierols han de tornar al seu curs natural) (alemany)
* ↑ Verordnung über das Landschaftsschutzgebiet Marmstorfer Flottsandplatte, Harburg, Appelbütteler Tal e.V., 24 de setembre de 1996, consultat el 30 d'octubre de 2011
# Shantungosaure

L'shantungosaure (Shantungosaurus, "rèptil de Shantung") és un gènere representat per una única espècie de dinosaure ornitòpode hadrosàurid, que va viure a la fi del període Cretaci, fa 75 milions d'anys en el Campaniano, a Àsia. Descobert en 1964, aquest gènere és conegut per 5 esquelets incomplets oposats en la Formació Wangshi de la província de Shandong, Xina. La reconstrucció de l'esquelet fòssil, muntat en l'Institut Geològic de la Xina, a Pequín, mesura 14,72 metres de llarg. Solament el crani de l'holotip mesura 1,63 metres.
Shantungosaurus mitjana al voltant de 15 metres de llarg, sent el major dels hadrosaures, amb un pes estimat de més de 16 tones. Les restes recuperades fins avui són molt similars als d'edmontosaure, excepte per la seva grandària i com a est era un dinosaure de bec d'ànec de cap pla. Era un dinosaure pesat, amb quatre potes massisses pota suportar el seu voluminós cos. Podia avançar sobre les potes posteriors proveïdes de cascos, però també sobre les quatre potes, ja que les seves mans estaven acabades també en cascos. En la part davantera de la seva llarga i baix cap, tenia un ample bec sense dents, amb el qual recollia grans quantitats de plantes dures d'un sol mos i les trituraba fins a convertir-les en una pasta, servint-se de prop de 1500 diminutes dents dels seus queixos. Un gran buit prop dels orificis del nas va poder haver estat cobert d'una solapa de teixit que va poder inflar-la per produir sons. La seva cua era molt llarga, segurament per balancera el gran pes d'animal a l'altura dels seus malucs.
# Sil·labaris indígenes canadencs

L'escriptura sil·làbica dels indígenes canadencs, malgrat el seu nom, fa referència a una família d'alfabets (concretament abugides) que s'empren per escriure cert nombre d'idiomes indígenes canadencs de les famílies esquimoaleutiana, algonquina i atapasca.
Els sil·labaris actualment s'apliquen a l'escriptura de tots els dialectes de l'idioma cree des de Quebec fins a les Muntanyes Rocoses, incloent el cree oriental, el cree de Badia James, el cree dels pantans i el cree de les prades. També s'utilitza com a escriptura d'altres llengües algonquines com els principals dialectes del ojibwa, en l'oest del Canadà, i el peus negres. Així mateix és representació escrita del Inuktitut de l'àrtic oriental canadenc. Pel que fa a les llengües atabascanas, s'empra per escriure el dakelh (o llengua carrier), el txipeva, el slavei, el dogrib (o tli cho), el Beaver. Aquestes nacions indígenes es troben per tota Canadà, en la Colúmbia Britànica, Alberta, Saskatchewan, Manitoba, els Territoris del Nord-oest, Ontario, Quebec i Nunavut. De vegades aquests sil·labaris són utilitzats als Estats Units per comunitats indígenes que viuen a la frontera, encara que aquest és principalment un fenomen canadenc.
Tot el conjunt dels caràcters que s'utilitzen en els diferents sil·labaris d'aquest sistema està codificat en un únic bloc de l'estàndard universal Unicode (de l'O+1400 a O+167F) al que es fa referència com Unified Canadian Aboriginal Syllabics (Sil·labari Aborigen Canadenc Unificat). En aquesta pàgina s'utilitzen tipus unicode que solament podran llegir-se amb una font adequada que inclogui els caràcters del referit bloc, tal com la Uni1400Syllabics.ttf del Consorci Unicode.

## Història

Són pocs els que sostenen que aquest sistema d'escriptura és una invenció indígena. La llegenda creu, especialment, manté que es tractaria d'un regal diví lliurat a dos ancians creu diferents en llocs oposats del Canadà. No obstant això, la manca de material escrit en el sil·labari amb anterioritat a 1840, unida a la història ben documentada de com l'obra missionera va dur a terme en part l'expansió de l'escriptura sil·làbica, així com la seva presumpta semblança amb el sistema de taquigrafia de Pitman, resten plausibilitat a aquesta conclusió.

## Vegeu també

* Sil·labari inuktitut

## Enllaços externs

* Language Geek: sobre els sil·labaris (en anglès)
* Carrier Writing Systems (anglès)
* Sil·labari Carrier (anglès)
* [https://www.billposer.org/SyllabicsIntro.pdf Introduction to the Carrier Syllabics (llibre de text en anglès)
# Singalès (desambiguació)

«Singalès» té aquests significats:
* El poble dels singalesos, ètnia principal de Sri Lanka.
* La llengua singalesa, una de les dues oficials a Sri Lanka juntament amb el tàmil.
* L'alfabet singalès, tipus d'escriptura oficial a Sri Lanka.
* El Regne Singalès o de Sinhala, regne llegendari del Mahābhārata.
# André-Étienne Lepreux

André-Étienne Lepreux (segle XVIII - 1788) fou un compositor francès del segle xviii.
Fou mestre de música de la Sainte Chapelle, de París, en la qual va fer executar diverses misses de la seva composició, i en un concert, dat el 1787, fou molt lloat un Te Deum d'aquest compositor. A més, va compondre, l'oratori Les fureurs de Saül i altres obres.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 29, pàg. 104. (ISBN 84-239-4530-8)
* Treballs per o sobre André-Étienne Lepreux en biblioteques (catàleg WorldCat) (anglès)
# Habitatge al carrer del Pont, 27 (Manlleu)

L'Habitatge al carrer del Pont, 27 és un edifici de Manlleu (Osona) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici de planta baixa i una planta pis amb façana al carrer del Pont. La façana a la planta baixa ha ha estat modificada. A la planta pis hi trobem tres obertures amb balcó amb barana de ferro forjat molt treballada. Els balcons dels extrems són de línies rectes mentre que el del centre és corbat. Les tres obertures tenen emmarcaments de pedra i la llinda decorada amb una data cadascuna. A sobre cada obertura hi ha una petita finestra de ventilació de les golfes.