OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Estany Negre (la Vall de Boí)

L'Estany Negre, també anomenat Negre de Caldes, és un llac que es troba en el terme municipal de la Vall de Boí, a la comarca de l'Alta Ribagorça, i dins del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici. El llac, d'origen glacial, està situat a 2.134 metres d'altitud, dins la Capçalera de Caldes, a l'entrada de la Vall de Colieto. Té una superfície de 9 hectàrees i 35 metres de fondària màxima. Rep les aigües del Estany de Colieto (E) i drena pel Riuet d'Estany Negre (O).
L'estany descansa als peus de les imponents parets de l'obaga del Pics de Comalespada (S) i de les Agulles de Travessani (NE). Al nord-est, damunt de les escarpades parets s'aixeca el sobre l'estany, es troba el Refugi Joan Ventosa i Calvell; sent el punt d'entrada a la Vall de Colieto, que s'obre cap a l'est; des d'aquest punt es pot gaudir de les impressionants vistes del Massís del Besiberri.
La ruta més habitual es la que procedent de la Presa de Cavallers, pel Pletiu de Riumalo, el Barranc de les Llastres i Pas de l'Osso, també porta al Refugi Joan Ventosa i Calvell.

## Referències

* ↑ ICC - Institut Cartogràfic de Catalunya. Estany Negre. [Consulta: 22/09/2013]
* 1 2 COLL, Pep; ANIZ, Mercè; LUENGO, Víctor. Els tresors d'Aigüestortes i Sant Maurici. Lleida: Pagès Editors, S.L., 2002, pàgina 235. ISBN 84-7935-983-8.
* ↑ Editorial Alpina. Vall de Boí [mapa], Primera edició, 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (febrer 2001)

## Bibliografia

* Editorial Alpina. Vall de Boí [mapa], Primera edició, 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (febrer 2001)
* Editorial Alpina. Carros de Foc [mapa], 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (2007)
* Institut Cartogràfic de Catalunya. Parc Nacional d'Aigües Tortes i Estany de Sant Maurici [mapa], Segona edició, 1:25.000. (abril 1998)
# Estany Negre de Dalt

L'estany Negre de Dalt és un estany d'origen glacial ubicat a la capçalera de la vall de Gerber, en el municipi d'Alt Àneu, al Pallars Sobirà.
L'estany té una superfície de 0,9348 hectàrees, i es troba a una altitud de 2.440 metres. Pertany a la zona perifèrica del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici. Està situat al peu del coll de l'estany Gelat, a prop del refugi Mataró.

## Referències

* 1 2 «Estany Negre de Dalt» (HTML). Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya. [Consulta: 4 juliol 2023].
# Estany Roi

L'Estany Roi és un llac que es troba en el terme municipal de la Vall de Boí, a la comarca de l'Alta Ribagorça, i dins la zona perifèrica del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici.
El llac, d'origen glacial, està situat a 2.305 metres d'altitud, en el sector sud-occidental de la Vall de Llubriqueto. Té una superfície de 3,54 hectàrees i 10 metres de fondària màxima. Per la seva riba septentrional rep les aigües de l'Estany Roi de Dalt (NNO); i drena per l'extrem meridional, sent el naixement del Barranc d'Estany Roi.
Situat entre els pics de l'Estany Gémena (NE) i d'Estany Roi (SO), els reflexos del vessant vermellos d'aquest últim donen nom a l'estany.

## Rutes

Des del Pla de la Cabana de la Vall de Llubriqueto, travessant la Pleta del Pi i pujant pel Barranc d'Estany Roi

## Referències

* ↑ Altituds, mides i càlcul de superfícies basats en dades del mapa de l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
* ↑ COLL, Pep; ANIZ, Mercè; LUENGO, Víctor. Els tresors d'Aigüestortes i Sant Maurici. Lleida: Pagès Editors, S.L., 2002, pàgina 235. ISBN 84-7935-983-8.
* ↑ Editorial Alpina. Vall de Boí [mapa], Primera edició, 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (febrer 2001)

## Bibliografia

* Editorial Alpina. Vall de Boí [mapa], Primera edició, 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (febrer 2001)
* Institut Cartogràfic de Catalunya. Parc Nacional d'Aigües Tortes i Estany de Sant Maurici [mapa], Segona edició, 1:25.000. (abril 1998)
# Estany Tort de Peguera

L'estany Tort de Peguera és un llac glacial que es troba a la capçalera de la vall de Peguera, al vessant sud del Pirineu. La seva altitud és 2.113 metres, la seva superfície és de 10,4 hectàrees i té una capacitat de 0,76 hectòmetres cúbics. Forma part del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici, i pertany al terme municipal d'Espot, al Pallars Sobirà.
Per les ribes de l'estany passa el GR 11 així com el sender de la travessa Carros de Foc, el qual arriba al refugi Josep Maria Blanc; el refugi està ubicat en una petita península de l'estany.

## Obres hidroelèctriques

El nord est de l'estany està represat amb un sobreeixidor per augmentar la seva capacitat d'embassament. Una canalització soterrada construïda per Hidroelèctrica de Catalunya li traspassa aigua del proper estany Negre de Peguera, amb l'objectiu final d'enviar aigua de la conca del Peguera per alimentar la Central hidroelèctrica de Sant Maurici.

## Referències

* ↑ «Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya». [Consulta: 3 novembre 2019].
* ↑ Plan hidrológico del riu Noguera Pallaresa (pdf) (en castellà). Confederación hidrológica del Ebro, maig 2008, pàgina 103 [Consulta: 7 abril 2020].
* ↑ «Sistema de Cartografia de Zonas Inundables» (en castellà). Ministeri d'Agricultura. Arxivat de l'original el 2019-03-21. [Consulta: 3 novembre 2019].

## Bibliografia

* Institut Cartogràfic de Catalunya. Parc Nacional d'Aigües Tortes i Estany de Sant Maurici [mapa], 1:25.000. (abril 1998)
# Estany Xic de Colomina

L'Estany Xic de Colomina és un llac d'origen glacial que es troba a 2.428 m, a la capçalera de la vall Fosca, al Pallars Jussà, al nord-est del poble de Cabdella, en el terme municipal de la Torre de Cabdella. La seva conca està formada per les Pales de Colomina al nord-est, els Feixans del Prat al nord i la Portella al sud.
Pertany al grup de vint-i-sis llacs d'origen glacial de la capçalera del Flamisell, interconnectats subterràniament i per superfície entre ells i amb l'Estany Gento com a regulador del sistema. Rep les aigües directament de la muntanya i les transmet a l'Estany de Colomina.

## Referències

* ↑ Altituds, mides i càlcul de superfícies basats en dades del mapa de l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
# Estany d'Airoto

L'estany d'Airoto, a 2.204 m d'altitud, és amb 19 ha de superfície i 42 m de fondària màxima un dels estanys grans i profunds dels Pirineus catalans. Té una conca relativament petita, de 160 ha, orientada de nord a sud, amb el Tuc de Bonabé (2.720 m) al nord i el pic de Qüenca (2.633 m) al sud-est com a punts més alts.
Tant l'estany d'Airoto com el conjunt d'estanys que l'envolten il·lustren molt bé les diferents etapes en l'ontogènia dels estanys, des de la fase inicial com un estany de muntanya pròpiament dit fins a la conversió en una mollera després del rebliment progressiu. A més, tenen la singularitat que el rosari d'estanys està connectat, no pas per rierols superficials com és habitual, sinó per l'aigua que circula per sota de les tarteres, molt desenvolupades en aquesta vall. També pot ser que hi hagi connexió amb aigües subterrànies.
La conca es troba coberta de vegetació només en la meitat de la seva superfície. La vegetació dominant són els gespets, prats de Festuca eskia, i en menor proporció els prats de sudorn (Festuca paniculata), els neretars (matolls de neret, Rhododendron ferrugineum) i les pinedes de pi negre (Pinus uncinata), amb neret al sotabosc que envolta part de l'estany. A l'estany no hi ha cap espècie de planta aquàtica. És un estany mesotròfic, amb una concentració de nutrients relativament alta comparat amb altres estanys d'alta muntanya.
L'estany és un indret popular per a la pesca; hi ha introduït truita comuna (Salmo trutta) i també barb roig (Phoxinus phoxinus).
En aquest moment es troben englobats dins del Parc Natural de l'Alt Pirineu. L'estat ecològic és bo segons la classificació de la Directiva Marc de l'Aigua. Tot i la presència d'un refugi lliure al costat, sembla que la mesotròfia de l'estany li ve per causes naturals.

## Referències

* ↑ Altituds, mides i càlcul de superfícies basats en dades del mapa de l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
* 1 2 3 4 5 «Estany d'Airoto». Fitxes descriptives de zones humides. Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca, Alimentació i Medi Natural de la Generalitat de Catalunya (CC-BY-SA). [Consulta: 29 agost 2014].
# Estany de Baix de Baciver

L'estany de Baix de Baciver és un estany al Pirineu català, a la part baixa del Circ de Baciver, al massís de Beret. Si bé l'estany geogràficament és al vessant atlàntic de la serralada, administrativament forma part del municipi d'Alt Àneu, al Pallars Sobirà. L'estany està inclòs en el Parc Natural de l'Alt Pirineu. El Cap de Vaquèira està situat al sud de l'estany.
L'estany té una superfície de 5,5 hectàrees i ésa una altitud de 2.125 metres. L'estany rep aigua de dos rius:
* L'emissari dels estanys de Dalt de Baciver, que desaigua a la dreta de l'estany de Baix.
* Riu Malo, procedent de l'estany d'Escornacabres, situat més amunt el riu Malo també desguassa l'estany de Baix de Baciver per baixar cap el Pla de Beret i desguassa al riu Ruda.
L'any 1991 es va construir la presa de l'estany de Baix de Baciver per regular el subministrament d'aigua per fer neu artificial a l'estació d'esquí de Baqueira Beret. Aquesta construcció va implicar un augment del nivell d'aigua de l'estany de 3,5 metres, que va afectar de forma notable les plantes que viuen submergides en l'aigua de l'estany. La recuperació ha estat molt lenta i parcial. S'ha estimat que en el període de vint anys després de la construcció de la presa la comunitat dominada per l'espargani de muntanya i acompanyada per petits isòets, ha ocupat tot l'espai potencial. De forma diferent, l'espècie perenne Isoetes lacustris va molt més lenta en l'ocupació i s'estima que trigarà uns seixanta anys més a ocupar tot el seu nínxol potencial.

## Referències

* ↑ Gacia, Esperança; Pulido, Cristina; Chappuis, Eglantine; Riera, Joan; Balesteros, Enric «Del desastre ecològic a l'experiment natural: resiliència i recuperació parcial de la vegetació aquàtica de l'estany Baciver, Val d'Aran» (pdf). L'Atzavara, número 25, 2015 [Consulta: 18 març 2020].
* ↑ Ventura, Marc «Editorial» (pdf). Butlletí Life Limnopirineus, Número 5, Juny 2017, pàg. Pàgina 1 [Consulta: 18 març 2020].

## Bibliografia

* «Estany de Baix de Baciver» (HTML). Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya. [Consulta: 18 març 2020].
# Estany de Mar

L'Estany de Mar és un llac d'origen glacial que es troba a 2.429 m d'altitud, a la capçalera de la vall Fosca, al Pallars Jussà, al nord-est del poble de Cabdella, en el terme municipal de la Torre de Cabdella.
La seva conca està formada per unes carenes situades entre el Tuc de Saburó, al nord-est, el Pic de la Mainera, a l'est, la Pala Pedregosa de Llessui al sud-est i les Pales de Colomina al nord-oest.
Pertany al grup de vint-i-sis estanys d'origen glacial de la capçalera del Flamicell que per la construcció de la central hidroelèctrica de Cabdella van ser interconnectats subterràniament, i per superfície entre ells i amb l'Estany Gento com a regulador del sistema. Rep les aigües de l'Estany de Saburó i directament de les muntanyes que l'envolten.
Aquest estany té dues preses: una de doble al sud, des d'on les seves aigües van cap a l'Estany Frescau, i una altra, força més gran, amb una presa més petita al costat meridional, d'on les aigües van cap a l'Estany de Colomina.

## Referències

* ↑ Altituds, mides i càlcul de superfícies basats en dades del mapa de l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
# Estany de Ribanegra

L'Estany de Ribanegra és un llac d'origen glacial que es troba a 2.379 m d'altitud, a la capçalera de la vall Fosca, al Pallars Jussà, al nord del poble de Cabdella, en el terme municipal de la Torre de Cabdella.
La seva conca està formada al nord pel Forat Negre de Mussoles i d'altres serres i turons entre Mussoles i el Serrat de la Mina.
Pertany al grup de llacs d'origen glacial de la capçalera nord-oriental del riu de Riqüerna, al voltant del Pic Salado. Rep les aigües de l'Estany de Dalt, i les aboca a l'Estany de Francí.
És un dels estanys que disposa de presa per tal d'ampliar la capacitat de la seva conca natural.

## Referències

* ↑ Altituds, mides i càlcul de superfícies basats en dades del mapa de l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
# Estany de la Cabana

L'estany de la Cabana és un estany al terme del municipi d'Espot, dins del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici. Està situat a 2.377 m d'altitud, a la Vall de Peguera. Desguassa, per un torrent, directament al riu de Peguera, però una petita presa deriva les aigües a l'estany Tort de Peguera.

## Referències

* ↑ Altituds, mides i càlcul de superfícies basats en dades del mapa de l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
# Estany de ses Gambes

L'Estany de ses Gambes és una llacuna salabrosa de caràcter endorreic i permanent situada al Migjorn de Mallorca, a cavall dels municipis de Santanyí i Ses Salines i a 500 metres de la costa de cala en Tugores. Amb 52 ha d'extenció, és la llacuna d'aquestes característiques més gran de l'illa. L'estany de les Gambes es troba en uns relleus Calcaris tabulars extremadament plans situats entre les serres de Llevant i el Cap de ses Salines aquest fet i l'aridesa del clima, faciliten l'estancament de les aigües superficials.
L'origen de les aigües és superficial (allà hi desguassa la conca del Torrent de Camp d'En Vicenç, que amb prou feines recull l'escorrentiu de 1222 ha) i en major part, per aigua freàtica provinent de diferents surgències com la font de la Font Grossa, la Font Petita o la Font Blanca. El clima de la zona és particularment àrid i càlid, hi plou entre 300 i 350 mm anuals i la temperatura mitjana anual sobrepssa els 17 °C. Aquest fet provoca que l'aigua tingui una salinitat elevada fruit de l'evaporació.
La làmina d'aigua està envoltada en major part de salicornars i jonqueres, i en segona línia hi podem trobar savinoses, pinedes i camps de secà. Aquesta llacuna així com els territoris de la península del Cap de Ses Salines, formen part de l'ANEI Cap de ses Salines, espai considerat com a Xarxa Natura 2000. Els seus valors naturals han estat preservats al llarg del temps en part perquè aquests terrenys formen part de la possessió de sa Vall.

## Referències

* 1 2 «PORTAL DE L'AIGUA DE LES ILLES BALEARS». Conselleria de Medi Ambient, Agricultura i Pesca. [Consulta: 10 octubre 2018].
* 1 2 Orta, Jaume. Història natural dels Països catalans / Espais naturals. Barcelona: Enciclopèdia catalana, 1984, p. 400-401. ISBN 84-7739-456-3.
* 1 2 «Lagunas costeras». Ministerio de Tecnología y Competitividad. [Consulta: 10 octubre 2018].
* ↑ «ES0000228 Cap de ses Salines (LIC, ZEPA)». Xarxa Natura. Arxivat de l'original el 2021-05-14. [Consulta: 10 octubre 2018].
# Estany del Bergús

L'Estany del Bergús és un llac que es troba en el terme municipal d'Espot, a la comarca del Pallars Sobirà, i dins del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici.
El nom «pot provenir del ribagorçà i aranès bergàs, que designa un aprés, lloc destinat a munyir el bestiar».
El llac, d'origen glacial, està situat a 2.444 metres d'altitud, al mig de Colomers d'Espot. Té 6,3 hectàrees de superfície i 49 metres de fondària màxima. Rep les aportacions dels Estanys Gelats a l'oest, i del rosari d'estanyets que s'estenen al seu nord i ponent; desaigua cap al sud, cap a les Pales d'Estany Redó.

## Rutes

El camí, que des de l'Estany Llong puja a l'Estany Redó, és el punt d'entrada natural a Colomers d'Espot; voreja la riba esquerra de l'estany i puja les pales orientals, direcció nord-est, fins a arribar al camí que horitzontalment uneix el Portarró d'Espot i l'Estany del Bergús.

## Referències

* ↑ Toponímia de la Vall de Boí Arxivat 2010-03-17 a Wayback Machine.. [Consulta: 07/10/2011]
* ↑ Altituds, mides i càlcul de superfícies basats en dades del mapa de l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
* 1 2 COLL, Pep; ANIZ, Mercè; LUENGO, Víctor. Els tresors d'Aigüestortes i Sant Maurici. Lleida: Pagès Editors, S.L., 2002, pàgina 234. ISBN 84-7935-983-8.
* ↑ Editorial Alpina. Carros de Foc [mapa], 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (2007)

## Bibliografia

* Editorial Alpina. Vall de Boí [mapa], Primera edició, 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (febrer 2001)
* Editorial Alpina. Carros de Foc [mapa], 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (2007)
* Institut Cartogràfic de Catalunya. Parc Nacional d'Aigües Tortes i Estany de Sant Maurici [mapa], Segona edició, 1:25.000. (abril 1998)
# Estany del Crestell

L'Estany del Crestell és un estany d'origen glacial, que es troba a 2.528 m d'altitud, a la Coma Estreta, a la Vall de Sant Martí, a l'Alta Ribagorça, en el terme municipal de la Vall de Boí, a la zona perifèrica del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici. L'estany queda envoltat per les parets del Pic Petit del Pessó (N) i del Pic de l'Estanyet (SE). Drena cap a l'oest, al Barranc del Port de Rus.

## Referències

* ↑ Altituds, mides i càlcul de superfícies basats en dades del mapa de l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya

### Bibliografia

* Mapa Vall de Boí 1:25.000. Editorial Alpina.
* Mapa Carros de Foc 1:25.000. Editorial Alpina.
* Mapa Parc Nacional d'Aigües Tortes i Estany de Sant Maurici 1:25.000. Institut Cartogràfic de Catalunya. Segona edició: abril 1998.
* Els tresors d'Aigüestortes i Sant Maurici. Pep Coll, Mercè Aniz i Víctor Luengo. Pagès Editors. lleida 2002.
# Estany del Tec

L'Estany del Tec és una extensa zona inundable, de més d'11 hectàrees de superfície, del municipi de Castelló d'Empúries.
Una extensa xarxa de canals de drenatge, construïts inicialment amb la finalitat de dessecar i reconvertir l'estany en conreus, permeten que el propietari dels terrenys, el qual s'ha acollit a un programa subvencionat de mesures agroambientals, l'inundi o el desguassi d'acord amb les necessitats de conservació de l'espai. Gràcies a aquestes mesures d'abandonament de les activitats agrícoles, s'està facilitant la recuperació de la vegetació natural, d'entre la qual destaca un extens canyissar.
Pel que fa a la fauna, en els canals de drenatge sobreviuen espècies tan emblemàtiques com el fartet (Aphanius iberus), que hi té una població consolidada.
L'espai forma part del Parc Natural dels Aiguamolls de l'Empordà i s'inclou, també, dins l'espai del PEIN i la Xarxa Natura 2000 ES0000019 "Aiguamolls de l'Empordà". A més, presenta una quarta figura de protecció: la Reserva natural integral d'"Els Estanys".

## Referències

* 1 2 3 4 «Estany del Tec». Fitxes descriptives de zones humides. Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca, Alimentació i Medi Natural de la Generalitat de Catalunya (CC-BY-SA). [Consulta: 21 juny 2014].
# Estanyol Nou

L'estanyol Nou o de can Silet el podem trobar al Pla de l'Estany. L'estanyol té 35 metres de diàmetre i 7 metres de fondària màxima.
El caminet per arribar-hi comença a peu de la carretera de circumval·lació de l'estany, a davant d'una casa anomenada Can Cisó; d'aquí el seu nom. Aquest estanyol és el més recent, nasqué el 12 de novembre de 1978. Després d'un estiu molt sec, aquell dia es produí un esfondrament càrstic que va originar el nou estanyol. Els pollancres que hi havia s'enfonsaren i va anar sorgint la vegetació pròpia de zones aquàtiques.

## Referències

* 1 2 «Estanyols Nou, d'en Cisó i de la Riera Castellana». Museus de Banyoles. Ajuntament de Banyoles. [Consulta: 4 setembre 2022].
# Estanys de Gutina

Els estanys de Gutina són un sistema de llacunes format per dos estanyols que ocupen una superfície d'unes dues hectàrees. Es tracta de l'estanyol de la Rajoleria i de l'estanyol de la Cardonera, dos estanys temporals mediterranis que arriben a quedar totalment secs. Els estanys de Gutina estan inclosos dins l'espai de la Xarxa Natura 2000 ES5120009 "Basses de l'Albera".
Constitueixen una zona humida de gran interès natural, amb comunitats vegetals i poblacions animals de notable singularitat que fan recomanable la seva protecció. Cal remarcar la presència de l'hàbitat d'interès prioritari 3170* "Basses i tolls temporers mediterranis". Les jonqueres mediterrànies de la seva perifèria constitueixen l'hàbitat d'interès comunitari 6420 "Jonqueres i herbassars graminoides humits, mediterranis, del Molinio-Holoschoenion".
La vegetació és força similar en ambdós espais. Destaquen els creixenars amb glicèria Glycerio-Sparganion, els herbassars humits de Carex, les jonqueres de terra baixa i les gespes d'isoets (Isoetion duriei). Enmig de les gespes d'Isoetion duriei s'hi han localitzat els pteridòfits Isoetes setacea, Marsilea strigosa i altres espècies vegetals molt rares a Catalunya.
Sota les aigües creix una important població de la rara carofícia Nitella translucens. Altres espècies d'interès que també s'han citat a la zona són les ranunculàcies Ranunculus aquatilis i Ranunculus trichophyllus, l'elatinàcia Elatine alsinatrum, la poligonàcia Polygonum amphibium, l'haloragàcia Myriophyllum alterniflorum, les alismatàcies Alisma plantagoaquatica i Baldellia ranunculoides, la juncàcia Juncus heterophyllus i la ciperàcia Eleocharis palustris.
Pel que fa a la fauna, a la zona s'hi ha citat la presència de tortugues d'aigua (Emys orbicularis). Hi ha també importants poblaments de copèpodes i amfibis.
A l'estany del sud-est hi ha una estructura circular excavada, construïda amb pedra seca, que podria haver estat usat com a pou. Vora els estanys, al sud, hi ha un sepulcre de corredor megalític, senyalitzat amb rètols informatius. No es detecten factors que afectin negativament l'espai, tret de la caça.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Estanys de Gutina». Fitxes descriptives de zones humides. Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca, Alimentació i Medi Natural de la Generalitat de Catalunya (CC-BY-SA). [Consulta: 4 maig 2014].
# Estarrufat

L'Estarrufat o drac del Poblenou és una peça d'imatgeria festiva del barri del Poblenou (Barcelona) de color vermell, una característica que el fa singular. Forma part de la Colla del Drac del Poblenou i surt tant en cercaviles com en espectacles de foc, acompanyat de diables i tabalers.
El drac del Poblenou va néixer el 1985 per iniciativa de la colla mateix, que volia una bèstia per a acompanyar els diables en els espectacles pirotècnics. En Manel Ollé fou l'artista encarregat de construir-lo i aquell any mateix ja el van presentar a les festes de Maig del barri, on no ha faltat mai d'aleshores ençà. També es deixa veure a la festa major, al setembre, i a més cercaviles, correfocs i actes festius diversos arreu de la ciutat.
Segons l'anecdotari de la figura, es va construir en un magatzem de la família Ollé i, un cop fet i a punt de sortir, van veure que no passava per la porta perquè era massa gros. Per poder-lo treure, l'hagueren de tallar en peces, de manera que es va convertir en un drac totalment desmuntable, amb el cap, la cua, el cos i les faldilles independents que s'havien d'ajuntar amb caragols i barnilles. A l'últim, el 1993 el van restaurar i n'uniren totes les peces definitivament.
El drac Estarrufat és una bèstia amb música pròpia, «L'Estarrufada», una melodia de gralla a dues veus que va compondre expressament Susanna Medialdea el 1991.
Quan no surt, es pot visitar al Centre d'Imatgeria Festiva Can Saladrigas, on és exposat permanentment amb les altres figures del Poblenou.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «Estarrufat». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).