OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ahuízotl

En la mitologia asteca, l'ahuízotl és un monstre aquàtic amb la grandària i forma general de gos, però amb mans i peus de mico, orelles punxegudes i cobert de pelatge gris fosc d'aspecte relliscós que, fora de l'aigua una vegada mullat, s'enduria en metxes que semblaven espines per les quals l'ahuízotl rep el seu nom: en nàhuatl a(tl) significa 'aigua' i huiz(tli) 'espina'.
Disposava també d'una llarguíssima cua rematada amb una mà amb la qual atrapava tot allò que s'acostés als gorgs i cursos d'aigua on habitava, i l'ofegava. En ser un nom poc comú els cronistes van posar poca atenció a traduir-ho, el més general és trobar el seu significat com "llúdria" o "gos d'aigües". L'historiador Enrique Vela ho analitza des d'un punt etimològic i proposa la traducció com "l'espinós de l'aigua"; que seria el seu sentit original però en l'ús diari es va haver de referir exclusivament per nomenar l'animal. S'ha proposat que podria tractar-se d'un animal avui extint del Llac de Texcoco, emparentat amb les llúdrigues, i per la seva raresa, mitificat tant en hàbits com en aspecte.
L'atac de l'ahuízotl, que estava al servei de les divinitats de la pluja, suposava que els déus havien triat la víctima i les seves ànimes eren portades al paradís. Els cossos dels infortunats, que només podien ser tocats per sacerdots a causa de l'interès dels déus per les seves ànimes, sempre apareixien als tres dies de la mort i a tots la bèstia els havia arrencat els ulls, les ungles i les dents a l'interior del seva gruta subaquàtica. Generalment, l'ahuízotl atreia els humans, especialment els pescadors, plorant com un nadó des de les ribes i, de vegades, provocava remolins que expulsaven fora de l'aigua peixos i granotes.

## Referències

* ↑ Vela, Enrique «Los Tlatoanis mexicas». Arqueología mexicana, 40, 2011.
# Aigua (element)

En les cultures clàssiques, l'aigua era considerada un dels elements primordials de què estava compost cosmos. Sovint l'aigua s'ha associat a les qualitats d'emoció i intuïció.

## Tradició grecoromana

En la filosofia i ciència de l'antiga Grècia era un dels quatre elements juntament amb la terra, l'aire i el foc.
Entre els filòsofs presocràtics, Tales de Milet (vers 635-545 aC) va proposar l'aigua com el principi de totes les coses materials o arque. Més tard Empèdocles d'Agrigent (vers 450 aC) va teoritzar que en realitat eren quatre les "arrels" de la natura: foc, aire, aigua i terra. Les quatre arrels d'Empèdocles quedaren establertes com els quatre elements de la filosofia clàssica.
Plató (427-347 aC), en el seu diàleg Timeu en el que parla de l'estructura del cosmos, va afirmar que l'aigua estava formada per imperceptibles àtoms en forma d'icosàedre, així com els altres elements seguien la forma d'altres políedres regulars. L'icosaedre és el poliedre amb més cares (20), i segons Plató això explicaria el comportament fluid de l'aigua: l'aigua escorrent-se quan s'intenta agafar amb la mà és equiparable al comportament d'una infinitat de petites boles quasi rodones escapant-se entre els dits.
El deixeble de Plató Aristòtil (384-322 aC) va desenvolupar una teoria diferent per als elements. En estat de repòs s'estructuraven concèntricament al centre de l'univers formant l'esfera sublunar. Al foc li corresponia el lloc entre l'aire i la terra. Segons els parells duals de qualitats que va definir Aristòtil, les característiques de la terra eren la fredor i la humitat.

## Altres

En la medicina grega antiga basada en l'humorisme, la terra s'associava amb la flegma, ja que compartien les característiques de fredor i humitat. També es correspon amb l'estació de l'hivern per la mateixa raó.
En l'alquímia, la terra era associada amb el mercuri, i es representava amb un triangle equilàter assenyalant cap avall.
Segons la tradició astrològica occidental les persones nascudes sota els signes de càncer, escorpí i peixos tenen les característiques de l'aigua, i les seves personalitats tendeixen a ser emocionals, agradables, empàtiques, intuïtives, temperamentals i irracionals, i a vegades introversives i amants del coneixement.

## Vegeu també

* Aigua (pel compost químic).
Viccionari
# Albatros viatger

L'albatros viatger (Diomedea exulans) és un gran ocell marí de la família dels diomedeids (Diomedeidae). És l'au amb major envergadura d'entre totes les espècies actuals. Les espècies Diomedea antipodensis, Diomedea amsterdamensis i Diomedea dabbenena eren considerades subespècies de l'albatros viatger.

## Morfologia

* Fa una llargària de 107 – 135 cm, una envergadura de 2,51 – 3,50 m i un pes de 6,25 – 12 kg, amb els mascles una mica majors que les femelles.
* Blanc per sota a excepció de punta i bordell posterior de l'ala. Zona dorsal blanca.
* Ulls bruns, bec i potes de color rosa pàl·lid.
* Com que passen molts anys fins a l'obtenció del plomatge final dels adults, el més freqüent és l'observació de fases intermèdies de plomatge, entre la del jove i la de l'adult. Als joves de primer any, només la cara, la gola i una part de la superfície inferior de l'ala és blanca, essent la resta del cos marró. Més tard va guanyant zones blanques i minvant les marrons, que desapareixen cap als 5 anys.

## Hàbitat i distribució

D'hàbits pelàgics, cria a les illes de Geòrgia del Sud, Crozet, Kerguelen, Príncep Eduard, i Macquarie. Es dispersa als oceans meridionals entre els 28° i 60° Sud.

## Alimentació

S'alimenten de nit de cefalòpodes, petits peixos i crustacis i de restes d'animals marins suren en la mar. Poden seguir els vaixells per aprofitar les deixalles i també poden fer immersions poc profundes.

## Reproducció

Cria cada dos anys, En l'època de cria acudeixen fins a les colònies. Ponen un únic ou, blanc amb punts foscos, entre el 10 de desembre i el 5 de gener, en un niu en forma de gran tassa. Els dos pares coven l'ou durant unes 11 setmanes. La parella normalment es forma per vida. Els joves ocells tornen a la colònia de cria a l'edat de 6 anys, però no es reprodueixen fins als 11 – 15 anys Sobreviuen al voltant d'un 30% dels pollets.

## Referències

* ↑ Distribució i justificació d'estatus Rev. 20-02-2011
* 1 2 3 Colin Harrison; Greensmith, Alan (1993). "Non-Passerines". In Bunting, Edward. Birds of the World (First ed.). New York, NY: Dorling Kindersley. p. 48. ISBN 1 56458 295 7
* 1 2 C.J.R.Robertson. (2003). "Albatrosses (Diomedeidae)". In Hutchins, Michael. Grzimek's Animal Life Encyclopedia. 8 Birds I Tinamous and Ratites to Hoatzins (2 ed.). Farmington Hills, MI: Gale Group. pp. 113–116, 118–119. ISBN 0 7876 5784 0
* ↑ Jon L.Dunn, Jonathon Alderfer (2006). "Accidentals, Extinct Species". In Levitt, Barbara. National Geographic Field Guide to the Birds of North America (fifth ed.). Washington D.C.: National Geographic Society. p. 467. ISBN 978 0 7922 5314 3
# Algarve

L'Algarve és una regió i antiga província més meridional de Portugal continental, amb capital a Faro. Àrea: 4.960 km². Població resident (2001): 395.208. A més de Faro i Portimao, destaquen també les poblacions d'Albufeira, Alcoutim, Aljezur, Alvor, Castro Marim, Lagoa, Lagos, Loulé, Quarteira (en el municipi de Loulé), Monchique, Olhao, Silves, Tavira i Vila Real de Santo António. La regió històrica de l'Algarve coincideix amb l'actual districte de Faro. L'Algarve limita al nord amb la regió de l'Alentejo, al sud i a l'oest amb l'oceà Atlàntic, i a l'est amb el riu Guadiana, que marca la frontera amb Espanya. L'Algarve és una regió turística que disposa de belles platges, illes i paisatges naturals. El seu punt més alt és la serra de Monchique. L'accés a la zona es pot fer per l'aeroport de Faro. A la regió de l'Algarve hi ha la llacuna de Ria Formosa, una reserva natural de més de 170 km², punt de descans i d'alimentació de centenars d'ocells.
El nom Algarve prové de Gharb al-Àndalus, nom que rebia l'actual Algarve i el baix Alentejo durant la dominació musulmana, que significa 'Àndalus occidental', ja que era la part occidental de l'Àndalus musulmana; aquests territoris avui espanyols i portuguesos eren un destacat bullidor de cultura islàmica, ciència i tecnologia a la Hispània islàmica.

## Història

El territori abans de l'arribada dels romans era habitada pels lusitans. En la reorganització provincial de l'Imperi Romà del segle I aC, passà a formar la província de Lusitània, que persistí sense grans modificacions administratives entre els segles I aC i VIII dC, comprenent l'ocupació romana i visigòtica fins a l'arribada el 713 dels àrabs per intercessió visigòtica. Els àrabs denominaren aquesta regió Gharb al-Àndalus, amb breus ocupacions portugueses (Regne de l'Algarve) que posteriorment es fragmentà en diverses taifes després de la caiguda del califat de Còrdova, en què, entre d'altres, es constituí l'emirat d'al-Gharbia fins al 1250 en què l'Algarve fou l'últim territori de Portugal conquerit definitivament als musulmans, regnant Alfons III. Sota ocupació portuguesa, es constituí de nou el Regne de l'Algarve, més honorífic que autònom.
Als segles xiv i xv va funcionar a Sagres, a l'extrem sud-oest, a prop del cap de Sant Vicenç, una escola de navegació i cartografia, fundada per l'infant Enric (fill del rei Joan I de Portugal), fonamental per a l'època dels descobriments portuguesos; l'Algarve es va convertir en el centre de referència pel que fa a les ciències i tècniques necessàries per a la navegació, la geografia i la cartografia.

## Divisió administrativa

La regió se subdivideix en 16 municipis (* ciutats):
* Albufeira *.
* Alcoutim
* Aljezur
* Castro Marim
* Faro *.
* Lagoa *.
* Lagos *.
* Loulé *.
* Monchique
* Olhão *.
* Portimão *.
* São Brás de Alportel
* Silves *.
* Tavira *
* Vila do Bispo
* Vila Real de Santo António *.

## Galeria

* Algarve (NUTS II)
* Algarve (NUTS III)
* Algarve (província tradicional)

## Vegeu també

* Ukhxúnuba
* Volta a l'Algarve
# Més que un club

Més que un club és el lema principal i més representatiu del Futbol Club Barcelona al llarg de la seva història, que expressa la pretensió de transcendir de la seva condició de club de futbol com la institució esportiva més representativa de Catalunya i un dels seus millors ambaixadors. Així mateix, es postula com un ferm defensor dels drets i les llibertats democràtiques.
L'afició blaugrana s'ha estès d'una manera espectacular arreu del món. El nombre de socis de fora de Catalunya creix cada dia, arribant el 2011 als 180.000 socis, convertint-se en el primer club de futbol en nombre d'associats, globalitzant un Barça solidari i humanitari. Per això el club aporta cada any el 0,7 % dels seus ingressos ordinaris a la Fundació FC Barcelona i s'ha adherit als Objectius del Mil·lenni. A més, contribueix a la tasca humanitària d'UNICEF amb l'aportació d'una quantitat determinada de diners cada any.

## Referències

* ↑ «FC Barcelona, més que un club». Futbol Club Barcelona. [Consulta: 27 novembre 2022].
* ↑ Vázquez, Manuel. «Barça! Barça! Barça!» (en castellà). Arxivat de l'original el 9 desembre 2021.

## Enllaços externs

* Més que un club a FCBarcelona.es
* Una divisa històrica a FCBarcelona.es
# Nebosan

El Nebosan (en occità: Nebosan; en francès: Nébouzan) és un parçan o comarca d'Occitània situada a la Gascunya. Formà part històricament del comtat del Comenge.
Segons la proposta de divisió administrativa d'Occitània del diari Jornalet, basada en l'obra de Frederic Zégierman Le Guide des pays de France, el Nebosan estaria ubicat a la regió de la Gascunya, subregió del Comenge.
Oficialment, les comunes del Nebosan estan adscrites administrativament i situades al centre-sud del departament francès de l'Alta Garona, i a l'est dels Alts Pirineus, a la regió administrativa d'Occitània.
La seva vil·la principal és a Sant Gaudens (Saint-Gaudens), que també és considerada la capital actual del Comenge.
El nom de Nebosan es va originar al deformar-se el nom del senyor gal·loromà Nepotianus (Nepotià) que posseïa una extensa hisenda a la regió.

## Història

La regió fou ocupada des antic i va veure passar a romans, visigots i francs. Els bisbes de Comenge van restar els senyors més ben organitzats i el segle ix es va fundar el comtat de Comenge inclòs el Nebosan, sobre la base del Bisbat de Comenge. La comarca de Nebosan va pertànyer al comtat de Comenge fins que fou ocupada pel vescomte Gastó VII de Bearn el 1258 i incorporada al Vescomtat de Bearn el 1267, portant sovint des de llavors el títol de vescomtat de Nebosan, que sempre va correspondre als vescomtes de Bearn. Des del 1267 fou la seu d'un senescal bearnès. El 1290 va passar junt amb Bearn a la casa de Foix i finalment a Navarra. El 1589 el rei de Navarra va esdevenir rei de França però la incorporació a la corona es va demorar fins al juliol de 1607, en què es van incorporar tots els feus francesos (encara que Bearn estava unit administrativament a Bearn, era posseïda com a feu francès). A Sant Gaudens es van reunir tot el segle xvii i el XVIII els estats generals del territori de Nebosan encarregats de fixar els impostos i de les donacions al rei, i que depenien de la Generalitat de Montalbà (1635-1716), després d'Aush (1717-1784) i finalment de Baiona (1784-1787) per tornar a Auch abans de la revolució (1787-1790); els dominis reials de la comarca eren administrats per la càmera de comptes de Pau. La justícia fou administrada a la castellania de Sant Gaudens (que incloïa Miramont) que era part de la senescalia; les apel·lacions es veien a Tolosa. Religiosament el país va continuar depenent a partir del 1258 del bisbat de Comenge (Sant Bertran de Comenge) i fou seu d'un arxiprestat amb 21 parròquies.

## Referències

* ↑ «Las encontradas d’Occitània» (en occità). Jornalet, 12-06-2016. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ «Lo trabalh de recuperacion de las encontradas d’Occitània contunha» (en occità). Jornalet, 30-10-2016. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ «País» (en occità). Jornalet. [Consulta: 15 gener 2025].
# Al·lometria

En biologia, l'al·lometria es refereix als canvis en la mida relativa de les parts corporals corelacionats amb els canvis en la mida total. El terme "al·lometria" fou encunyat per Julian Huxley i Georges Teissier el 1936.

## Conceptes d'al·lometria

Stephen Jay Gould (1966) distingeix quatre conceptes d'al·lometria: l'ontogenètic, el filogenètic, l'intraespecífic i l'interespecífic.
* L'al·lometria ontogenètica es refereix al creixement relatiu en els individus;
* L'al·lometria filogenètica es refereix a la taxa de creixement diferencial en els llinatges;
* L'al·lometria intraespecífica es refereix als individus adults d'una espècie o població local;
* L'al·lometria interespecífica es refereix al mateix fenomen entre espècies relacionades.
Les relacions al·lomètriques són de la forma:
    $Y=a\cdot x^{b}\longmapsto \log(Y)=\log(a)+b\cdot \log(x)$
On b és el pendent de la recta (>1: al·lometria positiva, <1: al·lometria negativa).
* Relació entre metabolismo estàndard i massa corporal:
    $R=alfa\cdot W^{0,75}$
És a dir, el ritme metabòlic R augmenta amb la massa corporal W.

## Mida i abundància

La mida individual és molt important en l'estudi de la distribució dels organismes en les comunitats.
Odum (1980) estudià la generalització ecològica en relació amb estructures de mida de les comunitats.
* Prengué com a base el creixement logarítmic en l'eficiència ecològica existent en els compartiments tròfics, així com la relació entre metabolisme i mida individual.
* Planteja la seva hipòtesi que l'acumulació de biomassa en productors primaris disminueix en ecosistemes terrestres, mentre que en ecosistemes aquàtics existeix un repartiment de biomassa entre la comunitat (una distribució contínua de mides).

## Normalització

Estudi dels ecosistemes per escales de mida. Es pot arribar a estudiar l'ecosistema en funció de les diferents mides. Aquest ajustament es fa a partir d'octaves. Hi ha una relació anomèrica negativa entre la biomassa i la mida corporal (repartiment energètic en funció dels organismes d'aquest ecosistema).

## Referències

* ↑ Damuth J «Scaling of growth: plants and animals are not so different». Proc. Natl. Acad. Sci. U.S.A., 98, 5, 2-2001, pàg. 2113–4. Bibcode: 2001PNAS...98.2113D. DOI: 10.1073/pnas.051011198. PMC: 33381. PMID: 11226197.
* ↑ Small, Christopher G. The Statistical Theory of Shape. Springer, 1996, p. 4. ISBN 978-0-387-94729-7.
* ↑ Huxley, Julian S. Problems of Relative Growth. 2a edició. Nova York: Dover, 1972. ISBN 978-0-486-61114-3.

## Bibliografia

* Gayon, J. (2000) History of the Concept of Allometry. American Zoologist 40: 748-758. Arxivat 2007-09-30 a Wayback Machine.
* Gould S.J. (1966) Allometry and Size in Ontogeny and Phylogeny. Biological Reviews 41: 587-640.
* ECOLOGÍA, Jaime Rodríguez (Ed. Pirámide)
# Anatinis

Anatini és el nom d'una tribu d'ànecs de la subfamília dels anatins (Anatinae), dins la família dels anàtids (Anatidae). Són els més típics entre els coneguts com ànecs de superfície. Alternativament s'ha considerat aquest grup una subfamília (Anatinae, sensu stricto).

## Morfologia

En general tenen un fort dimorfisme sexual, amb uns mascles de colors esplèndids i unes femelles amb aspecte molt més discret, si bé durant un curt temps, fora del període de cria, els mascles adopten el conegut com plomatge d'eclipsi i adquireixen un aspecte semblant al de les femelles. En algunes espècies tropicals en què el dimorfisme sexual no és molt pronunciat, no es presenta el plomatge d'eclipsi; és el cas de l'Ànec bec-roig (Anas erythrorhyncha), l'ànec de Laysan (Anas laysanensis) i el xarxet de Madagascar (Anas bernieri). Aquest fenomen també es pot fer evident en espècies de clima fred, com ara l'ànec d'Eaton (Anas eatoni)

## Hàbitat i distribució

Habiten tots els continents excepte l'Antàrtida i en tots els climes, des de l'Àrtida fins als tròpics. Totes les espècies habiten en aigua dolça, només algunes es poden veure a badies i costes, ja que la seva manera d'alimentació les lliga a aigües poc profundes.

## Alimentació

Mengen llavors, tiges de plantes aquàtiques i animals invertebrats que o bé obtenen de la superfície de l'aigua o del fons a escassa profunditat. Entre l'aliment animal consumeixen larves de mosques i mosquits, escarabats d'aigua, larves de libèl·lula, insectes aquàtics i en menor proporció cucs i mol·luscs.
Poden bussejar, però ho fan poques vegades. Xipollegen mostrant únicament la part posterior del cos, mentre cerquen aliments al fons. Una excepció és l'ànec xiulador que fa la recerca d'aliments, gramínies i herba a terra, a la manera de les oques. Els cullerots tenen un ample bec molt especialitzat per a l'alimentació a base de plàncton.

## Reproducció

Les costums reproductives són les generalitzades en la família. Són monògams, però només fins al final de la temporada de reproducció. Els nius són plataformes prop de l'aigua.

## Sistemàtica

Estudis genètics realitzats els darrers anys han propiciat la consideració d'aquest grup com una tribu (Anatinii) dins els anàtids. Les modernes classificacions inclouen 9 gèneres amb 55 espècies vives:
* Gènere Tachyeres, amb 4 espècies.
* Gènere Salvadorina, amb una espècie: Ànec de Salvadori (S. waigiuensis).
* Gènere Amazonetta, amb una espècie: Ànec del Brasil (A. brasiliensis.
* Gènere Lophonetta, amb una espècie: Ànec crestat (L. specularioides.
* Gènere Speculanas, amb una espècie: Ànec galtablanc (S. specularis.
* Gènere Anas, amb 31 espècies.
* Gènere Mareca, amb 5 espècies.
* Gènere Sibirionetta, amb una espècie: Xarxet del Baikal (S. formosa)
* Gènere Spatula, amb 10 espècies.

## Referències

* ↑ Cladograma dels anseriformes basat en els treballs de Burgarella et al. (2010) Rev. 14-03-2011
* ↑ J. Gonzalez, H. Düttmann, M. Wink (2009b) Phylogenetic relationships based on two mitochondrial genes and hybridization patterns in Anatidae
# Aniversari de noces

Un aniversari de noces és la data en què es compleix un nombre exacte d'anys des d'un succés important. Dins dels aniversaris personals, la data de les noces és un dels més populars, celebrant-se com el començament d'una nova etapa en la vida i d'un projecte en comú. Cada any, l'aniversari de noces és un moment per recordar entre els cònjuges i és tradicional el lliurament d'un regal o la realització d'una activitat commemorativa (com un sopar fora de casa).
És habitual que els aniversaris se celebrin en privat, excepte en els aniversaris que fan 25, 50 i 75 anys en què es realitza una festa amb convidats.
També és tradicional que els cònjuges rebin un regal commemoratiu per part dels seus familiars i amics. Per aquells que tenen alguna religió, és costum que es dugui a terme algun tipus de celebració segons les seves creences.
Per extensió, també es parla de noces (d'or, d'argent, etc.) respecte dels aniversaris d'institucions, esdeveniments o de la condició d'una persona.

## Noms dels aniversaris de noces

N'hi ha des que es va instaurar la tradició de lliurar als marits un regal en cadascun dels seus aniversaris de noces. Cada any, els presents estaven confeccionats amb diferents materials progressant des dels més fràgils fins als més sòlids conforme anaven passant els anys. D'aquesta manera, se simbolitzava la major fortalesa de la relació.
Els noms donats a aquests aniversaris donen una guia per fer els regals apropiats o tradicionals que es donen als cònjuges l'un a l'altre o, si es fa una festa, aquests regals poden ser donats pels convidats. Així mateix, el nom pot influir en el tema de decoració feta servir a la festa.
Aquests regals poden variar en diferents països, encara que alguns aniversaris fan referència a materials ben establerts que ara són comuns a la majoria dels països, aquests són: 1 de paper, 5 de fusta, 10 d'alumini, 15 de cristall, 20 de porcellana, 25 d'argent, 30 de perla, 35 de corall, 40 de rubí, 45 de safir, 50 d'or, 60 de diamant.
La tradició es va originar a l'Alemanya medieval, en què si una parella de casats aconseguien celebrar el vint-i-cinquè aniversari de les seves noces, a la muller se li regalava, pels seus amics i veïns, una corona d'argent, en part per felicitar-los per la bona fortuna d'haver perllongat la vida de parella durant tants anys, i en una altra part com a reconeixement al fet d'haver gaudit d'una relació harmoniosa; en la celebració del cinquantè any, la dona rebia llavors una corona d'or. Aquests aniversaris van ser des de llavors coneguts com les noces d'argent i el dia de noces d'or respectivament.
Amb el pas del temps el nombre de símbols usats s'ha incrementat i la tradició alemanya d'assignar regals específics que tenen connexió directa amb cadascuna de les etapes de la vida s'ha expandit per tot el món occidental.
Estava prohibit regalar perles a una muller, ja que representaven plor en el matrimoni. Exhibir perles el dia de les noces era senyal de mala sort, ja que les perles s'assemblen a les llàgrimes, pel que la gent creia que la muller ploraria durant tot el seu matrimoni.
En canvi, regalar diamants, per la seva puresa i duresa, donava bona sort.