OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Obelisc negre

L'Obelisc negre de Salmanasar III és un monument realitzat en pedra calcària negra que data de l'any 827 aC. Va ser erigit en època de l'imperi assiri, que es va estendre per Mesopotàmia a la zona dels rius Tigris i Eufrates.

## Troballa i història

L'escultura va ser trobada el 1846, per l'arqueòleg Austen Henry Layard a Nimrud o Kalkhu, antiga capital d'Assíria, situada al costat del riu Tigris, a uns 30 km al sud-est de Mossul a l'actual Iraq, va ser erigit com a monument públic, en temps de guerra civil, i en els seus relleus s'enumeren els assoliments militars realitzats pel rei Salmanasar III, fill i successor d'Assurnasirpal II que va governar Assíria entre el 858 aC. i el 824 aC. i del seu comandant en cap, en trenta-un anys, que reflecteixen els tributs que van rebre d'altres regnes sotmesos pels assiris: camells, micos, elefants i un rinoceront, metalls, fusta, ivori, en cinc escenes repartides en cada cara de l'obelisc -en total 20 quadrícules-, es narren al costat d'una escriptura cuneïforme que diu:
* Tribut dels habitants de Gilzan (regne del nord-oest de l'Iran).
* Tribut de Jehú, rei del lloc d'Omri (antic regne del nord d'Israel).
* Tribut del país de Musri (probablement Egipte).
* Tribut de Marduk-apilusur, príncep del país de Shuhi (regne del mig Eufrates situat entre Síria i l'Iraq).
* Tribut de Kalparunda, príncep del país de Patin (Antioquia, actual província d'Hatay, Turquia).
Algunes característiques podrien suggerir que l'obra havia estat encarregada pel comandant en cap Dayyan-Assur. Té gran importància històrica, ja que probablement és la referència més prematura sobre Jehú, rei d'Israel, o Joram.
* Jehú o l'ambaixador de Jehú, s'inclina davant de Salmanasar III.
* Salmanasar III rep el tribut de Sua, rei de Gilzan.
* Part superior de l'obelisc en forma de zigurat i amb escriptura cuneïforme.

## Referències

* ↑ «Black Obelisk of Shalmanneser III» (en anglès). Assyrian. [Consulta: 17 gener 2017].
* ↑ McCarter, 1974, p. 5-7.
* ↑ Thiele, 1976, p. 19-23.

## Bibliografia

* McCarter, Kyle «Taw, Son of 'Ormi': A Philological Note on Israelite Chronology» (en anglès). The American Schools of Oriental Research Nº 216. The University of Virginia, 1974 [Consulta: 17 gener 2017].
* Thiele, Edwin P «An Additional Chronological Note on "Yaw, Son of 'Omri". Nº 222» (en anglès). Bulletin of the American Schools of Oriental Research. The American Schools of Oriental Research, 1976 [Consulta: 17 gener 2017].
# Agènor (fill d'Antènor)

Segons la mitologia grega, Agènor (en grec antic Άγήνωρ) va ser un heroi que ajudà en la defensa de la ciutat durant la mítica Guerra de Troia.
Agènor era un príncep traci que vivia a Troia amb els seus pares, el noble dardani Antènor i la sacerdotessa Teano, ambdós reis de Tràcia. Pertanyia a una família molt nombrosa, ja que els seus pares van tenir una dotzena de fills.
Agènor fou el primer a matar algú a la Guerra de Troia, ja que va lluitar davant de la porta de la ciutat amb el grec Elefènor i va acabar amb la seva vida. Posteriorment, en l'ofensiva troiana que va ocupar el campament grec per intentar cremar-los els vaixells, va salvar la vida al príncep Helen quan el va ajudar a curar-se una ferida de guerra.
Al Llibre XXI de la Ilíada, quan Aquil·les dirigia l'exèrcit grec, Agènor fou el primer a plantar-li cara, ja que pensava que l'heroi grec era un mortal més i sentia vergonya de tenir-li por. Li va llençar la seva llança, però Aquil·les la va aturar amb el seu escut diví. Aleshores, el grec va abalançar-se sobre Agènor, però en aquell instant el déu Apol·lo va fer aparèixer una espessa boira i va adoptar la forma d'Agènor per despistar Aquil·les. D'aquesta manera fou com l'exèrcit troià escapà dels grecs i es pogué refugiar darrere les muralles de Troia.
Agènor no va sobreviure a la guerra; va ser assassinat pel fill d'Aquil·les, Neoptòlem, durant l'assalt a Troia la nit en què el Cavall de Troia va entrar a la ciutat.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 12. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 17. ISBN 9788496061972.
# Casa dels Caragols

La Casa dels Caragols és un edifici neoclàssic situat al carrer Major, núm. 78, de Castelló de la Plana, i és en l'actualitat seu de diversos ens governamentals, com la Presidència de la Generalitat Valenciana, la delegació de l'IVF, la Direcció Territorial de Justícia i Administracions Públiques, Interior, Negociat d'Associacions, Negociat d'Espectacles i Establiment Públic de la Conselleria de Justícia i Administracions Públiques. L'edifici és protegit de primer ordre, estructura monumental, classificació urbanística ZU, estant dins de PGOU aprovat el 17 novembre de 1984.
Es va realitzar l'adaptació de l'antiga biblioteca i arxiu de la planta baixa com Saló d'Actes.
L'edifici té una superfície construïda de 2.054 m²i fou construït seguint els plànols de Francisco Tomàs Traver entre el 1911 i 1914.
Dos caragols pugen per la façana a la entrada de l'edifici.
* Pati interior
* caragol

## Referències

* ↑ «Generalitat valenciana». Arxivat de l'original el 2009-12-14. [Consulta: 18 novembre 2009].
* 1 2 3 «Grande - Casa de los Caracoles (Castellón de la Plana) - Generalitat Valenciana». [Consulta: 6 març 2019].
* ↑ Torres Cardona, Miguel. Modernisme en Castelló (Tesi). Universitat Jaume I [Consulta: 10 març 2022].
# Herba marina

L'herba marina es compon de plantes amb flor (angiospermes) que creixen en medis marins. Hi ha una seixantena d'espècies completament marines, que pertanyen a quatre famílies (Posidoniaceae, Zosteraceae, Hydrocharitaceae i Cymodoceaceae), totes dins l'ordre de les alismatals i la classe de les monocotiledònies. L'herba marina evolucionà a partir de plantes terrestres que tornaren als oceans fa entre 75 i 100 milions d'anys.

## Referències

* ↑ Tomlinson i Vargo «On the morphology and anatomy of turtle grass, Thalassia testudinum (Hydrocharitaceae). I. Vegetative Morphology.» (en anglès). Bulletin of Marine Science, 16, 1966, pàg. 748–761.
* ↑ Orth [et al]. «A global crisis for seagrass ecosystems» (en anglès). BioScience, 56, 12, 2006, pàg. 987–996. DOI: 10.1641/0006-3568(2006)56[987:AGCFSE]2.0.CO;2.
* ↑ Papenbrock, J «Highlights in seagrass' phylogeny, physiology, and metabolism: what makes them so species?» (en anglès). International Scholarly Research Network, 2012, pàg. 1–15.
# Alwina Valleria

Alwina Valleria (Baltimore, Estats Units, 12 d'octubre de 1848 - Niça, França, 17 de febrer de 1925) fou una cantant estatunidenca.
Deixebla predilecta d'Arditi, a Londres, i alumna destacada de la Royal Academy of Music, d'aquella capital, feu la seva primera aparició en públic el 1871, sent tan decisiu l'èxit assolit, que a partir d'aquella data se la considerà com una de les millors lleugeres del seu temps, actuant fins a la data de la seva retirada de l'escena, el 1886, en els principals teatres d'Europa i Amèrica amb aplaudiments constants.
La seva veu, extensa a l'extrem, i la flexibilitat de la seva gola, li permetien abordar feliçment tots els gèneres lírics, inclús el de tiple dramàtica, sent, a més, actriu admirable. En els últims anys de la seva vida artística feu extenses gires per Europa i els Estats Units, conquistant grans triomfs com a liedersangerin.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 66, pàg. 1098-99 (ISBN 84-239-4566-9)
# Aquiles Pistilli

Aquiles Pistilli (Montagano, 1820 - Aversa, 1869) fou un compositor italià.
Estudià al Conservatori de Nàpols i el 1840 va fer representar en la seva ciutat natal, l'òpera Il finto feudatario, que fracassà, i més tard Rodolfo di Brienza, acollia favorablement (1846). Deu anys més tard estrenà el drama líric Matilde d'Ostau, i a partir de llavors es dedicà exclusivament a l'ensenyança, fins que perdé la raó en morir-se un fill seu de tretze anys. A més de les seves produccions romàntiques, deixà: 4 Misses a 4 veus i orquestra; un Miserere, a 4 veus; un Te Deum, un Magnificat, 6 Tantum ergo, diversos Motets i nombroses melodies vocals, composicions per a piano, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 45, pàg. 65. (ISBN 84-239-4545-6)
# Obertura (diafragma)

En fotografia, l'obertura és un forat a través del qual passa la llum. Més específicament, l'obertura d'un sistema òptic és aquella magnitud que determina l'angle del con d'un feix de raigs que enfoca en el pla d'imatge.
La magnitud d'obertura és controlada pel diafragma, una estructura interposada en la trajectoria de la llum per regular la quantitat admesa en el sistema. El diafragma és un mecanisme de l'objectiu compost per una sèrie de plaques, aspes o aletes que es mouen cap a dins o cap a fora formant una obertura de témany regulable que deixa passar més o menys llum en funció del seu diàmetre. En combinació amb la velocitat d'obturació, la mida de l'obertura regula el grau d'exposició a la llum del sensor, determinant d'aquesta manera el valor d'exposició.

## Obertura màxima i mínima d'un objectiu

Les especificacions dels objectius fotográfics acostumen a incluir les obertures máximes i mínimes. Aquestes s'expressen indirectament a través dels números f o relació focal, la qual un número menor determina una major obertura i a la inversa. L'obertura del diafragma es regula per passos:
Escala de mig pas: f/2.8 - f/3.2 - f/4 - f/4.8 - f/5.6 - f/6.7 - f/8 - f/9.5 - f/11 - f/13 - f/16 - f/19 - f/22
Escala d'un terç de pas: f/4 - f/4.5 - f/6.3 - f./7.1 - f/8 - f/9 - f/10 - f/11 - f/13 - f/14 - f/16 - f/18 - f/22

## Profunditat de camp

La profunditat de camp en fotografia i cinematografia és l'espai que hi ha entre dos punts, pròxim i llunyà, de manera que els objectes que hi ha entre aquests dos punts queden enfocats. Els objectes que queden més propers a la càmera que el punt pròxim surten desenfocats, i també els que queden més allunyats que el punt llunyà. La profunditat de camp també s'entén com l'espai per davant i per darrere del pla enfocat, comprès entre el primer i l'últim punt apreciablement nítid reproduïts en el mateix pla d'enfocament.
Quant més s'obre el diafragma (valors f baixos) més profunditat de camp. Per contrapart, quant més es tanca (valors f alts) més profunditat de camp.

## Vegeu també

* Diafragma (fotografia)
* nombre f
* Valor d'exposició
* Velocitat d'obturació
* Objectiu (fotografia)
* Composició fotogràfica
* Fotografia
* Càmera fotogràfica

## Referències

* ↑ Obertura del diafragma a Optimot
* ↑ «La apertura del diafragma explicada con ejemplos».
* ↑ «LA CÁMARA FOTOGRÁFICA CUERPO Y CONTROLES BÁSICOS». Universidad Autónoma del Estado de México Centro Universitario UAEM Valle de Chalco.
* ↑ Alba Ambròs Pallarès, Ramon Breu Pañella. Cinema i educació: El cinema a l'aula de primària i secundària., p. Grao, 2007, p. 77.. ISBN ISBN 849980263X..

## Enllaços externs

* Principis bàsics de la fotografia: entenent l'obertura (castellà)
Viccionari
# Herbari Krilov

L'Herbari Krilov és una institució gestionada per l'institut de biologia de la universitat estatal de Tomsk a Rússia. Va ser fundada el 1885 pel professor Krilov (1850-1931), el primer director del jardí botànic de Sibèria. Actualment, està dirigida per la professora Irina Ivanovna Goureïeva, Doctora en ciències biològiques, directora de la càtedra de botànica de la universitat.

## Descripció

L'herbari de Krilov inclou un herbari d'uns 500.000 exemplars i, per tant, és un dels tres herbaris més importants de Rússia. Disposa de tots els mitjans moderns de conservació i digitalització.
Aquest herbari és el resultat del treball de recollida de prop de dos mil col·leccionistes durant gairebé cent trenta anys. Dels seus 500.000 exemplars, conserva 200.000 exemplars de la flora de la Sibèria oriental i de la regió occidental de Ienissei. També inclou molts exemplars de flora de l'Àsia central, Tuva i Mongòlia, així com plantes d'Europa, Amèrica, Extrem Orient, etc.
A més l'Herbari Krilov disposa d'una biblioteca de literatura botànica amb més de dotze mil volums, dels quals podem distingir obres dels clàssics de la botànica, com Linné, Candolle, Ledebour, Pallas, Bunge, etc., publicats entre els segles xviii i xix.
L'herbari va permetre dur a terme importants treballs de Krilov i d'altres botànics titulats La flora de l'Altai i el govern de Tomsk, La flora de Sibèria occidental, La Flora del krai de Krasnoyarsk, etc.
L'herbari és accessible per a acadèmics o investigadors i s'utilitza per a la feina de molts científics de les universitats russes.

## Referències

* ↑ Segons el seu lloc oficial citat als enllaços externs

## Enllaços externs

* L'Herbari Krilov Arxivat 2013-01-25 a Wayback Machine. (lloc web de la universitat Estatal de Tomsk) (rus)
# Obertura sil·làbica

Dins l'estructura de la síl·laba, l'obertura sil·làbica és constituïda pels elements que precedeixen la vocal nuclear. La posició d'obertura és el lloc que ocupen preferentment les consonants en les estructures sil·làbiques, a diferència de la posició de coda sil·làbica, i hom considera que qualsevol so que aparegui en aquesta posició és consonàntic. Aquesta posició l'ocupen sons articulatòriament consonàntics, com també les semivocals i. Així, es considera que a les síl·labes [pa] o [ja], els sons [p] i [j] en constitueixen l'obertura.
La posició d'obertura és fortament estable i, en conseqüència, no és habitual que les consonants en aquesta posició pateixin canvis en la seva articulació.

## En català

En català hi ha molt pocs processos fonològics que afectin consonants en obertura. Destaquen els següents:
* Aproximantització d'oclusives sonores
* Palatalització d'oclusives velars
* Rotacismes
* Lateralitzacions
# Araiophos

Araiophos és un gènere de peixos pertanyent a la família dels esternoptíquids.

## Taxonomia

* Araiophos eastropas (Ahlstrom & Moser, 1969)
* Araiophos gracilis (Grey, 1961)

## Referències

* 1 2 Grey, Marion «Fishes Killed by the 1950 Eruption of Mauna Loa, Part V: Gonostomatidae». Pacific science., 15, 3, 1961, pàg. 462–476.
* ↑ Ahlstrom, E. H. & H. G. Moser, 1969. A new gonostomatid fish from the tropical eastern Pacific. Copeia 1969 (núm. 3): 493-500.
# Defacement

Defacement és una paraula anglesa que significa desfiguració, i és un terme usat en informàtica per referir-se a un atac a un lloc web que canvia l'aspecte visual del lloc o en modifica la base de dades. En general és el treball de pirates informàtics, que irrompen en un servidor web i substitueixen el lloc amb un dels seus. La desfiguració s'entén generalment com una mena graffitis electrònics o encàrrecs, encara que recentment s'ha convertit en un mitjà per difondre missatges motivats políticament de hacktivistes. L'autor d'un defacement seria un defacer.

## Vegeu també

* Delicte informàtic, tota aquella acció delictiva que es dona per vies informàtiques o que té com a objectiu destruir i danyar ordinadors, mitjans electrònics i xarxes d'internet

## Enllaços externs

* Foto de pantalla del SCO website defacement (anglès)
# Desafiament total

Desafiament total (títol original en anglès: Total Recall) és una pel·lícula dirigida per Paul Verhoeven del 1990 i protagonitzada per Arnold Schwarzenegger. Ha estat doblada al català. Va guanyar l'Òscar als millors efectes visuals.

## Argument

El 2084, un dels somnis d'en Douglas Quaid (Arnold Schwarzenegger) és poder anar de vacances a Mart. Tanmateix, la seva dona (Sharon Stone) no comparteix el mateix somni, i per això ell decideix anar a una companyia especialitzada a implantar falsos records a la ment humana per creure que ha viatjat a Mart. El que no imagina és fins a quin punt pot ser perillós no saber si un record és fals o vertader: després d'un error en la implantació, en Quaid creurà que és un agent secret que ha estat descobert a qui volen assassinar. De seguida descobrirà, però, que algú vol matar-lo de debò.

## Repartiment

Douglas Quaid: Arnold Schwarzenegger
Melina: Rachel Ticotin
Lori: Sharon Stone
Vilos Cohaagen: Ronny Cox
Richter: Michael Ironside
George/Kuato: Marshall Bell
Benny: Mel Johnson Jr.
Helm: Michael Champion
Dr. Edgemar: Roy Brocksmith
Bob McClane: Ray Baker
Dr. Lull: Rosemary Dunsmore
Harry: Robert Constanzo

## Producció

Ronald Shusett comprà els drets de la narració curta de Philip K. Dick Podem recordar-ho per tu a l'engròs mentre encara era viu. Al començament va pensar en Dan O'Bannon, el guionista d'Alien, com a guionista de la pel·lícula. Amb el guió provà de cercar finançament i el projecte va passar per diferents mans, per Richard Dreyfuss al paper principal, per David Cronenberg i Bruce Beresford com a directors i per William Hurt al paper protagonista. Tanmateix, quan ja havia començat la construcció dels decorats a Austràlia, la companyia de De Laurentiis va fer fallida.
La fallida de la companyia De Laurentiis va permetre a Arnold Schwarzenegger d'entaular converses amb Carolco Pictures, que va comprar els drets de la pel·lícula per tres milions de dòlars, i proporcionaren a l'actor un sou de deu milions de dòlars més el 15% de les entrades. A més a més, van permetre-li d'exercir un gran control sobre la producció. Va tenir poder de veto amb el productor, director, guió i companys de repartiment. Va escollir com a director Paul Verhoeven, qui havia triomfat feia poc amb RoboCop.
La companyia Carolco Pictures va produir la pel·lícula amb TriStar Pictures. La distribució als Estats Units fou a càrrec de TriStar Pictures, a França de Canal+ France.

## Premis i nominacions
### Premis

* 1991. Oscar als millors efectes visuals per Eric Brevig, Rob Bottin, Tim McGovern i Alex Funke

### Nominacions

* 1991. Oscar a la millor edició de so per Stephen Hunter Flick
* 1991. Oscar al millor so per Nelson Stoll, Michael J. Kohut, Carlos Delarios i Aaron Rochin
* 1991. BAFTA als millors efectes visuals per Eric Brevig, Rob Bottin, Tim McGovern i Alex Funke

## Referències

* ↑ «Desafiament total». esadir.cat.
* ↑ «Total Recall». The New York Times.
* ↑ «Total Recall», 01-06-1990. [Consulta: 2 novembre 2023].
# Araiophos eastropas

Araiophos eastropas és una espècie de peix pertanyent a la família dels esternoptíquids.

## Hàbitat

És un peix marí, d'aigües fondes i batipelàgic.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic occidental central i el Pacífic sud-oriental (12° 48′ S, 118°53.5'W).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Grey M., 1961. Fishes killed by the 1950 eruption of Mauna Loa. Part V. Gonostomatidae. Pac. Sci. v. 15 (núm. 3). 462-476.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Ahlstrom, E. H. & H. G. Moser, 1969. A new gonostomatid fish from the tropical eastern Pacific. Copeia 1969 (núm. 3): 493-500.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Harold, A. S., 1999. Sternoptychidae: hatchetfishes. P. 1900-1902. A: K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.). FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 3. Batoid fishes, chimaeras and bony fishes. Part 1 (Elopidae to Linophrynidae).

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Akko dionaea

Akko dionaea és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 8,1 cm de longitud total.

## Alimentació

Sembla que es nodreix principalment de copèpodes.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i demersal que viu fins als 20 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Atlàntic sud-occidental: el Brasil.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Birdsong R. S. & Robins C. R., 1995. New genus and species of seven-spined goby (Gobiidae: Gobiosomini) from the offing of the Amazona River, Brazil. Copeia 1995 (núm. 3). 676-683.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Birdsong, R. S. & C. R. Robins. 1995. New genus and species of seven-spined goby (Gobiidae: Gobiosomini) from the offing of the Amazona River, Brazil. Copeia 1995 (núm. 3): 676-683.
* 1 2 3 4 «Akko dionaea» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Birdsong, R. S. & C. R. Robins. 1995.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* 伍汉霖. 拉汉世界鱼类系统名典 (en xinès). 中国海洋大学出版社, 2017. ISBN 978-7-5670-1538-8.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Objecció de consciència

L'objecció de consciència és el refús d'obeir a un ordre, una obligació professional o una llei que hom troba inacceptable per raons ètiques, polítiques o religioses.
El tipus més reconegut és l'objecció al servei militar, quan la instrucció a l'exèrcit és obligatòria al país en qüestió, usualment si es reconeix el dret a l'objecció s'estipulen mesures de servei socials alternatives per complir amb el deure vers l'Estat.
Li segueix en importància les objeccions ètiques del personal sanitari a aplicar mètodes com la píndola postcoital, l'avortament o l'eutanàsia. En aquests casos els motius adduïts passen pel respecte a la vida o creences religioses, que impedeixen seguir la legislació vigent quan aquesta permet aquestes pràctiques. Als països que van introduir el matrimoni homosexual, de vegades hi ha funcionaris del padró municipal d'habitants que van exigir el dret de refusar el servei.

## Vegeu també

* Insubmissió
* Xeministim

## Referències

* ↑ «Objecció de consciència». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Recomanacions sobre l'objecció de consciència en l'avortament» Arxivat 2012-04-13 a Wayback Machine., Generalitat de Catalunya, Departament de salut, s.d.
* ↑ Informe sobre l'eutanàsia i l'ajuda al suïcidi Arxivat 2013-06-21 a Wayback Machine., Barcelona, Comitè Consultiu de Bioètica de Catalunya, Generalitat de Catalunya, Departament de salut, 2006, ISBN 84-8124-228-4
* ↑ «El Senat inclou l'objecció de consciència a la llei que autoritza el matrimoni homosexual», Portal informatiu de TV3, 14 de juny de 2006.
* ↑ «EUPV acusa García-Gasco d'"inquisitorial" per demanar l'objecció de consciència contra el matrimoni homosexual», Vilaweb, 9 d'agost de 2005.
             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Objecció de consciència
# Casal dels Amics del Vi i de la Bona Taula

El Casal dels Amics del Vi i de la Bona Taula és una entitat amb seu a Vilafranca del Penedès fundada el 1982.
Organitza conferències, degustacions, col·loquis, cursets d'iniciació, etc. A més, organitza la Festa de la Verema del Penedès, que té lloc el setembre.
Ha participat en l'organització de la Federació de Confraries Bàquiques (Sant Sadurní d'Anoia, 1985).
És membre fundador de FIRAVI i del Patronat Municipal de Turisme de Vilafranca del Penedès.

## Referències

* ↑ Romaní i Olivé, Joan Maria: Diccionari del vi i del beure. Edicions de La Magrana, col·lecció Pèl i Ploma, núm. 21. Barcelona, desembre del 1998. ISBN 84-8264-131-X, plana 65.
# British European Airways

British European Airways (BEA), nom comercial de British European Airways Corporation, fou una aerolínia britànica que existí entre el 1946 i el 1974, quan es fusionà amb British Overseas Airways Corporation (BOAC) per formar British Airways. A principis de la dècada del 1960 era la primera línia no estatunidenca del món en nombre de passatgers.

## Referències

* ↑ Classic Aircraft (Gone but not forgotten ... BEA), Vol. 45, núm. 6, pàg. 45, 49 (Jet equipment), Ian Allan Publishing, Hersham, juny 2012