OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Barbatula dgebuadzei

Barbatula dgebuadzei és una espècie de peix de la família dels balitòrids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Morfologia

* Fa 14,1 cm de llargària màxima.
* 3-4 espines i 7 radis tous a l'aleta dorsal, i 2-3 espines i 5-6 radis tous a l'anal.
* Nombre de vèrtebres: 43-45.
* Té com una mena de petits (menors que el diàmetre de la pupil·la) tubercles epidèrmics al cap i el cos.
* Els lòbuls laterals del llavi inferior són llargs.
* L'origen de les aletes pèlviques es troba una mica per davant de l'origen de l'aleta dorsal.

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un peix d'aigua dolça, demersal i de clima temperat, el qual viu a Mongòlia.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Linck H. F., 1790. Versuch einer Eintheilung der Fische nach den Zähnen. Mag. Neueste Phys. Naturgesch. v. 6 (núm. 3). 28-38.
* 1 2 Prokofiev, A. M., 2003. Materials on the revision of common stone loaches (Balitoridae: Nemacheilinae: Orthrias Jordan and Fowler, 1903) from Mongolia and adjacent areas: I. Two new species from Tuva and Mongolia. J. Ichthyol. 43(9):695-707.
* 1 2 3 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Kottelat, M., 2006. Fishes of Mongolia. A check-list of the fishes known to occur in Mongolia with comments on systematics and nomenclature. El Banc Mundial, Washington DC. 103 p.
* ↑ Mongolia Endemic Freshwater Fish Checklist (anglès)
* ↑ 2011 Mongolian Expedition - Fishes (anglès)
# Illa Adelaida

L'Illa Adelaida o Illa Belgrano és una illa de l'Antàrtida, que es troba a l'Oceà Glacial Antàrtic, a l'oest de la Península Antàrtica, just al davant de la Península Arrowsmith, una mica al sud de cercle polar antàrtic i al nord de la Badia Margarida. L'illa fa uns 120 km de llarg, per 32 d'ample, per un total de 4.463 km² i 369 km de línia de costa. Està gairebé sempre coberta de gel permanent. La seva alçada màxima és de 2.317 m.
L'illa queda dins el sector reclamat per l'Argentina (Antàrtida Argentina), Xile (Territori Xilè Antàrtic) i el Regne Unit (Territori Antàrtic Britànic), tot i que aquestes reclamacions es troben suspeses (però no abandonades) pels estatuts del Tractat Antàrtic.

## Història

Va ser descoberta el 1832 per una expedició britànica encapçalada per John Biscoe. El primer reconeixement de l'illa el va fer l'expedició antàrtica francesa de 1908-1910 liderada per Jean Charcot.
L'origen del nom de l'illa és dubtós. Segons el British Antarctic Survey, Charcot havia anomenat l'illa terra d'Adélie per la gran quantitat de pingüins d'Adèlia (Pygoscelis adeliae) que vivien sobre les seves costes.Tanmateix, en el moment de l'expedició britànica a la Terra de Graham (1934-1937), és anomenada illa Adelaida. Se suposa que el primer descobridor, John Biscoe, l'havia anomenat així en honor de la reina Adelaida d'Anglaterra.
A les costes de l'illa s'hi troben les bases Rothera del Regne Unit, i les bases xilenes de Guesalaga i Carvajal.

## Referències

* ↑ Hogan, C Michael. «Antarctic Peninsula». The Encyclopedia of Earth, 01-10-2013. [Consulta: 4 agost 2024].
* ↑ Livingstone, Stephen J.; Cofaigh, Colm Ó; Stokes, Chris R.; Hillenbrand, Claus-Dieter; Vieli, Andreas «Glacial geomorphology of Marguerite Bay Palaeo-Ice stream, western Antarctic Peninsula» (en anglès). Journal of Maps, 9, 4, 10-2013, pàg. 558–572. DOI: 10.1080/17445647.2013.829411. ISSN: 1744-5647.
* ↑ Stanton, William Ragan. The great United States Exploring Expedition of 1838-1842. Berkeley : University of California Press, 1975, p. 147. ISBN 978-0-520-02557-8.
* ↑ Mills, William James. Exploring Polar Frontiers: A Historical Encyclopedia [2 volumes] (en anglès). Bloomsbury Publishing USA, 2003-12-11, p. 4. ISBN 978-1-57607-423-7.
* ↑ Casanovas, Paula; Naveen, Ron; Forrest, Steve; Poncet, Jérôme; Lynch, Heather J. «A comprehensive coastal seabird survey maps out the front lines of ecological change on the western Antarctic Peninsula» (en anglès). Polar Biology, 38, 7, 01-07-2015, pàg. 927–940. DOI: 10.1007/s00300-015-1651-x. ISSN: 1432-2056.

## Vegeu també

* Llista de peixos de l'illa Adelaida
* Illes Biscoe
# Staphylinochrous euryperialis

Staphylinochrous euryperialis és una espècie de lepidòpter zigenoïdeu de la família dels himantoptèrids (Himantopteridae), subfamília Anomoeotinae.
Es pot trobar al Camerun, República Centreafricana, Uganda i Zimbàbue.

## Referències

* ↑ «Funet - Staphylinochrous». [Consulta: 2 març 2025].
# Illa Ammassalik

L'illa Ammassalik (en danès:Ammassalik Ø) és trona al municipi de Sermersooq al sud-est de Groenlàndia. Ocupa una superfície de 772 km².

## Geografia

L'illa està separada de la resta de Groenlàndia pel fiord Sermilik a l'oest i per l'estret Ikaasartivaq al nord-est. A l'est i sud-est el fiord Ammassalik separa l'illa de l'arxipèlag que inclou l'illa Apusiaajik, i l'illa Kulusuk. El punt més alt de l'illa és un pic cobert de glaç de 1.352 m d'altitud.

## Assentaments

L'únic assentament humà en l'illa és Tasiilaq am uns 1.900 habitants el 2010, i és l'assentament més poblat de la costa est de Groenlàndia.

## Referències

* ↑ «Norwegian University of Science and Technology». Arxivat de l'original el 2011-06-15. [Consulta: 15 abril 2012].
* 1 2 Tasiilaq, Saga Map, Tage Schjøtt, 1992
* ↑ 'Greenland in Figures 2009', Statistics Greenland
# Antoni Palau i Térmens

Antoni Palau i Térmens (Valls, 26 de juliol de 1806 - Barcelona, 8 de juliol de 1862) fou un eclesiàstic i escriptor català.

## Biografia

Estudià al Seminari Conciliar de Barcelona, i teologia al de Tarragona. Seguí estudis de matemàtiques a Cervera i s'ordenà sacerdot el 1837. Fou professor dels seminaris de Barcelona i Tarragona, i canonege magistral de la catedral d'aquesta darrera fins al 1854, quan en que fou designat bisbe de Vic, on inicià la reforma parroquial i la publicació del Boletín Oficial del Obispado. El 1857 fou traslladat a la diòcesi de Barcelona, on substituí Josep Domènec Costa i Borràs, i hi exercí fins al 1862.
El bisbe Palau fou una de les més destacades veus eclesiàstiques contràries al liberalisme en la dificultosa transició de l'antic règim al liberalisme durant l'època d'Isabel II. En aquesta línia fundà la Revista Católica l'any 1844, una publicació de caràcter apologètic i contrària al liberalisme.
Defensà els valors tradicionals religiosos enfront del món modern i la indiferència religiosa de la societat. Seguia els canvis i transformacions socials, econòmiques i culturals que comportaven les idees liberals i la industrialització. Especialment durant la seva etapa barcelonina. Formà part d'un moviment catòlic que treballava per influir en aquests nous temps socials. Una expressió de qual era la "Llibreria Religiosa" que ell va contribuí a fundar. Portà a terme reformes a les diòcesis que administrà com ara la reorganització d'ambdós seminaris.

## Referències

* ↑ Moliner Prada, Antonio «En torno a la Revolución Liberal y la Iglesia española del siglo XIX». Ler História, núm. 69, 2016, pp. 31-50.
* ↑ Martí i Bonet, Josep Maria. Historia de las diócesis españolas. Barcelona, Terrassa, Sant Feliu de Llobregat, Gerona. 2006. Madrid: BAC, p. 290-291.
# Oreneta arbòria

L'oreneta arbòria (Petrochelidon nigricans) és una espècie d'ocell de la família dels hirundínids (Hirundinidae). Es troba a Austràlia, Indonèsia, Papua Nova Guinea, les Illes Salomó i Timor Oriental. Els seus hàbitats principals són els boscos temperats, els boscos tropicals i subtropicals de frondoses secs, la sabana seca, les zones humides, les terres llaurades, les pastures i les àrees urbanes. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ «Oreneta arbòria». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 setembre 2023 (català)
* ↑ «Swallows» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 12 setembre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 607. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Tree Martin. Petrochelidon nigricans» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2017. [Consulta: 11 setembre 2023].
# Ordre eòlic

L'ordre eòlic o eolià pertanyia a l'arquitectura clàssica originària del nord-oest d'Àsia Menor (actual Anatòlia, Turquia), però es pot trobar als temples de Sicília. El seu nom prové de la zona de l'actual Turquia anomenada Eòlida durant l'antiguitat. Aquest ordre arquitectònic té molt en comú amb el jònic, però difereix en el capitell, on es troba una palmeta entre dues volutes en lloc d'estar unides horitzontalment per una forma a la part superior del capitell. Molts exemples també en mostren detalls simplificats en comparació al jònic.

## Història

Els exemples supervivents més antics de l'ordre eòlic són contemporanis del naixement de l'ordre jònic i del dòric al s. VI ae, però alguns investigadors consideren que l'estil jònic seria un desenvolupament de l'ordre eòlic, mentre que altres consideren que l'ordre eòlic en constitueix una simplificació del jònic.
L'ordre es deixà d'emprar al final de l'època arcaica.
La forma es desenvoluparia al nord-oest d'Àsia Menor i a les capitals sirianes i fenícies. També s'ha trobat en alguns temples de Sicília i a Palestina, i es diu així per les illes Eòlies.
Algunes tombes etrusques tenen un capitell semblant, amb dues grans volutes que no estan tombades, però sense palmetes al mig.

## Exemples

* Santuari de Klopédi prop d'Aghia Paraskévi, a l'illa de Lesbos.
* Descobriment submarí provinent de la Caleta, al Museu de Cadis.

## Vegeu també

* Columna
* Ordre toscà
* Jònic
* Corinti

## Referències

* ↑ The Art and Culture of Early Greece, 1100-480 B.C., p. 132, Cornell University Press, 1987 (rev. edn.), ISBN 080149401X, 9780801494017
* ↑ Yigal Shiloh. The Proto-Aeolic capital and Israelite ashlar masonry, Palestina. Institute of Archaeology, Hebrew University of Jerusalem, Palestina, 1979.
* ↑ Philip P. Betancourt. The Aeolic Style in Architecture: A Survey of its Development in Palestine, the Halikarnassos Peninsula, and Greece, 1000-500 B.C (Princeton University Press) 1977.
# Barrio París

Barrio París (inicialment conegut pel nom Mad in Barna) és una banda barcelonina fundada per la cantant francesa Manon Lemesle i el multinstrumentista espanyol Aleix Herreras. Canten en francès, anglès, català, castellà i portuguès.

## Història

Els fundadors es van conèixer el 2013 a la Universitat Autònoma de Barcelona. Des d'un inici han mostrat gust per la improvisació i la composició. A finals de 2014 van començar a gravar les seves cançons a l'estudi BCN Arts de Barcelona. L'abril de 2015 van llançar el seu primer EP Barna i el videoclip Un Regard Latino, elements promocionals del seu futur disc.
Al setembre de 2015 firmen amb la discogràfica Picap i el febrer de 2016 presenten el primer disc Hybrid a l'Fnac de La Maquinista de Barcelona. El disc rep aquest nom pel caràcter mestís en l'estil i les diverses llengües de les cançons. A la portada hi apareix un peix globus partit per la meitat i amb l'interior de fruita (taronja), obra del dissenyador Yeray Vega.

## Discografia

* Hybrid (2015, Picap)

## Referències

* ↑ «Barrio París». Enderrock, núm. 99 [Consulta: 8 juliol 2017].
* ↑ Barrio París: Viasona | https://www.viasona.cat/grup/barrio-paris/hybrid
* ↑ Hybrid album cover for Barrio París | https://www.domestika.org/es/projects/220039-hybrid-album-cover-for-barrio-paris

## Enllaços externs

* Enderrock: Biografies i crítiques de discos.
* Auva: Barrio París presenta el seu nou videoclip anomenat ‘Un Regard Latino.
# Illa Beata

L'Illa Beata és una illa al mar Carib, situada 7 km al sud-oest de Cap Beata, el punt més meridional de l'illa L'Espanyola. Pertany a la República Dominicana. L'illa té forma de triangle i és plana. L'illa abasta 27 km² de superfície i està deshabitada. Hi ha un cargol gegant anomenat lambi (Strombus gigues) i també tortugues marines, crancs i llagostes. Aquestes espècies estan desapareixent a causa de la caça. Ara, aquí viu una petita colònia de cabres salvatges. L'any 2001 va ser descoberta en aquesta illa una espècie que és endèmica de la reserva natural Parc Nacional Jaragua, considerat com un dels dos rèptils més petits del món (16 mm).

## Història

L'illa Beata, igual que l'Illa Alto Velo i l'Illa dels Frares, va ser descoberta per l'almirall Cristòfor Colom durant el seu segon viatge, a finals d'agost de 1494. Tan estratègica és la localització d'aquestes illes que Colom les va visitar en tres dels seus quatre viatges. En el seu primer viatge, pel que fa a La Hispaniola, Colom es va limitar a vorejar la costa nord.
En el seu segon viatge, venint des Jamaica, va albirar les illes: Beata i Alt Vel. En el seu tercer viatge, el 1498, Colom va salpar des de l'illa Margarita, a la costa veneçolana, cap a la Hispaniola, on va arribar el 19 d'agost però els corrents el van empènyer fins a l'illa Beata. Bartolomé de les Cases narra que l'Almirall va arribar a una "illeta petita que va anomenar Madama Beata i que al seu costat hi havia una illa més petita que té una serruela altilla, que des de lluny sembla una vela i la va nomenar Alta Vela.
En el seu quart i últim viatge, el 3 d'agost de 1504, Colom toca una altra vegada la Beata, venint des de Jamaica. La seva durada probable a l'illa Beata va ser d'entre 35 i 40 dies esperant els vents favorables per poder passar pel Cap Mongó. Per això la seva carta diu: "Des de la Beata, on forçosament m'atura la brisa, avui dissabte 3 d'agost".
Posteriorment, establerta una ruta marítima cap a Jamaica i cap al continent, l'illa Beata va servir com a punt de reunió i enclavament estratègic per a les naus, per tractar-se de la posició més meridional de la colònia. Aquesta mateixa circumstància va atreure els bucaners, corsaris i pirates que durant els segles xvi i xvii van assolar les costes i les rutes marítimes de l'imperi espanyol. Hi ha cròniques de com els pirates " L'Olonés" i Morgan havien recalat a l'illa Beata i costes adjacents.
# Antoni Ribera i Maneja

Antoni Ribera i Maneja (Barcelona, 3 de maig de 1873 - Madrid, 4 de març de 1956) fou un director d'orquestra català.
Per complaure els seus pares, Emili Ribera i Ramonet i Dolors Maneja i Casades naturals de Berga, estudià comerç i fou empleat durant alguns anys sense deixar la música, a la qual es dedicà per complet a partir de 1894. Aquest mateix any assistí als festivals wagnerians de Bayreuth, i, en retornar a Barcelona, es donà a conèixer com a director d'orquestra. El 1899 feu un segon viatge a Alemanya, i hi perfeccionà els seus estudis amb el cèlebre teòric Hugo Riemann, ensems que dirigia diversos concerts simfònics (Bayreuth, Nuremberg, etc..).
De 1901 a 1904 fou director de la llavors naixent Associació Wagneriana de Barcelona, on dugué a terme una entusiasta i intel·ligent labor, ja que donà nombroses conferències i traduí al català totes les obres teatrals de Wagner (amb col·laboració amb d'altres), tasca aquesta molt important, ja Ribera hi va introduir la notació temàtica. També es dedicà a la crítica musical, i és particularment interessant la col·laboració que aportà al Diario de Barcelona durant els anys que va romandre a Alemanya.
El 1904-1905 fou director d'orquestra del Liceu de Barcelona, on va dirigir diverses produccions wagnerianes i estrenà Els mestres cantaires de Nuremberg. També fou durant quatre temporades (1905-1908) director d'orquestra del teatre Municipal de Lemberg, i més tard dues més (1910-1911), i hi va estrenar llavors L'anell del nibelung. El 1915 tornà a actuar al Liceu, i dirigí molts concerts en diversos punts d'Espanya, especialment a Barcelona, i de l'estranger. El 1905 i 1912 fou invitat per la família Wagner a cooperar en el Festival de Bayreuth, cosa que no havien fet fins aleshores amb cap músic dels països llatins.
Casat amb la cantant Joana Ott varen ser pares de Sigfred Ribera i Ott. El seu tiet Rafael Maneja i Casades era mestre de capella de la Catedral de Tarragona.

## Referències

* ↑ «Necrológicas». La Vanguardia, 11-03-1956, pàg. 27.
* ↑ Mendoza, 1995, p. 179.
* ↑ «esquela d'Antoni Ribera Maneja». La Vanguardia, 11-03-1956, pàg. 27.

## Bibliografia

* Mendoza, Cristina. Ramon Casas, Retrats al carbó. Sabadell: Editorial AUSA, 1995, p. 282pp. (catàleg exposició MNAC). ISBN 84-8043-009-5.
* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàgs, 229-30 (ISBN 84-239-4551-0)
# Oreneta capblanca

L'oreneta capblanca (Psalidoprocne albiceps) és una espècie d'ocell de la família dels hirundínids (Hirundinidae). Es troba a la regió dels Grans Llacs d'Àfrica i el nord-est d'Angola. Habita els boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits de l'estatge montà, la sabana seca, els herbassars secs i els matollars d'altura tropicals i subtropicals. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ «Oreneta capblanca». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 setembre 2023 (català)
* ↑ «Swallows» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 12 setembre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 606. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «White-headed Saw-wing. Psalidoprocne albiceps» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 11 setembre 2023].
# Claude Collet

Claude Collet Millioud (Ginebra, 1929 — Barcelona, 28 de desembre de 2007) fou una pintora, dibuixant i gravadora suïssa que va viure bona part de la seva vida a Barcelona.

## Biografia

Era filla de l'escultor suís Charles Collet, que havia estat professor de l'Escola Massana i un dels fundadors del Cercle Maillol de Barcelona l'any 1947, i de la ceramista, orfebre i també pintora Eugénie Millioud, coneguda per Ninon Collet. A Barcelona, la família Collet va viure al barri d'Horta-Guinardó. Claude es va casar amb l'arquitecte igualadí Lluís Albín.
Becada a París per l'Institut Francès de Barcelona l'any 1954, feu la primera exposició individual a Barcelona l'any 1957 i des de l'any següent es convertí en expositora assídua del Saló de maig. La seva obra mostra un figurativisme esquemàtic de traç segur i harmònic que va evolucionant des de peces inicials, on predominen les imatges estàtiques, fins als anys vuitanta, amb visions de dones quasi fades, arribant al límit de l'abstracció als noranta.
Se li va reconèixer una actitud de compromís social, essent una de les primeres artistes que es va apropar a la pintura feminista "construint una dona que lluitava pel seus drets", com va posar en relleu el comissari de l'exposició antològica "Claude Collet. La recerca de la identitat" que va tenir lloc al Museu d'Art Modern de Tarragona l'any 2010. L'any 1990 va crear, amb altres sis artistes, l'Associació Dones Artistes SOM 7, col·lectiu que va estar present en diversos esdeveniments internacionals lligats al món de la dona, el 1992 a Bangkok i el 1993 a Montpeller, i el 2003 a l'exposició "Mediterrània. Dona mediterrània i pau" organitzada pel Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya amb motiu del Dia Internacional de la Dona, la qual va comptar amb la presència de les 7 components del grup.
El 1996, l'historiador de l'art, arqueòleg i editor Frederic-Pau Verrié i Faget publicà "Claude, retrobada", breu estudi sobre la pintora.
Hi ha obres seves al Museu d'Art Modern de Tarragona, al Museu d'Art Contemporani d'Eivissa, a la Biblioteca Museu Víctor Balaguer de Vilanova i la Geltrú i a la Biblioteca Nacional d'Espanya, entre d'altres.

## Referències

* 1 2 3 «Claude Collet». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Esquela». La Vanguardia, 29-12-2007. [Consulta: 1r novembre 2022].
* ↑ «Horta Guinardó - Arts i lletres». Ajuntament de Barcelona. Arxivat de l'original el 2015-04-02. [Consulta: 20 març 2015].
* 1 2 3 «Retrospectiva de l'artista Claude Collet a la Biblioteca». anoiadiari.cat, 18-08-2011 [Consulta: 20 març 2015].
* 1 2 3 Salcedo Miliani, Antonio «Claude Collet (1929-2007), una pintora singular». Revista d'Igualada, núm. 42, 12-2012.
* ↑ «Tarragona repasa en una exposición la vida y obra de Claude Collet». europa press, 20-09-2010 [Consulta: 20 març 2015].
* ↑ «L'Espai Tirant lo Blanc acull una mostra del grup de pintores SOM 7 per celebrar el Dia Internacional de la Dona». Generalitat de Catalunya - notes de premsa, 07-03-2003 [Consulta: 20 març 2015]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2015-04-02. [Consulta: 20 març 2015].
* ↑ «Datos BNE». [Consulta: 20 març 2015].
# Mas Casanovas

El Mas Casanovas era una masia del Baix Guinardó, actualment desapareguda.

## Història i descripció

Estava situada als dos costats de l'actual carrer de Cartagena i tocava al nord amb l'actual Ronda del Guinardó, i al sud amb la Travessera de Gràcia, que arribava fins l'antiga carretera d’Horta, a tocar de Can Girapells.
Tenia una mina d'aigua visitada pels veïns de la zona per la seva excel·lent qualitat. A finals del segle xix, hi havia unes vinyes, afectades per la fil·loxera el 1881. La part baixa de la finca era dedicada a conreus de secà, sobretot llegums i gra, a més d'arbres fruiters. El 1901, la propietària Montserrat de Casanovas i Fernández de Landa (1860-1948), casada amb Pere Fargas i Sagristà, vengué la masia als administradors l'Hospital de la Santa Creu i Sant Pau, que la van fer enderrocar.

### Intervencions arqueològiques

El 1931, Josep Colomines va trobar un poblat neolític tocant al carrer de Cartagena. Hi havia unes cavitats circulars de 2 m que segurament eren la base de les cabanes. Molt a prop també va descobrir-se un cementiri paleocristià, excavat l'any 1983 i també el 1998.

## Referències

* 1 2 3 «Mas Casanovas». Carta Arqueològica de Barcelona. Servei d'Arqueologia de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS).
* 1 2 «7. Mas Casanovas (camp de futbol i barraques)». Rutes històriques pel Districte d'Horta-Guinardó. Ajuntament de Barcelona. Arxivat de l'original el 01-02-2014.

## Vegeu també

* Hotel Casanovas
* Can Fargas

## Bibliografia

* Corbera Palau, Joan «El mas Casanovas: senyors, pagesos, rajolers, veïns». El Pou, publicació del Grup d’Estudis de la Vall d’Horta i la Muntanya Pelada, 10, 2020, pàg. 44-57.

## Enllaços externs

* «MAS CASANOVAS I L'HOTEL DE LA FUENTE CASANOVAS». Memòria dels barris (blog), 09-12-2010.