OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ramon Laporta i Astort

Ramon Laporta i Astort (Barcelona, 1888 - Barcelona, 1936) fou un dibuixant i pintor català.

## Biografia

Ramon Laporta i Astort va néixer a Barcelona, fill d'Ildefons Laporta i Cerdà i de Maria Astort i Pijoans, ambdós naturals de Barcelona. El seu germà fou el músic Antoni Laporta i Astort.
El jove Ramon Laporta va estudiar a l'Escola de la Llotja de Barcelona. Posteriorment en viatge d'estudis es va desplaçar a Brussel·les acompanyant al seu germà, el pianista Antoni Laporta Astort. Després es va traslladar a París per ampliar la seva formació i tècnica pictòrica.
El 1911 va participar en l'Exposició de Belles Arts de Barcelona amb "Retrat del violinista Costa" i, a partir de llavors, va concórrer diverses vegades a les Exposicions Nacionals.
El 1930, amb el quadre "Pilar", va obtenir tercera medalla en l'Exposició Nacional de Belles Arts. Va exposar regularment a la Sala Parés de Barcelona.
Va morir el 1936, encara molt jove, a la mateixa ciutat de Barcelona. La seva mort prematura va impedir la consolidació de la seva plenitud artística en època de maduresa.
El seu estil és manifestament realista. Les seves temàtiques predilectes van ser el retrat i a les natures mortes sense renunciar però a les obres de paisatge i tampoc a les de figura. Es conserva obra seva al Museu de Huelva, entre d'altres. En concret, l'obra "Pilar", que fou premiada el 1930, es conserva al Museu de Huelva per dipòsit del Museo Nacional Centro de Arte Reina Sofía.

## Bibliografia

* Cien años de pintura en España y Portugal (1830-1930). Ediciones Antiquaria. Madrid, 1991. Volum IV, pàgs. 222.
* Diccionario Ràfols de artistas contemporáneos de Cataluña, Baleares y Valencia. Ed. Catalanes S.A. i La Gran Enciclopedia Vasca. Barcelona, 1980. Volum II. pàg. 619.
* Gran Enciclopèdia Catalana. Edicions 62, 1968. Volum 9. Pàg. 70.
* Bernardino de Pantorba. Historia y crítica de las Exposiciones Nacionales de Bellas Artes celebradas en España. Ediciones Alcor, Madrid, 1948. Pàg. 425.
* Museo Nacional del Prado: Enciclopedia on line - Laporta Astort, Ramón
* Museos de Andalucía. Museo de Huelva. "Pilar".
# Administració de les existències

L'administració de les existències és un registre sistematitzat de tots els moviments de les existències necessaris per realitzar una bona gestió d'aprovisionament en una empresa. Per a aquest registre utilitza un document que es diu fitxa de control d'existències. Es registren individualment tots els productes que entren al magatzem com els que surten.
Aquest document ens dona la següent informació:
* Ens descriu i fa un registre cronològic dels moviments que hi ha en les existències.Registrant qui ha estat el seu proveïdor i a qui les hem venut.
* Ens informa en cada moment del nivell d'existències que tenim al magatzem
* amb aquest document podem saber quin és el criteri de valoració utilitzat: FIFO, PMP, LIFO
La fitxa de control ajudarà a l'empresari a decidir quan ha de començar a fer el procés d'aprovisionament, segons les seves necessitats.

## Referències

* ↑ Fatos Xhafa; Jordi Marco. «Programació i bases de dades. Pràctiques». UPC, 2007. [Consulta: 22 octubre 2011].
# Escut de la casa dels Frares

L'Escut de la casa dels Frares és una obra de la Secuita (Tarragonès) declarada bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

És un escut de forma circular en relleu sobre la porta d'entrada de l'anomenada "casa dels Frares", al nord de la plaça de l'església. Hi figura la data 1792 i representa dos peixos que formen una S i a ambdós costats una ornamentació vegetal que sembla dibuixar una M; a la part superior hi ha una corona.

## Història

La "casa dels Frares" fou propietat del convent dels Servites de Vila-rodona i posat a subhasta pública el 1836, al moment de la desamortització dels béns de l'església; la comprà Domènec Serra de Tarragona per 30.001 rals. Les dues lletres de l'escut -S i M- poden fer referència a les inicials dels Servites de Maria.

## Referències

* 1 2 3 4

## Enllaços externs

* «Escut de la casa dels Frares». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Esbart Dansaire de Granollers

L'Esbart Dansaire de Granollers. Entitat cultural fundada a Granollers l'any 1931 que fomenta les danses tradicionals catalanes.
El seu origen es remunta a l'edat mitjana amb el ball de donzelles, propi de la ciutat de Granollers i que prové d'una vella confraria que tenia per objecte proporcionar el dot de noces a noies casadores.
L'Esbart com a tal, es funda l'any 1931 amb el nom d' Esbart Dansaire Granollerí Foment de la Sardana, amb membres de l'Orfeó Granollerí i del Foment de la Sardana. La primera ballada es va fer l'any 1931 i el 1936 va tenir lloc la primera ballada de l'esbart infantil. Durant l'etapa de la Guerra Civil va interrompre la seva activitat, reprenent la primera actuació després del conflicte bèl·lic, el 6 de gener del 1941 amb motiu de la representació dels pastorets. Durant aquesta època l'Esbart va canviar el nom per Grupo Folklórico de Granollers.
Entre els anys 1942 i 1964, va ser una època de gran activitat de l'Esbart amb ballades anuals a l'hospital Asil, per Sant Josep, per la Festa Major del Barri del Lledoner i en diferents concursos de balls de gitanes.
En ser un dels pocs esbarts que va reprendre l'activitat després de la guerra, van ser convidat a ballar davant del General Franco l'any 1942 en la celebració del dia de la liberación. Durant aquesta època també varen ballar al Palau de la Música i van fer diverses actuacions teatrals. L'activitat es va aturar el 1964 i no es va reprendre fins al 1973, quan la Sección Femenina de Coros y Danzas va muntar un grup de dansa tradicional. El 1977 l'entitat va redactar uns estatuts. El 1991 l'entitat va estar a punt de desaparèixer en haver-hi només una desena de nens i dues mestres, Conxita Armengol i Núria Maynou, però de seguida es va refer. El 1999 es va estrenar el primer espectacle, Batecs, i el 2000 en van arribar altres com Blauncs, amb el Cos de dansa, o Plou i fa sol, en Risto balla sòl, amb les colles infantils.
El darrer espectacle del Cos de Dansa de l'Esbart és Aleatori que s'estrena el 2008. Es tracta de diverses coreografies inspirades en una vintena de cançons escollides d'en Lluís Llach. Aleatori s'ha presentat 9 vegades arreu de Catalunya. El 2014 el Cos de Dansa de l'Esbart Dansaire de Granollers obté el tercer premi en el Festival de Música i Dansa de Cantonigròs.

## Referències

* ↑ Josep., Capdevila Oliveras,. L'Esbart Dansaire de Granollers. Granollers: Ajuntament de Granollers, 2009. ISBN 9788493705916.
* ↑ «Un llibre recull els 77 anys d'història de l'Esbart Dansaire de Granollers». el9.cat, 23-01-2010 [Consulta: 8 desembre 2017].
* ↑ «L'Esbart Dansaire de Granollers treu Lluís Llach a ballar». El Punt Avui, 03-01-2013.
* ↑ «L'Esbart Dansaire de Granollers presenta 'Aleatori' a Verges». Nació Granollers - Nació Digital, 04-01-2013.
* ↑ «L'Esbart Dansaire de Granollers guanya un tercer premi a Cantonigròs». El 9 Nou, 21-07-2014.
* ↑ «Un llibre recull els 77 anys d'història de l'Esbart Dansaire de Granollers». el9.cat, 23-01-2010 [Consulta: 8 desembre 2017].
# Rayco Pulido

Rayco Pulido Rodríguez (Telde, Gran Canària, 1978) és un autor de còmic espanyol, conegut pel seu nom de pila Rayco. És germà del també autor de còmic Javier Pulido.

## Biografia

Licenciat en Bellas Arts per la Universitat de Barcelona (2002), va participar en diversos certamens de còmic.
El 2001 va guanyar un accèsit al segon Certamen de Còmic de Canàries i el 2002 fou finalista del Certamen Internacional de Grabat "El Caliu" de Girona.
El 2004 va guanyar el cinquè Certamen de Còmic de Canàries en la modalitat de blanc i negre. El mateix any, també va participar en l'exposició col·lectiva d'escultura de la galeria "La Xina Art" de Barcelona.
El 2005 fou seleccionat per a l'exposició "El còmic a Espanya després de la transisió. 1980-2005", organitzada per l'Institut Cervantes. El següent any, va guanyar el primer premi del concurs organitzat per l'ajuntament de Las Palmas de Gran Canaria.
El 2008 va participar en dues exposicions, "8.1.Distorsiones.Documentos.Naderías y relatos" al museu Centro Atlántico de Arte Moderno de Las Palmas i "Los que mueren son los demás" al Gabinete Literario. També va guanyar un accèsit als premis INJUVE en la modalitat de còmic. Va iniciar així mateix un exercici metelingüístic publicat al cap de tres anys per l'editorial Edicions de Ponent amb el títol Sin título: 2008-2011.
El 2013 va publicar una adaptació al còmic de la novel·la Marianela (1878) de Benito Pérez Galdós, amb el títol deNela.
El 2017 va guanyar el Premi Nacional del Còmic amb Lamia.

## Obres

* 2005 Final Feliz (guió d'Hernán Migoya). (Edicions de Ponent).
* Suburbs dreams, guanyador del 5è Certamen de Comic de Canarias en modalitat blanc i negre.
* 2008 Sordo (amb guió de David Muñoz). (Edicions de Ponent).
* 2008 Catálogo del certamen de cómic injuve. (Ministeri de Traball i Assumptes Socials. Instituto de la Juventud).
* 2011 Sin título: 2008-2011 (Edicions de Ponent).
* 2013 Nela (Astiberri).
* 2013 Panorama: la novela gráfica española hoy (Astiberri).
* 2014 participa a l'antologia Terry editada per Fulgencio Pimentel.
* 2016 Lamia (Astiberri).
* 2018 Sordo (amb guió de David Muñoz) (Astiberri)

## Referències

* 1 2 Jiménez, Jesús (19/07/2011). Rayco Pulido: "El cómic necesita un esfuerzo intelectual por parte del lector", RTVE.(castellà)
* ↑ «Rayco Pulido, Premio Nacional del Cómic 2017» (en español). El Mundo.es, 09-10-2017.
# Emirat de Tudela

L'emirat de Tudela o Taifa de Tutila fou un estat musulmà de breu existència (1046-1057) centrat en la ciutat de Tudela.
Sulaiman ibn Hud al-Mustain, l'emir de Larida, quan s'estava a Tudela i es va assabentar de l'assassinat d'Al-Múndhir II pel seu cosí Abd-Al·lah ibn Hàkam es dirigeix a Saraqusta i li arrabassa el poder a l'emirat de Saraqusta. Així va fundar la dinastia ibn Hud, i enviar el seu fill Muhammad al-Mondir ibn Sulayman com Cadí i governador de Tudela. A la mort d'al-Mustain el 1046 governarà la ciutat com regne taifa independent, però a la seva mort el territori l'any 1057 es reintegra a l'emirat de Saraqusta.

## Referències

* ↑ «Cronología de reinos y taifas en Al Andalus(711-1571)», 18-10-2007. Arxivat de l'original el 2007-10-18. [Consulta: 27 octubre 2024].
* ↑ Manzano Moreno, Eduardo. La frontera de al-Andalus en época de los Omeyas, 1991. ISBN 978-84-00-07195-0.
* ↑ «Tutila» (en castellà). Tesauros - Diccionarios del patrimonio cultural de España. Govern d'Espanya. [Consulta: 27 octubre 2024].
# Ebro (camioneta)

L'Ebro és un projecte de vehicle camioneta totterreny amb motor elèctric ideat pel fabricant d'automòbils EV Motors. La marca compta també amb els vehicles crossovers Ebro S700 i Ebro S800, així com el projecte de furgoneta Ebro Van.
Es preveu que es fabriqui a la planta d'EV Motors de Barcelona a partir de 2027.

## Història

El nom d'Ebro ja havia estat utilitzat a Catalunya, ja que Motor Ibérica l'usà com a nom comercial per als seus camions, tractors i totterrenys entre els anys 1954 i 1987.
El projecte de fabricació d'una camioneta elèctrica és va anunciar l'any 2021 sota l'impuls de quatre empreses catalanes, la majoria establertes a Martorell o Vilanova del Vallès, com són EcoPower Automotive, Btech, Nexus Projectes, Api Brother i Jaton Racing.
L'objectiu era construir aquesta camioneta elèctrica anomenada Ebro a les instal·lacions de Nissan a la Zona Franca de Barcelona a partir del 31 de desembre de l'any 2021, ja que és quan estava prevista la marxa de Nissan. La nova camioneta Ebro estaria més orientada al món de la competició, però no entraria en competició, i en el mercat, fins a l'any 2022 amb una prova al Dakar d'aquell any. La previsió de producció inicial era de 4.000 unitats, una xifra que aniria creixent fins als 30.000 vehicles anuals abans del 2030.

## Vegeu també

* EV Motors

## Referències

* ↑ Garcia, Félix «La legendaria Ebro quiere renacer con una 'pick-up' y un 4x4 eléctricos». Motor, 17-08-2021 [Consulta: 21 agost 2021].
* ↑ Vital, Ferran «Ebro, la camioneta elèctrica catalana que vol reindustrialitzar Nissan». Diari Ara, 21-08-2021 [Consulta: 21 agost 2021].
* ↑ Callejo, Alber «EBRO by EcoPower Automotive: la mítica marca española vuelve con una pick-up eléctrica». forococheselectricos, 08-07-2021 [Consulta: 21 agost 2021].
* ↑ Pérez, Aarón «Una nueva Ebro podría renacer con vehículos eléctricos fabricados en la Zona Franca». Autobild.es, 18-08-2021 [Consulta: 21 agost 2021].

## Enllaços externs

* Ebro - Lloc web oficial
# Admiració

L'admiració és un reconeixement dels mèrits dels altres i el desig d'imitar-los. A diferència de l'enveja, és un sentiment positiu, ja que es limita a valorar el positiu de la cosa admirada, encara que suposi reconèixer les mancances pròpies. Es considera una emoció adaptativa, ja que afavoreix l'emulacié de conductes positives per a l'individu i per això es premia amb una sensació de plaer a l'organisme.

## Elements dignes d'admiració

Tot i que l'admiració és sempre un sentiment personal, ja que depèn de l'escala de valors, hi ha elements que culturalment s'han jutjat dignes d'admiració:
* per als creients, Déu i l'obra de la creació són sempre admirables, ja que un és la font de tota perfecció (i a part se l'ha de venerar) i l'altra una prova del seu poder i bondat (d'aquí tots els escrits religiosos sobre la natura)
* la bellesa i el sublim
* la virtut
* proeses tècniques o heroiques, gestes que s'escapin de la norma comuna
Les persones admirades poden esdevenir ídols de masses si tenen un grup de seguidors (fans) que el donen suport, com poden ser els cantants o els actors. Quan l'admiració és més propera, basada en una relació de mestre-deixeble, la persona admirada se sol anomenar mentor o inspirador.
# Esbart Olesà

L'Esbart Olesà és una entitat que es va fundar a Olesa de Montserrat el 1929 des del Casal Catequístic de la Parròquia d'Olesa amb vocació de reviure les danses pròpies, pels germans Joaquim i Jaume Valls, amb el mestratge del folklorista Aureli Campmany. La seva activitat està centrada en la dansa tradicional dels països catalans i també amb danses de nova creació des de fa uns anys, amb 3 grups de dansaires: el Cos de dansa, els Juniors i els Infantils. A més de la secció de dansa, l'esbart compta amb una secció de Diables, anomenada Diablots que es va crear l'any 1983.

## Referències

* ↑ Gusman Vendranes, Chantale Rullier, Oli d'Olesa: la passió d'un poble, p.170
* ↑ «Esbart Olesà». web. Arxivat de l'original el 2018-09-24. [Consulta: 18 març 2017].
* ↑ 50 anys d'història olesana 1950-2000 d'Alfons Bayona i Elies Valldeperes, editat per Comunitat Minera Olesa i Ajuntament d'Olesa de Montserrat. Menció especial del Premi de Recerca Vila d'Olesa 2008, pàg 431
# Arabaşı

En la cuina turca, l'Arabaşı o Arabaşı çorbası (sopa d'arabaşı) és una sopa tradicional de brou i carn de pollastre o gall dindi amb una mena de "dumplings" (pelotes de massa). Els altres ingredients bàsics son salça, oli de cuinar, especies i, naturalment, aigua. Per a fer aquesta sopa, es cuina un pollastre i després la seva carn, trossejada en tires primes (vegeu la imatge) es fa servir com un ingredient més de la sopa.
En turc, Arab aşı significa 'menjar àrab'. Algunes fonts diuen que les paraules originals eren ara aşı (plat entre menjars) i que van canviar amb el pas del temps.

## Referències

* ↑ A. Safa Odabaşı. Geçmişten günümüze Konya kültürü. Konya Selçuklu Belediyesi, 1999*.
* ↑ «Yozgatlılar Arabaşı Yemeğinde Buluştu» (en turc). Haberler.com, 11-01-2016 [Consulta: 26 maig 2016].

## Enllaços externs

* Imatges d'"arabaşı çorbası"
* Recepta en un blog (anglès)
# Saschiz

Saschiz (alemany: Keisd; hongarès: Szászkézd, Pronunciació hongaresa: [ˈsaːskeːzd]; Dialecte saxó de Transsilvània: Kisd) és un municipi del comtat de Mureș, Transsilvània (Romania). Té una població de 2.048 habitants: un 88% de romanesos, un 5% d'alemanys, un 4% d'hongaresos i un 3% de gitanos. Està compost per tres pobles: Cloașterf, Mihai Viteazu (Zoltan fins al 1932) i Saschiz.
Saschiz, amb la seva església del segle XV, forma part dels pobles del Patrimoni Mundial amb esglésies fortificades a Transsilvània, designats el 1999 per la UNESCO.
| En romanès | En alemany | En hongarès |
| Cloașterf | Klosdorf | Miklóstelke |
| Mihai Viteazu | Zoltendorf | Zoltán |
| Saschiz | Keisd | Szászkézd |

## Fills il·lustre

* Ion Dacian, compositor

## Galeria

* Lloc rural
* Església luterana

## Vegeu també

* Església fortificada de Saschiz
* Saxons transsilvans
* Pobles amb esglésies fortificades a Transsilvània

## Referències

* ↑ «CEVOSaschiz - Saschiz - finding the way back to the roots». [Consulta: 6 gener 2022].
# Emma Mærsk

L'Emma Mærsk és un vaixell portacontenidors de la classe Mærsk E propietat de l'A.P. Moller-Maersk Group. Quan va ser fabricat l'Emma Mærsk era el portacontenidors més gros mai construït (ara superat pel petrolier Knock Nevis), i fins al 2007 el vaixell més llarg en servei. Oficialment, l'Emma Mærsk és capaç de carregar al voltant d'11 000 TEU (de l'anglès: twenty-foot equivalent units, mesura de capacitat dels contenidors) segons els càlculs de la companyia Mærsk, que ve a ser al voltant de 1400 contenidors més que cap altre vaixell és capaç de transportar.

## Història

El vaixell va ser construït a les drassanes de Odense Steel Shipyard a Dinamarca. El juny de 2006, durant la construcció, feines de soldadura causaren un incendi dins de la superestructura.
Se'l batejà en una cerimònia el 12 d'agost de 2006. El nom d'Emma Mærsk, es deu a Emma Mærsk Mc-Kinney Møller la darrera dona de Mærsk Mc-Kinney Møller, morta el 2005. Es feu a la mar per primer cop el 8 de september de 2006 a les dues de la tarde d'Aarhus. Aquest viatge inaugural el dugué als ports de Göteborg, Bremerhaven, Rotterdam, Algesires, al Canal de Suez i arribà a Singapur l'1 d'octubre de 2006 a les 20:05 hores. L'endemà va salpar cap a Yantian, Kobe, Nagoya, i Yokohama. El viatge de tornada inclogué les escales a Yantian, Hong Kong, Tanjung Pelepas, el canal de Canal de Suez, Felixstowe, Rotterdam, Bremerhaven, Göteborg fins a Århus on arribà l'11 de novembre.

## Referències

* ↑ «ABS Record: Emma Maersk» (en anglès). American Bureau of Shipping, 23-07-2009. [Consulta: 13 octubre 2016].
# Ebullioscòpia

L'ebulioscòpia és un mètode per a determinar la massa molecular d'un compost químic en dissolució a partir de l'observació experimental del punt d'ebullició d'aquesta.
La tècnica es basa en el fenomen de l'augment ebullioscòpic, o ascens ebullioscòpic, que és un augment que es produeix en el punt d'ebullició d'un dissolvent quan té dissolt un solut. L'equació de l'ascens ebullioscòpic es deu al químic francès François Marie Raoult i data del 1887.
$\triangle T_{b}=k_{b}\cdot m$
on:
* ΔT$_b$ és la diferència entre la temperatura d'ebullició de la dissolució i la temperatura d'ebullició del dissolvent pur.
* k$_b$ és la constant ebullioscòpica, una constant que és característica del dissolvent.
* m és la molalitat del solut, és a dir els mols de solut per quilogram de dissolvent. La concentració s'expressa en molalitat perquè és més pràctic a l'hora de realitzar mesures, encara que per a ser precisos s'hauria d'expressar en funció de la fracció molar com ho demostrà Raoult.
Conegudes les propietats del dissolvent, a partir de l'ascens ebullioscòpic es dedueix la molalitat i, a partir d'aquesta, si es coneix la massa del solut dissolta per quilogram de dissolvent, es pot obtenir la massa molecular del solut. Per dur a terme aquesta tècnica s'empren uns aparells, els ebullioscopis, que incorporen un termistor que permet apreciar fraccions molt petites de grau en la zona de la temperatura d'ebullició.
La massa molecular s'obté de la següent manera a partir de l'equació de Raoult:
$\Delta T_{b}=k_{b}\cdot m=k_{b}\cdot {\frac {n_{2}}{m_{1}}}=k_{b}\cdot {\frac {m_{2}/M_{2}}{m_{1}}}$
on el subíndex 1 correspon al dissolvent i el 2 al solut. n₂ són el nombre de mols de solut, m₂ és la massa del solut expressada en grams, M₂ és la massa molecular del solut, i m$_1$ és la massa del dissolvent en quilograms. Aïllant M₂ queda:
$M_{2}={\frac {k_{b}\cdot m_{2}}{\Delta T_{b}\cdot m_{1}}}$

## Referències

* ↑ Institut d'Estudis Catalans. Diccionari de la llengua catalana. Barcelona: Edicions 62. Enciclopèdia Catalana, 2007. ISBN 978-84-297-5977-8.
* 1 2 Raoult, F.M «Loi générale des tensions de vapeur des dissolvants» (en francès). Comptes Rendus [París], 104, 1887, pàg. 1430-1433.
# Admontita

L'admontita és un mineral de la classe dels borats. Rep el seu nom de la localitat on va ser descoberta l'any 1978, a prop d'Admont, Àustria.

## Característiques

L'admontita és un nesoborat de fórmula MgB₆O$_{10}$·7H₂O. Cristal·litza en el sistema monoclínic formant cristalls pobrament desenvolupats o corroïts, allargats i aplanats, d'aproximadament 1 mm. La seva fractura és concoidal i no s'observa exfoliació. La seva duresa a l'escala de Mohs oscil·la entre 2 i 3. Abans del seu descobriment en estat natural havia estat fabricada artificialment. Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'admontita pertany a «06.FA: Neso-hexaborats» juntament amb els següents minerals: aksaïta, mcallisterita, rivadavita i teruggita.

## Formació i jaciments

Se n'ha trobat admontita en uns dipòsits de guix a Schildmauer, (Admont, Àustria). Se'n troba associada a altres minerals com: quars, pirita, löweïta, hexahidrita, guix, eugsterita i anhidrita.

## Referències

* ↑ «Admontite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 9 març 2015].
* ↑ Dal Negro, A. «The crystal structure of synthetic hydrated borates: (II) MgO·3B₂O₃·7H₂O» (en anglès). Crystal Structure Communications, 5, 1976, pàg. 433-436.
# Juste-Aurèle Meissonier

Juste Aurèle Meissonier (o Meissonnier), (1695 – 31 de juliol de 1750) va ser un orfebre, escultor, pintor, arquitecte i dissenyador de mobles francès.
Va néixer a Torí, però va treballar a París, on va morir. Va compartir els triomfs de Oppenard i Germain, dins l'estil Rococó més recarregat. Va treballar també per a la noblesa de Polònia, de Portugal i d'altres països que seguien la moda de París. El rei francès Lluís XV el va nomenar Dessinateur de la chambre et du cabinet du roi junt amb el d’Orfèvre du roi.
Va escriure els llibres: Livres d'ornements en trente pieces i Ornements de la carte chronologique.

## Referències

* 1 2 Chisholm, Hugh (ed.). «Meissonier, Juste Aurèle». A: Encyclopædia Britannica (en anglès). 11$^a$ edició. Cambridg: Cambridge University Press, 1911, p. 86.

## Bibliografia

* Fuhring, Peter. Juste-Aurèle Meissonnier: un génie du rococo 1695-1750 (en francès). Torí: Umberto Allemandi. ISBN 9788842207825.
* de Feller, François-Xavier. Biographie universelle. Lió, París: J.B. Pélagaud, 1867, p. 9.
* «Obres de Meissonier al Museu Victoria and Albert». [Consulta: setembre 2016].
# Escut del Poal

L'escut oficial del Poal té el següent blasonament:
Escut caironat: de gules, un pou d'or. Per timbre una corona de marquès.

## Història

Va ser aprovat el 3 d'octubre de 1989.
El pou és un senyal cantant referit al nom de la localitat, que prové del llatí "putealis", o 'relatiu a un pou'. La senyoria del Poal va esdevenir un vescomtat l'any 1706, i més tard marquesat el 1725, sota la persona d'Antoni Desvalls i de Vergós, el vescomte; aquest fet es veu reflectit per la corona de marquès damunt l'escut.