OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Àcid permonosulfúric

L'àcid permonosulfúric, en anglès:Peroxymonosulfuric acid, amb la fórmula química H₂SO₅, també conegut com a àcid persulfúric o àcid peroxisulfúric, és líquid a la temperatura ambient. En aquest àcid, el centre S(VI) adopta la seva característica geomeria tetrahèdrica; la connectivitat s'indica per la fórmula HO-O-S(O)₂-OH. És un dels oxidants més potents que es coneixen (E$^0$ +1.81 V) i és molt explosiu.
El H₂SO₅ de vegades es confon amb el H₂S₂O₈, conegut com a àcid peroxidisulfúric.

## Història

El H₂SO₅ va ser descrit primer per Heinrich Caro.

## Síntesi i producció

A escala de laboratori implica la combinació de l'àcid clorosulfúric i peròxid d'hidrogen.
       H₂O₂ + ClSO₂OH ⇌ H₂SO₅ + HCl
En la producció a gran escala, aquest àcid es produeix in situ per la seva gran inestabilitat. Segons la patent per Martin, es produeix per la reacció de >85% d'àcid sulfúric i >50% de peròxid d'hidrogen ("solució Piranha").
       H₂O₂ + H₂SO₄ ⇌ H₂SO₅ + H₂O

## Usos industrials

El H₂SO₅ s'ha usat per diverses aplicacions desinfectants i de neteja, p.e., tractament de piscines. Les sals alcalines de H₂SO₅ poden desligninar la fusta.
Les sals d'amoni, sodi i potassi de H₂SO₅ es fan servir en la indústria dels plàstics com iniciadors de la polimerització i per decolorar i desodorar els olis.
El peroximonosulfat de potassi, KHSO₅, és la sal àcida de potassi de l'àcid peroximonosulfúric. Es fa servir com a agent oxidant.

## Perills

L'àcid pur de Caro és molt explosiu. i oli solar. Com tots els oxidants molt forts s'ha de mantenir lluny de compostos orgànics com són els èters i les cetones per l'acció de peroxidar el compost creant una molècula molt inestable com el peròxid d'acetona.

## Referències

* ↑ Caro, H. «Zur Kenntniss der Oxydation aromatischer Amine». Zeitschrift für angewandte Chemie, 11, 36, 1898, pàg. 845–846. DOI: 10.1002/ange.18980113602.
* ↑ Martin, P. L. (USA). U.S. Pat. Appl. Publ. (2005), 21 pp. CODEN: USXXCO US 2005031530 A1 20050210 Patent written in English. Application: US 2004-878176 20040628. Priority: US 2003-494009 20030807. CAN 142:179838 AN 2005:122569 CAPLUS
* ↑ Springer, E. L.; McSweeny, J. D. «Treatment of softwood kraft pulps with peroxymonosulfate before oxygen delignification». Tappi Journal, 76, 8, 1993, pàg. 194–199. Arxivat de l'original el 2011-09-29. ISSN: 0734-1415 [Consulta: 14 gener 2014]. Arxivat 2011-09-29 a Wayback Machine.
* ↑ J.O. Edwards «SAFETY». Chem. & Eng. News, 33, 32, 1955, pàg. 3336. DOI: 10.1021/cen-v033n032.p3336.
* ↑ Chem. & Eng. News, 38, 1960, pàg. 59.
# Bhanotia fasciolata

Bhanotia fasciolata és una espècie de peix de la família dels singnàtids i de l'ordre dels singnatiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 9 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovovivípar i el mascle transporta els ous en una bossa ventral, la qual es troba a sota de la cua.

## Hàbitat

És un peix marí de clima tropical que viu entre 3-25 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba des del Mar d'Andaman fins a Vanuatu.

## Referències

* 1 2 3 «Bhanotia fasciolata» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Dawson, C.E., 1985. Indo-Pacific pipefishes (Red Sea to the Americas). The Gulf Coast Research Laboratory Ocean Springs, Mississipi, Estats Units.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* ↑ Kuiter, R.H. i T. Tonozuka, 2001. Pictorial guide to Indonesian reef fishes. Part 1. Eels- Snappers, Muraenidae - Lutjanidae. Zoonetics, Austràlia. 302 p.
* ↑ Allen, G.R. i M. Adrim, 2003. Coral reef fishes of Indonesia. Zool. Stud. 42(1):1-72.
* ↑ Herre, A.W.C.T., 1953. Check list of Philippine fishes. Res. Rep. U.S. Fish Wild. Serv., (20):977 p.
* ↑ Hoese, D.F., D.J. Bray, J.R. Paxton i G.R. Allen, 2006. Fishes. A Beasley, O.L. i A. Wells (eds.) Zoological Catalogue of Australia. Volum 35. ABRS & CSIRO Publishing: Australia Part 1, pp. xxiv 1-670; Part 2, pp. xxi 671-1472; Part 3, pp. xxi 1473-2178.
* ↑ Kailola, P.J., 1987. The fishes of Papua New Guinea. A revised and annotated checklist. Vol. 1. Myxinidae to Synbranchidae. Research Bulletin Núm. 41. Department of Fisheries and Marine Resources, Port Moresby, Papua Nova Guinea. 194 p.

## Bibliografia

* Dawson, C. E., 1978: Review of the Indo-Pacific genus Bhanotia, with description of Bhanotia nuda n. sp. Proceedings of the Biological Society of Washington v. 91 (núm. 2): 392-407.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Lourie, S. A., Amanda C.J. Vincent i Heather J. Hall: Seahorses: An Identification Guide to the World's Species and their Conservation. Dorling Print Limited, Dorling House: Londres, Gran Bretanya: Project Seahorse, 1999.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Deutsche Staatsbibliothek

La Biblioteca de l'Estat de Berlín (alemany: Staatsbibliothek zu Berlin; Abreviada oficialment com a SBB, col·loquialment Stabi) és una biblioteca de Berlín, Alemanya, propietat de la Prussian Cultural Heritage Foundation. És una de les biblioteques més grans d'Europa i una de les biblioteques de recerca acadèmica més importants del món de parla alemanya. Recull textos, suports i treballs culturals de tots els àmbits de tots els idiomes, de tots els períodes i de tots els països del món, que són d'interès amb finalitats acadèmiques i de recerca. Alguns articles famosos de la seva col·lecció inclouen les il·lustracions bíbliques més antigues del fragment Quala de Itala del segle v, una Bíblia de Gutenberg, la principal col·lecció autògrafa de Goethe, la col·lecció més gran de manuscrits de Johann Sebastian Bach i Wolfgang Amadeus Mozart, i la partitura original de la Simfonia núm. 9 de Ludwig van Beethoven.

## Referències

* ↑ «Die Staatsbibliothek: Porträt» (en alemany). [Consulta: 1r febrer 2012].
* ↑ «Die Staatsbibliothek: Zahlen und Fakten» (en alemany). Arxivat de l'original el 2012-03-12. [Consulta: 1r febrer 2012].
# Ànode de sacrifici

L'ànode galvànic o ànode de sacrifici va ser la primera tècnica de protecció catòdica desenvolupada per protegir o prevenir la corrosió d’estructures metàl·liques col·locades en ambients agressius. S'anomena d'aquesta manera perquè protegeix de la corrosió un altre material, suportant tota la corrosió fins que s'esgota. Tenen aplicacions molt diversos: canonades metàl·liques soterrades, escalfadors d’aigua, cascos metàl·lics de vaixells, formigó armat i d'altres.

## Història

El 1823 Sir Humphry Davy, a Anglaterra cercava una manera de protegir de la corrosió les planxes de coure que es feien servir en els bucs dels vaixells. Va provar de connectar-les a elements de ferro, de zinc i d'estany. Els dos primers elements van donar bons resultats per a reduir la corrosió de les làmines de coure. Posteriorment, quan el coure va ser reemplaçat pel ferro en la fabricació de vaixells, els ànodes de zinc van adquirir més importància perquè donen una millor protecció a l'acer durant un temps més llarg.

## Característiques

El material escollit com a ànode de sacrifici ha de tenir un valor d'electronegativitat menor que el material que ha de protegir, o, dit d'una altra manera, ha de ser menys noble. Quan més noble és un metall, més difícil cedeix electrons i, per tant, més difícl l’oxidació. Els ànodes de sacrifici o ànodes galvànics més utilitzats són els següents:
| MEDI CORROSIU | MATERIAL Ànode |
| Sòl | Zinc (fins a 1500 ohm-cm)-magnesi |
| Aigües dolces | Magnesi |
| Aigua de mar o aigua salada | Alumini |
Des del punt de vista tècnic i econòmic, un ànode ha de reunir una sèrie de propietats essencials:
* Tenir un potencial de dissolució prou negatiu per polaritzar l'estructura (en el cas de l'acer, a -0,8 V).
* Presentar una tendència petita a la polarització, és a dir, no ha de desenvolupar cap pel·lícula passivant o obstructiva amb els productes de corrosió i tenir una forta sobretensió d'hidrogen.
* Tenir un elevat rendiment elèctric a A/h kg.
* Córrer uniformement.
* Poder fondre's en diferents formes i mides.
* Tenir un cost raonable per ampere/any

## Referències

* ↑ «anode de sacrifici». UBTERM. Universitat de Barcelona. [Consulta: 10 agost 2022].
* ↑ Peabody, A. W.. Peabody's control of pipeline corrosion. 2a edició. Houston, Tex.: NACE International, 2001, p. 6. ISBN 978-1-5231-0658-5.
* ↑ López, Oriol. «Corrosió i ànode de sacrifici», 27-10-2014. [Consulta: 10 agost 2022].
* ↑ Ortín-Rull, Gabriel-Àngel. «Protecció catòdica galvànica estructures formigó armat». ACE, 25-01-2022. [Consulta: 10 agost 2022].
# Carles de Montoliu i Carrasco

Carles de Montoliu i Carrasco (Barcelona, 13 de setembre de 1930 - Madrid, 23 de juny de 2021) baró de l'Albi, fou un polític, empresari i promotor cultural català.

## Biografia

Estudià a l'Escola Superior d'Agricultura de Barcelona, on obtingué el títol de pèrit agrícola el 1954.
Fou senador del Círculo Ecuestre, presidit per Carles Güell de Sentmenat. Durant algun temps es dedicà a la política. Fou governador civil de Guadalajara de 1970 a 1974. El 1980 es presentà a les eleccions al Parlament de Catalunya a les llistes de Centristes de Catalunya-UCD, però no fou escollit. També es presentà en les llistes de Convergència i Unió a les eleccions als consells comarcals de 1987 per la Noguera.
Per tal de mantenir viu el patrimoni cultural i arquitectònic que suposen els castells catalans, impulsà la Fundació Castells Culturals de Catalunya, amb seu al castell de Montsonís, que era de la seva propietat i fou el primer a obrir les portes al públic. A més de les visites a castells, la Fundació promou els cicles de concerts Música als Castells. També va impulsar la creació de l'Institut d'Estudis Nobiliaris Catalans. Era membre de l'Orde de Malta des de 1978 i del Sagrat Orde Militar Constantinià de Sant Jordi des de 2004. L'any 2007 fou elegit acadèmic d'honor de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Jordi. El 1998 va rebre la Creu de Sant Jordi.
Carles de Montoliu i Carrasco morí el 23 de juny de 2021 a Madrid a causa d'una afecció renal i les seves cendres van dur-se al castell de Montsonís.
* Escut de la família Montoliu (segons una versió a Montsonís)
* Escut de la família Carrasco (segons una versió a Montsonís)

## Referències

* ↑ «Carlos de Montoliu Carrasco: fallecimiento». [Consulta: 14 setembre 2021].
* 1 2 3 «Adeu al baró de l'Albi als 90 anys». Segre Premium, 26-06-2021. [Consulta: 22 agost 2022].
* ↑ Godó, Javier. «Carlos de Montoliu, un hombre de bien» (en castellà). La Vanguardia, 28-06-2021. [Consulta: 21 agost 2022].
* 1 2 «Barón de Albi: Catalán, español y europeo» (en castellà). Orden de Malta - España, 02-07-2021. [Consulta: 21 agost 2022].
* ↑ Montesa i Manzano, Francesc-Xavier. «Obituario: El barón de Albí» (en castellà). Sacra y Militar Orden Constantiniana de San Jorge. [Consulta: 22 agost 2022].
* ↑ «Montoliu i Carrasco, Carlos de - Baró de l'Albí». Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 21 agost 2022].
* ↑ «Carles de Montoliu i Carrasco». Generalitat de Catalunya - Departament de la Presidència, 30-07-1998. Arxivat de l'original el 2022-09-11. [Consulta: 21 agost 2022].

## Enllaços externs

* Entrevista a Carles Montoliu, baró de l'Albi. Ara Lleida, núm. 30, 2005.
# Àrab mesopotàmic

L'àrab mesopotàmic, també conegut com a àrab iraquià ([ʢɪˈrɑːqi]), és un continu de varietats de l'idioma àrab mútuament intel·ligibles natives de la conca de Mesopotàmia a l'Iraq, així com a Síria, Iran, sud de Turquia, i comunitats de parlants de la diàspora iraquiana.

## Història

L'idioma arameu era la llengua franca a Mesopotàmia des de principis del mil·lenni I aC fins a finals del mil·lenni I de nostra era, i com es pot esperar, l'àrab iraquià mostra signes d'un extracte arameu. La varietat Gelet ha conservat característiques de l'Arameu Babilònic.
A causa del multiculturalisme iraquià inherent, així com la seva història, l'àrab iraquià al seu torn porta extensos préstecs en el seu lèxic de l'arameu, accadi, persa, kurd i turc.

## Varietats

L'àrab mesopotàmic té dues varietats principals. Una distinció es reconeix entre Gelet mesopotàmic i Qeltu mesopotàmic, els noms que es deriven de la forma de dir " jo vaig dir".
El grup del sud (Gelet) inclou un dialecte del Tigris, de les quals la forma més coneguda és àrab de Bagdad, i un dialecte de l'Eufrates, conegut com a Furati. La varietat Gelet també es parla al província de Khuzestan de l'Iran.
El grup del nord (Qeltu) inclou el dialecte de Tigris del nord, també conegut com a àrab mesopotàmic del Nord o Maslawi (per Mossul), així com dialectes jueus i cristians sectaris (com el judeoàrab de Bagdad).

## Distribució

Ambdues varietats, el Gelet i el Qeltu de l'àrab iraquià sónparlats a Síria, antigament a l'Eufrates, aquest d'Alep, i més tard parlat a l'àrea del riu Khabur i a través de la frontera de Turquia.
L'àrab xipriota comparteix un gran nombre de característiques comunes amb l'àrab mesopotàmic; especialment la varietat nord, i s'ha arribat a veure com a pertanyents a aquest dialecte.

## Referències

* 1 2 3 4 Arabic, Mesopotamian | Ethnologue
* 1 2 3 Arabic, North Mesopotamian | Ethnologue
* 1 2 Muller-Kessler, Christa «Aramaic 'K', Lyk' and Iraqi Arabic 'Aku, Maku: The Mesopotamian Particles of Existence.». The Journal of the American Oriental Society, 123, 3, 7-2003, pàg. 641–646.
* ↑ Mitchell, T. F.. Pronouncing Arabic, Volume 2. Clarendon Press, 1990, p. 37. ISBN 0-19-823989-0.
* ↑ Versteegh, Kees. The Arabic Language. Edinburgh University Press, 2001, p. 212. ISBN 0-7486-1436-2.
* ↑ Owens, Jonathan. A Linguistic History of Arabic. Oxford University Press, 2006, p. 274. ISBN 0-19-929082-2.
Llengües semítiques :
Llengües semítiques occidentals i centrals :
# Àcid sulfúric fumant

L'àcid sulfúric fumant o òleum (del llatí oleum = "oli") és una mescla en solució de diverses composicions de triòxid de sofre en àcid sulfúric, o de vegades més específicament es refereix a l'àcid disulfúric (també conegut com a àcid pirosulfúric). Els òleums es poden descriure per la fórmula genèrica ySO₃.H₂O on y és el contingut molar total de triòxid de sofre. El valor de y pot ser variat per incloure diferents òleums.

## Producció

L'òleum es produeix pel procediment de contacte (contact process) on el sofre s'oxida a triòxid de sofre i després es dissol en àcid sulfúric concentrat.

## Usos

L'òleum és un important intermedi en la producció d'àcid sulfúric degut a la seva alta entalpia de reacció d'hidratació. Quan s'afegeix SO₃ a l'aigua forma una fina boirina difícil de separar. Tanmateix, el SO₃ afegit a àcid sulfúric concentrat ràpidament es dissol, formant oleum el qual pot ser diluït en aigua per a proporcionar àcid sulfúric concentrat addicional.
L'òleum és útil per transportar compostos d'àcid sulfúric en ferrocarril a les indústries consumidores, ja que és més segur perquè a la temperatura d'una habitació és sòlid a més de ser menys corrosiu en els metalls que l'àcid sulfúric.
L'òleum és un reactiu potent i es fa servir en la nitració secundària del nitrobenzè.
L'òleum es fa servir per fabricar molts explosius excepte la nitrocel·lulosa.

## Reaccions

L'òleum és un potent agent deshidratador i dins la glucosa en pols, o un altre sucre, n'elimina l'aigua i deixa només el carboni.

## Referències

* ↑ Considine, Douglas M., Chemical and Process Technology Encyclopedia, McGraw-Hill, 1974, pp 1070–1.
* ↑ «Storage Tanks - Knowledge for the Sulphuric Acid Industry» (en anglès). [Consulta: 2 setembre 2021].
* ↑ Urbanski, Tadeusz, Chemistry and Technology of Explosives, Pegamon Press, Oxford, 1965, Vol 2, pp 329.
# Combat de Nicòtena

El Combat de Nicòtena va esdevindre l'11 d'octubre de 1282 entre l'esquadra catalana, dirigida per Pere de Queralt i d'Anglesola, d'una banda, i l'estol angeví, de Nàpols i de Marsella, i les galeres de la República de Pisa, de l'altra.

## Antecedents

Climent IV, preocupat pels avanços gibel·lins buscà ajut en Carles I d'Anjou, el germà petit del seu aliat Lluís IX de França, a qui concedí el regne de Sicília a canvi d'expulsar Manfred de Sicília dels feus papals del sud d'Itàlia. Les tropes de Carles d'Anjou entraren a l'illa i Manfred morí a la batalla de Benevent, mentre Carles era coronat rei de Sicília a Roma el 1266. Sota Carles d'Anjou, i el seu successor Carles II el nord es privilegià front el sud i fins i tot la capital es va traslladar de Palerm a Nàpols.
El 1282 l'influent noble sicilià Joan de Procida, que havia estat metge del rei Manfred, organitzà la revolta general contra els angevins que esclatà el 30 de març del 1282 coneguda com a vespres sicilianes. Els francesos de l'illa foren assassinats i els rebels van proclamar el govern de l'Església, pero amb la negativa de Martí IV, Carles I d'Anjou va desembarcar a l'illa i assetjar Messina per intentar avançar al centre de l'illa més tard. La delegació dels rebels anà a trobar el rei Pere el Gran al nord d'Àfrica i li oferiren la corona del Regne de Sicília, atès que estava casat amb Constança de Sicília, filla de Manfred. Pere va anar cap a l'illa i desembarcà a Trapani el 29 d'agost, quan la ciutat estava a punt de rendir-se i entrà a Palerm l'endemà, aixecant el setge de Messina i el bisbe de Cefalù el coronà rei el 8 de setembre. Carles I de Valois va tornar a Nàpols el 26 de setembre de 1282.

## Batalla

Malgrat llur superioritat, l'estol angeví fou derrotat al combat de Nicòtena per l'estol de Pere de Queralt i d'Anglesola, perdent els francesos vint-i-dues galeres i quatre mil homes.

## Conseqüències

Va comportar el control catalanoaragonès de l'Estret de Messina. L'enfrontament de Pere el Gran amb el Papa, que el va excomunicar, va provocar la croada contra la Corona d'Aragó, i la coronació de Carles de Valois com a rei de la Corona d'Aragó.

## Referències

* ↑ Quintana, M.J. «General victorioso de la Escuadra Aragonesa en el Mediterraneo» (en castellà).
* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 183 .
# Mogols

«Mogols o moghols» té aquests significats:
* Mogols o moghols, persones relacionades amb l'Imperi Mogol (de confessió musulmana) de l'Índia
* Mogols o mongols, poble habitant de Mongòlia (Àsia).
* Moghols (Afganistan), ètnia de l'Afganistan actual.
* Mogol, pseudònim del lletrista italià Giulio Rapetti
# Carlo Chabran

Carlo Giuseppe Valentino Chiabrano, també Chabran, Chiabran, Ciabran, Ciabrano o Ciatrano, (Piemont, 1723 - 1795) fou un notable violinista i compositor italià.
El 1747 ingressà en la capella reial del rei de Sardenya i marxà el 1751 a París, on fou professor de violí tenint entre els seus alumnes el suís Édouard Du Puy i, on a més deixà sentir en el Concert Spirituel. Publicà en aquesta ciutat una col·lecció de sonates i una altra de concerts, ambdues per a violí.

## Referències

* ↑ François-Joseph Fétis: Biographie universelle des musiciens et bibliographie génèrale de la musique (1861)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 1a part, pàg. 2551 (ISBN 84-239-4518-9)
* Enciclopèdia Espasa Calpe
# Bul·la Règia

Bul·la Règia (àrab: بولا ريجيا, Būlā Rījiyā; llatí: Bulla Regia) és un jaciment arqueològic de Tunísia, a la governació de Jendouba, delegació de Jendouba Nord.

## Història

Fou una colònia fenícia que fou abandonada i va esdevenir, al segle ii aC, centre del Regne de Numídia, que els romans van annexionar l'any 25 aC. Un fill de Masinissa I hi tenia una residència reial.
La ciutat romana va arribar a la seva major esplendor al segle iii. Va sobreviure als vàndals, però va quedar arruïnada amb la invasió dels àrabs.

## Restes

Les habitacions de la ciutat eren construïdes sota terra per fer front millor a la calor. Els edificis públics, que eren exteriors, foren destruïts per un terratrèmol, en queden pocs rastres. L'únic edifici exterior relativament ben conservat són les termes. Els mosaics de les cases foren traslladats al Museu del Bardo i només una part se'n conserva al lloc.
La casa més important és l'anomenada casa del Tresor, amb les cambres disposades a l'entorn d'un peristil corinti. La casa de la Nova Cacera pren el nom dels mosaics, que representen la cacera d'un lleó. A la casa de la Pesca un mosaic mostra aigües plenes de peixos. La casa d'Amfitrite presenta, entre d'altres, un mosaic amb Venus marina i un altre amb el entre lliurament d'Andròmeda, actualment al Museu del Bardo. També és interessant la casa del Paó.
Del teatre en resten els jardins inferiors, les galeries circulars i l'escenari. Tenia una capacitat per a tres mil espectadors. La plaça del fòrum té molt poques restes i està vorejada pel capitoli i el temple d'Apol·lo, molt danyats. Les termes de Juliana Mèmnia són del segle iii i estan millor conservades. Altres edificis destacables són les termes del sud, algunes cisternes, dues esplanades al sud del teatre, una font antiga i la necròpolis. S'hi conserva també alguna basílica cristiana i l'anomenada església d'Alexandre.

## Bul·la Règia moderna

Actualment Bul·la Règia dona nom a un sector o imada, amb codi geogràfic 22 52 56 (ISO 3166-2:TN-12), de la delegació o mutamadiyya de Jendouba Nord (22 52).

## Referències

* ↑ Villalba i Varneda, 1996, nota a peu de pàgina núm. 494.
* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 65-68. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].

## Bibliografia

* Villalba i Varneda, P. Roma a través dels historiadors clàssics. Servei de Publicacions de la Universitat Autònoma de Barcelona, 1996. ISBN 84-490-0699-6.
# Àrab peninsular

L'àrab peninsular és un conjunt de varietats de la llengua àrab emparentades entre si, parlades principalment als països de la Península Aràbiga i pertanyents al conjunt de varietats de l'àrab oriental.
Entre les varietats en les quals se sol dividir l'àrab peninsular estan:
* Àrab hijazí, parlat principalment en la regió de Hiŷaz
* Àrab najdí, parlat principalment a la regió de Najd.
* Àrab del Golf, parlat fonamentalment sobre la costa del Golf Pèrsic.
* Àrab bahrainí, parlat en Bahrain i la regió costanera propera.
* Àrab xihhí, parlat en la península de Musandam.
* Àrab omaní, parlat en la costa oriental Oman.
* Àrab dhofarí, parlat en la costa meridional d'Oman i l'est del Iemen.
* Àrab iemenita, parlat principalment al Iemen.

## Bibliografia

* Nordhoff, Sebastian; Hammarström, Harald; Forkel, Robert; Haspelmath, Martin, eds. (2013). "Arabian Peninsula Arabic". Glottolog. Leipzig: Max Planck Institute for Evolutionary Anthropology.
Llengües semítiques :
Llengües semítiques occidentals i centrals :