OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Aeroport d'Inhaca

L'aeroport de Inhaca (codi IATA: IHC, codi OACI: FQIA) és l'únic aeroport de l'illa d'Inhaca, a Moçambic. Està localitzat al nord-oest de l'illa. A principis de 2012, la terminal aèria no tenia vols regulars. L'aeroport opera amb vols xàrter des de l'aeroport Internacional de Maputo i, ocasionalment, des de Sud-àfrica.

## Vols programats

| Aerolínies | Destinacions |
| Transairways | Maputo |
Fins a l'any 2010, Kaya Airlines operava la ruta Inhaca - Maputo. Quan l'empresa va interrompre les seves operacions, es van mantenir únicament els vols xàrter. A principis de desembre de 2012, l'empresa va anunciar que restabliria els vols regulars a l'illa.

## Serveis

L'aeroport es troba a una altura de 8 peus (2 m) sobre el nivell mitjà del mar. Hi ha una pista d'aterratge que té una superfície de 650 metres (2,133 ft).

## Referències

* 1 2 3 Informació de l'Aeroport d'Inhaca a Great Circle Mapper.
* ↑ «Inhaca» (en anglès). Arxivat de l'original el 2016-11-30. [Consulta: 25 novembre 2012].
* ↑ «Mozambique: Local Airline to Launch New Service» (en inglés). Arxivat de l'original el 9 de novembre de 2015. [Consulta: 12 desembre 2012].

## Enllaços externs

* Historial d'accidents de l'Aeroport d'Inhaca a Aviation Safety Network (anglès)
# Escut de Flix

L'escut oficial de Flix té el següent blasonament:
Escut caironat: d'argent, un freixe fruitat de sinople. Per timbre, una corona de baró.

## Història

Va ser aprovat el 22 de febrer del 2005 i publicat al DOGC el 7 de març del mateix any.
El freixe és el senyal parlant tradicional del municipi. El freixe és un element emblemàtic que presideix la plaça de l'església, i que fou plantat després de la gran riuada a començament del segle xx. El castell de Flix, del segle xii, fou el centre d'una baronia adquirida el 1398 per la ciutat de Barcelona per dominar el tràfic de l'Ebre; la corona de damunt l'escut recorda aquesta antiga possessió senyorial.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Ribera d'Ebre

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/532/2005, de 22 de febrer, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Flix.» (pdf). DOGC num. 4337, 22-02-2005. [Consulta: 23 juny 2010].
# Església de la Mare de Déu de Gràcia d'Alacant

L'església de la Mare de Déu de Gràcia és una església situada a la plaça de la Montanyeta de la ciutat d'Alacant (l'Alacantí, País Valencià).
Es va construir entre 1945 i 1951 segons el projecte de l'arquitecte A. Serrano Peral. De manera similar a altres esglésies d'Alacant construïdes després de la Guerra Civil, com la dels Àngels i la de la Misericòrdia, és de planta jesuítica.

## Referències

* 1 2 Jaén i Urban, G. (director), Martínez Medina, A., Oliva Meyer, J., Oliver Ramírez, J. L., Sempere Pascual, A. y Calduch Cervera, J.. Guía de Arquitectura de la Provincia de Alicante, 1999, p. 314. ISBN 84-7784-353-8.
# Església de la Mare de Déu de la Pau de Castellitx

L'església de la Mare de Déu de la Pau de Castellitx és una església d'Algaida (Mallorca) situada a l'antiga alqueria de Castellitx, de la qual pren el nom. Es tracta d'una petita església a fora vila que respon a la tipologia de les esglésies de repoblament.

## Història

Culminada la Conquesta de Mallorca, calia poblar el territori de nous colons per treure'n rendiment. Atès que sembla que en aquell temps a Mallorca no hi havia viles, una primera estratègia de colonització fou la de poblar totes les alqueries i rafals existents i distribuir arreu de l'illa tot un seguit d'esglésies rurals per a aquests pobladors. Així, la butla d'Innocenci IV del 1248 establí la creació de 28 parròquies a la Part Forana, una de les quals fou l'església de l'alqueria de Castellitx, inicialment sota l'advocació de Sant Pere i Sant Pau.
Amb les Ordinacions de Jaume II i la consolidació d'una pobla a l'alqueria d'Algaida, el centre polític es desplaçà de Castellitx a Algaida, i també la titularitat de la parròquia passà a l'església d'Algaida. D'aquesta manera, l'església de Castellitx passà a tenir la funció de santuari o ermita.

## Descripció

Està situada dalt d'un pujol que domina visualment les valls de l'entorn. Es tracta d'una església de la qual can diferenciar dues parts: un primer cos original, que data del moment del repoblament, i el presbiteri, resultat d'una reforma del segle xvii. El presbiteri és cobert de volta de canó, mentre que el cos original tenen una teulada de dos aiguavessos sostenguda per un arc diafragmàtic apuntat amb decoració de puntes de diamants i de cadena estriada amb motius vegetals.
El portal de l'església és precedit d'un porxo de planta quadrada i dos aiguavessos, i es recolza sobre una columna poligonal. S'hi accedeix pel que era abans el cementiri amb un portal d'arc rebaixat decorat amb simples motlures. Un arc de mig punt construït amb dovelles, ornamentades amb puntes de diamant esculpides a la pedra, obre l'accés a l'església.
El retaule que decorava el presbiteri, restaurat el 1998 i actualment conservat a l'església d'Algaida, és dedicat a Sant Pere i Sant Pau, i conté, a més de les imatges dels dos sants, escenes al·lusives a les seves vides i una representació de l'Anunciació. Es tracta d'una obra gòtica del segle xv atribuïble a Joan Pellisser. Pel que fa a la imatge de la Mare de Déu de la Pau, que es trobava a la part central del presbiteri, data de 1430 i també es conserva a l'església d'Algaida.
* Una vista del corral
* La cisterna

## Referències

* ↑ Esteve, Francisco; Alomar, Gabriel. Pequeñas iglesias de los repobladores de Mallorca. Imprenta Mossèn Alcover, 1954 (Panorama Balear, nº 39).
* 1 2 3 4 Bibiloni, Gabriel et al. Guia dels pobles de Mallorca. Algaida. Mallorca: Grup Serra, 1999, p. 77-79.
* 1 2 Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 3. Palma: Promomallorca, p. 214. ISBN 84-8661702-2.
# Església de la Mare de Déu del Roser de Nagasaki

L'església de la Mare de Déu del Roser de Nagasaki (ロザリオの聖母教会堂, Rozario no Seibo Kyōkaidō), també coneguda com a Església d'Ōno (大野教会堂, Ōno Kyōkaidō) és una temple de l'Església Catòlica Apostòlica i Romana a Nagasaki, Japó. El 30 de juny de 2018, l'església, juntament amb altres 11 lloc relacionats amb la persecució als cristians japonesos, fou afegida a la llista de Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO.
L'església fou construïda l'any 1893 per Marc Marie de Rotz, capellà missioner francés de la Societat de les Missions Estrangeres de París per a la regió de Sotome, al nord-oest de l'actual Nagasaki. Es tracta d'una església d'una sola planta i coberta de teula dissenyada i guiada pel pare Marc Marie de Rotz. Amb el nord com a davant, es divideix en una sala de culte al costat nord i una sacristia al costat sud. La sala és de pedra i té una amplada de 6,1 metres i una profunditat d'11,8 metres. Els murs exteriors dels costats nord i est-oest són coneguts com a "murs de Rotz" i estan fets per arrebossat de pedres tallades de basalt. La sacristia és de fusta i té una façana de 7,0 metres i una profunditat de 8,0 metres. No hi ha cap obertura al front nord, i és una forma rara d'entrar al vestíbul a través de la sala paravents des de l'entrada lateral. Juntament amb l'edifici hi han 518,84 metres quadrats de terreny. Al jardí de l'Església hi ha una estàtua de la Mare de Déu del Roser, des d'on es poden veure el Kakuriki Nada i el mar de la Xina Oriental, i les illes de Gotō a la distància. L'any 2004, l'església fou totalment restaurada a fons.

## Referències

* ↑ https://www.nagasaki.catholic.jp/?page_id=109
* ↑ «Hidden Christian Sites in the Nagasaki Region».
* ↑ «UNESCO adds Japanese sites linked to persecution of Christians to World Heritage list», 01-07-2018. Arxivat de l'original el 2018-07-01. [Consulta: 16 març 2022].

## Enllaços externs

* Lloc web de l'Arquebisbat de Nagasaki
# Església de la Nativitat d'Almassora

L'església parroquial de la Nativitat de la Mare de Déu, en la "Vila" d'Almassora (Província de Castelló, Espanya), és un temple catòlic, que va ser construït a la fi del segle XVII (entre 1685 i 1691) en estil barroc, i posteriorment allargat en 1864 en edificar-se la capella de la Comunió.
Està catalogada com Bé de rellevància local, amb codi d'identificació: 12.05.009-002, segons consta a la Direcció General de Patrimoni Artístic de la Generalitat Valenciana.

## Descripció

Es tracta d'un temple d'una sola nau i capelles entre contraforts, que comptava amb un altar amb diversos llenços - Naixements de Nostra Senyora del segle xviii, escultures de Nostra Senyora de la Pietat, de Josep Esteve Bonet, etc. -, Que van desaparèixer l'any 1936.
Custòdia actualment un llenç d'El Salvador realitzat per Joaquim Oliet i Cruella - «Joachim Oliet Pinxit Anno MDCCXLV» -, així com una bona col·lecció d'orfebreria -relicario de Santa Quitèria, de plata sobredaurada, gòtic, de fins del segle xv i amb punxó valencià; i safata petitoria-.
A la façana que dona a la plaça hi ha una làpida funerària romana del segle i o II de la nostra era, única que subsisteix de les transmeses pels autors, de les trobades en el terme.

## Referències

Aquest article incorpora material procedent de la pàgina web de la Federació Valenciana de Municipis i Províncies, que mitjançant una autorització va permetre agregar contingut i imatges i publicar-los sota llicència GFDL.
* 1 2 http://www.cult.gva.es/dgpa/brl/Detalles_brl.asp?IdInmueble=4372
# Església de la Puríssima Concepció de Quart de Poblet

L'Església Parroquial de la Puríssima Concepció és un temple catòlic situat al municipi de Quart de Poblet. És Bé de Rellevància Local amb identificador nombre 46.14.102-001.

## Referències

* ↑ «Dirección General de Patrimonio Cultural». eduwp.edu.gva.es. [Consulta: 30 desembre 2016].
* ↑ «Parròquia de la Puríssima Concepció - QUART DE POBLET (COMUNITAT VALENCIANA)». www.campaners.com. [Consulta: 30 desembre 2016].
# Església de la Santa Fe de Rauric

L'església de la Santa Fe de Rauric és una església, obra popular del 1882, situat en el poble de Rauric, municipi de Llorac (Conca de Barberà).
Per l'estructura de la porta i el rosetó central l'Església de la Santa Fe, d'una sola nau, degué ésser construïda a mitjans del segle xviii i posteriorment reformada (1882) amb la construcció d'una espadanya més gran, l'annexió de dues capelles laterals i l'arrebossat de la façana. Confronta amb el cementiri del poble on es conserven les esteles funeràries discoïdals, molt característiques en la part segarrenca de la comarca, clavades en el sòl.
A l'interior del recinte de culte s'hi troba una pica baptismal dins d'una reixa de ferro forjat, un retaule del 1638 dedicat a sant Isidre.

## Enllaços externs

* «Església de la Santa Fe de Llorac». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Església de la Santíssima Trinitat (Tavernes Blanques)

L'església de la Santíssima Trinitat és un temple catòlic situat al municipi de Tavernes Blanques i fou beneït l'any 1948. És un Bé de Rellevància Local amb identificador nombre 46.13.237-001.

## Descripció

La façana del temple és de rajola i de pedra blanca, amb un frontó triangular orientada al nord.
Té un campanar a l'esquerra de la façana, amb un rellotge mecànic sota el cos de les campanes. La decoració del presbiteri és de l'artista Luis Domingo García.

## Campanes

El campanar té quatre campanes, una dedicada a la Mare de Déu del Pilar fosa en l'any 1944, altra dedica a Sant Josep i refosa d'una campana anterior i es va badar en 1995, la mitjana es dedica a la Santíssima Trinitat, i de l'any 1941, i la campana gran està dedicada a la Mare de Déu dels Desemparats, patrona del poble datada de l'any 1969.

## Referències

* 1 2 «L'església de la Santíssima Trinitat». Mural.uv.es/cehn. [Consulta: desembre 2015].
* ↑ «Fitxa BRL: Església Parroquial de la Santíssima Trinitat». Cult.gva.es. [Consulta: desembre 2015].
* ↑ «Parròquia de la Santíssima Trinitat». Campaners.com. [Consulta: desembre 2015].
# Parc de les Tretze Roses

El parc de les Tretze Roses es troba al districte de Sants-Montjuïc de Barcelona, al barri de La Marina del Prat Vermell. Va ser creat el 2024 per iniciativa de l'Institut Municipal d'Urbanisme de l'Ajuntament de Barcelona. El parc està dedicat a les Tretze Roses, un grup de joves militants de les Joventuts Socialistes Unificades que van ser afusellades per la dictadura franquista a Madrid el 5 d'agost de 1939, quatre mesos després d'acabar la Guerra Civil espanyola.

## Història i descripció

El parc va ser inaugurat el 2024 com un dels elements essencials del nou barri de La Marina del Prat Vermell, antiga zona d'ús industrial i que s'ha rehabilitat per a ús residencial. En aquesta zona es trobava el grup de cases barates Eduard Aunós, construït en el 1928 per a allotjar als barraquistes de Montjuïc que van ser expulsats durant la urbanització de la muntanya per a l'Exposició Internacional de 1929.
Amb una superfície de 21 000 m², el parc compta amb una plaça central, dos prats, dos jardins i una zona de jocs infantils, de la qual destaca una gran estructura de troncs i cordes, a més dels habituals elements de mobiliari urbà, un quiosc i una pèrgola fotovoltaica. Les obres de realització del parc van durar dos anys i van comptar amb una inversió de 5,5 milions d'euros. El parc ha estat dissenyat amb criteris de sostenibilitat enfront del canvi climàtic, amb sistemes de drenatge per a aprofitar l'aigua de pluja i un sistema de reg amb aigües freàtiques.
La vegetació està composta per un centenar d'arbres, principalment mediterranis, com alzines, roures, verns i freixes, així com arbres de l'amor i cirerers del Japó, al costat d'altres espècies com l'espígol, el romaní, la margarida groga, el tamariu, el canyís, el jonc o la buguenvíl·lea.

## Vegeu també

* Parcs i jardins de Barcelona

## Referències

* ↑ «Nace el Parc de les Tretze Roses». [Consulta: 8 agost 2024].
* ↑ «El nou parc de les Tretze Roses ja és una realitat al barri de La Marina del Prat Vermell». [Consulta: 8 agost 2024].
* ↑ «Obert el nou Parc de les Tretze Roses». [Consulta: 8 agost 2024].
# Església de la plana de Ieud

L'església de fusta de la plana de Ieud, Romania, fou construïda, segons els documents d'arxiu, l'any 1712, però la tradició diu que l'any 1717. No s'ha de confondre amb l'església del turó de Ieud, que es va construir abans.
L'interior de l'església es va decorar en estil romà d'Orient l'any 1765 pel pintor Alexandru Ponehalschi. El lloc està dedicat a la Nativitat de la Mare de Déu i apareix a la llista de monuments històrics, cod LMI MM-II-aA-04587.

## Història i característiques

Va ser erigida el 1718, després de l'última invasió tàrtara, i va ser restaurada el 1962. L'antic lloc de culte grecocatòlic (vegeu, Schematism Maramureș 1936 reimprès el 2011, font: Episcopat grecocatòlic de Maramureș), és una de les construccions de fusta més grans de Romania. També anomenada "catedral de fusta", per la seva monumentalitat i harmonia, és potser l'església de fusta més bella de Maramureș.
L'absis de l'altar poligonal és desenganxat, la nau rectangular té volta semicilíndrica elevada. La torre s'aixeca sobre el nàrtex sostret, amb una figura esvelta i una alçada apreciable. El sostre és molt alt i costerut, amb doble volta. La pintura d'interior, realitzada l'any 1841, està gairebé completament esborrada. A l'interior hi ha una col·lecció molt bonica i valuosa d'icones de vidre de Nicula i d'altres centres de pintors de Transsilvània.

## Bibliografia
### Estudis sobre les esglésies de Maramureș

* Bârlea, Ioan. Însemnări din bisericile Maramureșului, 1909.
* Bud, Tit. Date istorice despre protopopiatele, parochiile și mănăstirile române din Maramureș din timpurile vechi până în anul 1911, 1911.
* Popa, Radu. Țara Maramureșului în veacul al XIV-lea. București: Editura Academiei RSR, 1970.
* Porumb, Marius Monumente istorice și de artă religioasă din Arhiepiscopia Vadului, Feleacului și Clujului, Cluj, 1982, pàg. 97-130.
* Baboș, Alexandru Revista Monumentelor Istorice, LVI, 1-2, 1996, pàg. 40-65.
* Baboș, Alexandru. Three Centuries of Carpentering Churches, a Chronological Approach to the Sacred Wooden Architecture of Maramureș. Lund: Lunds universitet, 2000. ISBN 91-630-9278-6.
* Baboș, Alexandru. Tracing a Sacred Building Tradition, Wooden Churches, Carpenters and Founders in Maramureș until the turn of the 18th century. Norrköping: Lunds universitet, 2004. ISBN 91-7740-069-0 ediție digitală.
* Man, Grigore. Biserici de lemn din Maramureș. Baia Mare: Editura Proema, 2007. ISBN 978-973-8013-57-5 rezumat.

## Enllaços externs

* Fitxa i localització del monument
* ESGLÉSIA DE DEAL I SES ESGLÉSIES (Josani) - 8 de setembre de 2005

## Vegeu també

* Església del turó de Ieud
* Esglésies de fusta de Maramureș
# Església de les Germanes Carmelites (l'Espluga de Francolí)

L'Església de les Germanes Carmelites és una obra eclèctica de l'Espluga de Francolí (Conca de Barberà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Antiga església i convent de les Germanes Carmelites. Actualment és un magatzem. Per la decoració de la façana aquesta construcció fa pensar que és del darrer quart del segle quart del segle xix. D'estil eclèctic historicista d'inspiració medieval, destaquen les creus del merlets, la portalada, les gàrgoles i la lliure interpretació, totalment geomètrica de les finestres.

## Enllaços externs

* «Església de les Germanes Carmelites». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Consell Comarcal Conca de Barberà.
# Església del Pilar de Bonrepòs

L'església parroquial del Pilar és un temple situat al municipi de Bonrepòs i Mirambell. És un Bé de Rellevància Local amb identificador nombre 46.13.074-005. Construïda en la segona meitat del segle xviii, destaca l'esvelt campanar de tres cossos i cupuleta. Decoració barroca amb olis sobre llenç en ovals disposats sobre els arcs d'accés a les capelles. Il·luminació mitjançant vitralls de factura moderna. S'hi conserva una creu processional del segle xviii amb lignum crucis.

## Les Campanes

Té un conjunt de quatre campanes dedicades a Jesús, Sant Vicent Ferrer, Sant Joan i la Mare de Déu del Pilar.

## Referències

* ↑ «Fitxa BRL: Iglesia Parroquial de Nuestra Señora del Pilar» (en castellà). Cult.gva.es. [Consulta: gener 2016].
* 1 2 «Parròquia de la Mare de Déu del Pilar». Campaners.com. [Consulta: gener 2016].
# Església del Roser (Igualada)

L'Església del Roser és una edifici religiós del municipi d'Igualada (Anoia). Està protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És una església d'una sola nau amb vuit altars laterals. En el cimbori damunt del creuer hi ha quatre obertures esfèriques perquè hi entri la llum. A la capçalera de l'església hi ha el campanar. A la façana, totalment llisa, només hi ha un portal franquejat per dues columnes amb una capelleta adossada a la part superior amb la Verge del Roser. Al damunt, una rosassa vidriada. Tot dins el més pur estil neoclàssic català.

## Història

La història de l'església del Roser va lligada a la història de la confraria del Roser. Aquesta confraria data del 1574; per tant, l'església té els seus orígens a finals del segle xvi. El 1590 s'hi produeix el fet de la suor de sant del Sant Crist d'Igualada. La primera pedra de l'actual es col·locà l'any 1806; la Guerra del Francès paralitzà les obres. L'any 1819 fou beneïda. El 1863 es construí el campanar. Durant el període 1936-39 l'església serveix de magatzem del futur museu. Acabada la guerra, es reconstruí.

## Referències

* 1 2 3
# Església del Salvador (Mutxamel)

L'Església Parroquial del Salvador es troba en el centre de la vila de Mutxamel (l'Alacantí, País Valencià), en el carrer del Mestre Sala Marco, tot sent l'edifici més destacable de la localitat.
Es tracta d'un edifici religiós, la primera església va ser construïda en el segle xvi, mentre que l'església actual i la capella són del xviii, en estil barroc.

## Descripció

El temple actual adossat a la primitiva torre defensiva, actual campanar, data del segle xviii. Es tracta d'una església de planta de creu llatina d'una sola nau i capelles entre contraforts, estant aquests perforats i permetent la comunicació entre les capelles. Presenta un creuer als costats del qual se situen la sagristia i la capella de la Mare de Déu.
La coberta de la nau és amb volta de canó amb llunetes, mentre que el presbiteri cobreix amb una cúpula. L'interior s'articula per mitjà de columnes jòniques amb una galeria correguda sobre l'entaulament, solució molt utilitzada en el segle xviii. La decoració és a força de medallons i motlures d'escaiola.
L'església consta de tres accessos, dos d'ells en els braços del creuer, i el principal als peus de l'església, havent-hi quedat la façana inconclusa. La portada es divideix en dos cossos, l'inferior de llinda i el superior amb una fornícula que alberga al sant. La capella de la Verge, esmentada anteriorment, és de planta quadrada amb una cúpula amb llanternó.

## Referències

* Declaració de Bé d'Interés Cultural de l'Església del Salvador de Mutxamel
* 1 2 URL de la referència: https://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=1705. Data de consulta: 28 octubre 2024.
# Església del Salvador de la plaça Sennaia

L'església de l'Assumpció de la plaça Sennaia de Sant Petersburg era una església pentacupular d'estil barroc tardà.
L'església original era un edifici de fusta que es va traslladar a través del Nevà des de la part nord de la ciutat. Es va reconstruir en pedra durant la dècada del 1750 seguint un disseny rastrelliesc atribuït a Andrei Kvàssov i va patir lleugeres modificacions en diverses ocasions, la més important la de Luigi Rusca el 1817. L'església comptava amb un alt campanar de tres plantes, un iconòstasi daurat i molts objectes de valor. La seva parròquia era una del més riques de la ciutat.
Aquest edifici gran d'inconfusibles cúpules de color verd fosc, popularment conegut com a església del Salvador, dominava el barri circumdant. Va donar nom a l'illa Spasski (delimitada pels canals Fontanka, Moika, Griboiédov i Kriúkov) i a l'estació de metro Spàsskaia.
L'edifici va sobreviure al període dе Ióssif Stalin i l'Església viva la va elevar a l'estatus de catedral (1923) però es va dinamitar durant la campanya antireligiosa de Nikita Khrusxov el 1961. El vestíbul del metro que la va reemplaçar està lleugerament al nord. Des del 2003, el lloc que ocupava l'església el marca una petita capella d'aspecte senzill.

## Referències

* ↑ «Encyclopaedia of St. Petersburg». Arxivat de l'original el 2011-07-17. [Consulta: 10 novembre 2019].
* ↑ Шавров, Анатолий Левитин, Вадим. «Обновленчество: Анатолий Левитин, Вадим Шавров».