OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Institut d'Investigació Biomèdica de Bellvitge

L'Institut d'Investigació Biomèdica de Bellvitge (IDIBELL) és un centre de recerca en biomedicina fundat el 2004, que forma part dels Centres de Recerca de Catalunya (CERCA) de la Generalitat de Catalunya.

## Descripció

L'Institut d'Investigació Biomèdica de Bellvitge, situat a l'Hospitalet de Llobregat, és un centre participat per l'Hospital Universitari de Bellvitge i l'Hospital de Viladecans de l'Institut Català de la Salut, l'Institut Català d'Oncologia, la Universitat de Barcelona i l'Ajuntament de l'Hospitalet de Llobregat. El 2017, el Centre de Medicina Regenerativa de Barcelona (CMR[B]), que des del 2020 forma part de l'IDIBELL, inicia el desplegament del Programa de Translació Clínica de Medicina Regenerativa de Catalunya (P-CMR[C]). És membre del Campus d'Excel·lència Internacional de la Universitat de Barcelona (HUBc). La seva activitat investigadora està centrada en el càncer, les neurociències, la medicina translacional i la medicina regenerativa. El 2009 es va convertir en un dels primers cinc centres de recerca espanyols acreditats com a institut de recerca en salut per l'Institut de Salut Carlos III. Actualment está dirigit pel Dr. Gabriel Capellá, pioner en la implantació d'unitats de genètica del càncer i proves moleculars del càncer hereditari.

## Reconeixements

L'any 2010 fou considerat com el segon millor centre de recerca a Espanya en el seu àmbit.
El 2015, la Comissió Europea va reconèixer IDIBELL amb el premi "HR Excellence in Research", que identifica IDIBELL com a proveïdor i defensor d'un entorn de treball en recerca estimulant.

## Referències

* ↑ «Institut d'Investigació Biomèdica de Bellvitge». Centres de Recerca de Catalunya (CERCA). [Consulta: 18 abril 2023].
* ↑ Capellá, Gabriel «Bellvitge Biomedical Research Institute: research centre for càncer, neurosciences and translational medicine». Contributions to science, Vol. 13, Núm. 1, 2017, pàgs. 33-36 [Consulta: 18 abril 2023].
* ↑ «L'Idibell és el segon millor centre de recerca a Espanya». L'Hdigital, 28-12-2010. [Consulta: 18 abril 2023].
* ↑ «Institut d'Investigació Biomèdica de Bellvitge (IDIBELL)». Biocat. Arxivat de l'original el 18 d’abril 2023. [Consulta: 18 abril 2023].

## Enllaços externs

* Institut d'Investigació Biomèdica de Bellvitge (IDIBELL)
# Institut d'Investigació Biomèdica de Girona Dr. Josep Trueta

L'Institut d'Investigació Biomèdica de Girona Dr. Josep Trueta (IDIBGI) és un centre de recerca que forma part del sistema CERCA (Centres de Recerca de Catalunya) de la Generalitat de Catalunya, que té com a missió promoure la recerca translacional d'excel·lència per preservar i millorar la salut i la cura de les persones.
L’IDIBGI està estructurat en 22 grups de recerca i personal investigador de l’àmbit de la salut i recerca biomèdica, amb activitat investigadora en sis àrees de la salut: cardiovascular i respiratòria, oncohematologia, metabolisme i inflamació, neurociències, salut mental i imatge mèdica.
Els grups estan integrats per personal investigador propi, i per investigadors que alhora són professionals de l'Hospital Universitari Dr. Josep Trueta de Girona - Institut Català de la Salut, l'Hospital Santa Caterina (Institut d'Assistència Sanitària), l'Institut Català d’Oncologia (ICO) de Girona, i de l’Institut de Diagnòstic per la Imatge (IDI). També formen part d’alguns grups IDIBGI, professionals de l’Escola Universitària de la Salut i Esports (EUSES) i el Banc de Sang i Teixits (BST).
L'IDIBGI es va crear el juliol de 2004 fruit de la fusió de dues institucions preexistents, la Fundació Privada Dr. Josep Trueta i l'Agència d'Investigació.
El patronat de l'IDIBGI està integrat per la Generalitat de Catalunya, l'Institut Català de la Salut, l'Institut Català d'Oncologia, l'Institut d'Assistència Sanitària i la Universitat de Girona.
Les instal·lacions de l'IDIBGI al Parc Hospitalari Martí i Julià de Salt acullen part dels laboratoris i personal investigador que, juntament amb la resta d'investigadors/es de les institucions associades, formen equips multidisciplinars amb diferent expertesa, enfocats a trobar sinergies i solucions als reptes de salut del nostre entorn, mitjançant la recerca translacional.
El febrer de 2024 va signar un conveni de col·laboració amb l'Hospital d'Olot i Comarcal de la Garrotxa per promoure la recerca i la innovació entre els professionals dels dos centres.

## Referències

* ↑ «Organismes. Generalitat de Catalunya». [Consulta: 17 maig 2023].
* ↑ «PRESENTACIÓ | IdibGi». Arxivat de l'original el 2021-01-19. [Consulta: 31 gener 2021].
* ↑ NacióGarrotxa. «Més recerca i innovació a l'Hospital d'Olot». [Consulta: 7 febrer 2024].
# Institut de Biologia Molecular i Cel·lular de Plantes

L'Institut de Biologia Molecular i Cel·lular de Plantes Eduardo Primo Yúfera (IBMCP) és un centre mixt de la Universitat Politècnica de València (UPV) i el Consell Superior d'Investigacions Científiques (CSIC).
Està ubicat a la Ciutat Politècnica de la Investigació (CPI) en el Campus de la UPV, on ocupa una superfície de 7.000 m² per a laboratoris i serveis. Addicionalment disposa de 4.150 m² per a hivernacles i cambres de cultiu. La seva adreça oficial és al Carrer Enginyer Fausto Elio, s/n 46022 València.
Agrupa 42 investigadors (CSIC i UPV), 144 becaris i contractats pre i postdoctorals, 29 tècnics i 8 administratius.

## Activitats principals

* La recerca científica sobre els mecanismes que controlen el desenvolupament de les plantes i les seves defenses enfront de l'estrès ambiental i els fitopatògens.
* L'ensenyament en el Màster de Biotecnologia Molecular i Cel·lular de Plantes i en el programa de doctorat en Biotecnologia de la UPV.
* L'objectiu final és generar coneixement per a obtenir plantes amb una millor productivitat, qualitat del fruit o amb propietats d'alt valor afegit i més resistents a l'estrès (menys dependents dels tractaments químics).

## Referències

* ↑ «El IBMCP celebra su 25º aniversario convertido en un referente internacional de la investigación en plantas». Phytoma, 24-11-2017 [Consulta: 3 gener 2021].
# Perícope

Perícope (del grec περικοπη, "retall") és un fragment extret de certes obres literàries, especialment del Nou Testament, amb vista al seu estudi. Històricament i bibliogràficament el terme es fa servir per designar alguns evangeliaris abreujats que contenen només els passatges necessaris per a la missa, segons el calendari litúrgic. Són exemples notables les perícopes d'Enric II, (ca. 1000-1012) i les perícopes de Salzburg (ca. 1020), exemples d'art otonià a la Il·luminació de Manuscrits.
* Miniatura de les Perícopes d'Enric II.
* Miniatura de les Perícopes de Salzburg.
És també un concepte habitual en l'exegesi del Nou Testament. L'escola coneguda com a història de les formes el fa servir per a referenciar unitats textuals que corresponen a tradicions autònomes sobre Jesús de Natzaret, utilitzades pels evangelistes com a material per redactar els diferents evangelis.
En retòrica, perícope és un concepte què designa un grup de versos amb un sentit unitari coherent.

## Referències

* ↑ «Perícope». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.
* ↑ Walther, Ingo F.; Wolf, Norbert. Codices Illustres: The World's Most Famous Illuminated Manuscripts, 400 to 1600 (en anglès). Taschen America Llc, 2005. ISBN 978-3-8228-4750-3 [Consulta: 6 desembre 2012].
* ↑ Meinolf Schumacher: ". Perikope" en Reallexikon der deutschen Literaturwissenschaft. Vol 3, editat per Jan-Dirk Müller, 43-45, Berlín i Nova York: Walter de Gruyter, 2003.
# Institut de Recerca Senckenberg

L'Institut de Recerca Senckenberg (Forschungsinstitut Senckenberg) és una institució que forma part del Museu Senckenberg de Frankfurt del Main. Els científics de l'institut s'ocupen de les col·leccions del museu com a conservadors, però també dins el marc de les seves investigacions. També es dediquen a enriquir-ne les col·leccions amb missions científiques. A més de les investigacions, els científics col·laboren amb els pedagogs del museu per organitzar les col·leccions.

## Científics

* Eduard Rüppell (1794-1884)
* Georg Fresenius (1808-1866)
* Otto Volger (1822-1897)
* Raphael Eduard Liesegang (1869-1947)
* Robert Mertens (1894-1975)
* Tilly Edinger (1897-1967)
* Gustav Heinrich Ralph von Koenigswald (1902-1982)
* Werner Slenczka (1934-)
* Gerhard Storch (1939-)
* Wolfgang Friedrich Gutmann (1935-1997)
* Friedemann Schrenk (1956-)

## Enllaços externs

* Web oficial (alemany)
# Institut de Segon Ensenyament de Mataró

L'Institut de Segon Ensenyament de Mataró va ser una institució educativa promoguda pel govern de la Segona República l'any 1933 i que ens seus inicis es va trobar situat a l'edifici de l'Escola d'Arts i Oficis. L'any següent va passar a tenir edifici propi a la plaça de Cuba. Aquest institut va ser el primer centre d'ensenyament secundari de caràcter estatal de la ciutat, ja que fins al moment els instituts de la ciutat depenien de l'institut provincial de Barcelona, l'actual Institut Jaume Balmes.
En acabar la Guerra Civil, l'any 1939, es va abolir el centre, i el seu professorat va ser depurat. Se'n va demanar la reapertura però aquesta va ser denegada per l'Estat al·legant que ja hi havia prou escoles privades que impartien ensenyament secundari a la ciutat.

## Referències

* ↑ Llovet, Joaquim. Mataró. Dels orígens de la vila a la ciutat contemporània. Mataró: Caixa Laietana, 2000, p. 477. ISBN 84-923896-2-1.
* ↑ Ciència Viscuda. L'ensenyament de les ciències experimentals a través dels objectes.. Mataró: Direcció de Cultura de l'Ajuntament de Mataró-Museu de Mataró, 2015, p. 68. ISBN 978-84-92631-26-1.
# Institut de Sils

L'institut de Sils és un institut d'educació secundària de Sils (la Selva) inaugurat el 2008, amb tres línies de 1r a 4t.
És el primer institut de Sils, abans de la seva inauguració l'any 2008 els alumnes de secundària s'havien de desplaçar fins a l'Institut de Santa Coloma de Farners, on en l'actualitat només s'hi realitza l'etapa d'Educació Secundària Obligatòria. Quan la proposta de construcció de l'Institut va ser ferma, la majoria de professors que hi van anar a treballar eren membres del grup La Font, un col·lectiu creat el 1997 que englobava professionals de l'educació i tenia com a finalitat millorar el tractament de la diversitat en el grup heterogeni així com un replantejament profund de l'etapa d'Educació Secundària Obligatòria. L'Institut de Sils presenta unes característiques pròpies que el defineixen i el diferencien d'altres centres educatius.
L'Ideari del Projecte Educatiu de l'institut parteix de la idea que l'alumnat és divers i cal entendre aquesta diversitat dins del grup heterogeni. Incideixen molt en el concepte d'autonomia i és una de les seves prioritats. El principal objectiu d'aquest centre és que cada alumne aprengui tant com pugui a partir dels seus coneixements previs. L'horari es divideix en àmbits, habilitats i projectes, en aules en què es potencia la diversitat, treballant en la didàctica del grup heterogeni, l'atenció global a l'alumne, la no existència de nivells mínims exigibles i l'educació en valors. És un centre innovador amb programes com Voluntariat amb aturats o Junts fem deures.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Castañeda Hidalgo, Paula. «El Treball per Projectes a secundària: estudi d'un cas a l'Institut de Sils». Universitat de Girona. Departament de Pedagogia, 02-10-2012. [Consulta: 8 juny 2013].
* ↑ «Benvinguda diferència». El Punt Avui, 12-04-2016. [Consulta: 8 juny 2013].
* ↑ «L'institut de Sils, un exemple d'educació per la inclusió i l'equitat». cursos 2013. rosasensat.org, 2013. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 8 juny 2013].
* ↑ «Alumnes de l'institut de Sils formaran aturats». Diari de Girona, 10-02-2012. [Consulta: 8 juny 2013].

## Enllaços externs

* Institut de Sils - Lloc web oficial
# Instituto Llorente

L'Instituto de Microbiología de Madrid, més conegut pel seu nom posterior d'Instituto Llorente, va ser un laboratori fundat en 1894 a Espanya.

## Història

Fou fundat per Vicente Llorente y Matos en 1894. En 1916, després de la mort de Llorente, el seu primer director, va ser canviat de nom com a Institut Llorente.
La seva primera seu estava instal·lada en el número 6 del carrer de Rosales, actual passeig del Pintor Rosales. En 1997 va ser desnonat per ordre judicial de l'edifici al costat de la carretera de El Pardo (Madrid) que albergava les seves dependències des de 1930, que va passar a pertànyer a Patrimoni Nacional. Fallit en 1997, la pèrdua formal de la condició de laboratori es va produir en 2010. La parcel·la ocupa una superfície de 34.000 metres quadrats i es troba en el quilòmetre 24,900 de la M-30, molt prop de la desviació cap a la carretera del Pardo.

## Referències

* ↑ Mateo de la Hoz, 2016, p. 70.
* ↑ «Una mansión por descontaminar». El País [Madrid], 13-12-2008.
* ↑ Mateo de la Hoz, 2016, p. 376-277.
* ↑ «Los talleres de restauración del Patrimonio Nacional irán al Instituto Llorente». ABC.es [Madrid], 18-03-2003 [Consulta: 4 juny 2017]. Arxivat 2019-03-02 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2019-03-02. [Consulta: 10 gener 2023].

## Bibliografia

* Mateo de la Hoz, Mónica. Historia del Instituto Llorente (1894-1997). (tesis dirigida por Francisco Javier Puerto Sarmiento y Enrique Granda Vega). Madrid: Servicio de Publicaciones de la Universidad Complutense de Madrid, 2016. Arxivat 2018-11-04 a Wayback Machine.
# Instituto Socioambiental

L'Instituto Socioambiental (ISA) és una organització no governamental brasilera que té com a objectius protegir el medi ambient i els pobles indígenes del Brasil. L'ONG es va crear el 1994 quan es va dividir el Centro Ecumênico de Documentação e Informações (CEDI) i el 2002 va rebre l'estatus d Organisação da Sociedade Civil de Interesse Publico (OSCIP). Entre els fundadors hi destacaren els antropòlegs Carlos Alberto Ricardo, Eduardo Viveiros de Castro i Isabelle Vidal Giannini.

## Organització

La seu central és a São Paulo, amb altres oficines a Brasília, Manaus, São Gabriel da Cachoeira, Boa Vista, Altamira, Canarana (Mato Grosso) i a Eldorado (Estat de São Paulo). Entre els patrocinadors hi ha: la Fundació Ford, l’ambaixada de Noruega, la Unió Europea i la Rainforest Foundation Norway (RFN). Els projectes individuals també estan finançats pel banc de desenvolupament brasiler BNDES i IPHAN.
L’antropòloga social Deborah de Magalhães Lima és presidenta des del 2019.

## Programes

Monitoramento de Áreas Protegidas és un programa que controla totes les àrees protegides. Tant les Terres Indígenes com les reserves naturals hi estan incloses.
Els programes locals Rio Negro (PRN), Xingu i Vale da Ribeira no estan monotoritzats, però donen suport als pobles indígenes (Rio Negro, Xingu) i quilombos (Vale da Ribeira) per planificar i implementar un desenvolupament sostenible i respectuós amb el medi ambient.

## Publicacions

Povos Indigenas no Brasil (PIB): el projecte va ser assumit pel CEDI i actualment enumera 256 pobles existents al Brasil. Conté articles científics detallats identificats amb el nom de (gairebé) tots els grups ètnics de la llista. Les pàgines estan disponibles en portuguès, anglès i castellà. PIB Mirim: El lloc està pensat per nens i conté informació interessant sobre el món dels pobles indígenes, especialment els nens indígenes. A més de portuguès, anglès i castellà, el lloc també està disponible en alemany, però els vídeos incrustats al lloc només estan disponibles en portuguès.
Terras Indígenas no Brasil és una base de dades de totes les Terres Indígenes del Brasil. Conté l'estat, la zona, les dades sobre la població i un mapa interactiu de les àrees protegides. Disponible en portuguès i anglès.
Unidades de Conservação em Brasil (UC) és una base de dades de totes les reserves naturals del Brasil. Conté dades importants i un mapa interactiu. Disponible en portuguès, anglès i castellà.

## Referències

* ↑ CEDI - Centro Ecumênico de Documentação e Informação A: Fórum eja Brasil 17 agost 2021
* ↑ Monitoramento de Áreas Protegidas Arxivat 2021-09-21 a Wayback Machine. web de l'Instituto Socioambiental 17 agost 2021
* 1 2 3 ISA - Mapas Instituto Socioambiental, 17 agost 2021
* ↑ "Povos Indigenas no Brasil" Arxivat 2021-09-21 a Wayback Machine. "Programes" de l'ISA 17 agost 2021
* ↑ „Mirim – Wer wir sind“ A: Mirim/ISA, 17 agost 2021
# Instrumentació

L'instrumentació, es una obra musical, que té l'art de distribuir el material sonor entre els diferents instruments. Fins al segle xix hi havia més llibertat, aleshores el compositors van començar a fixar més estrictament la tria d'instruments com a part de la creació: creen la música al mateix temps que ja li atorguen uns timbres concrets.
L'instrumentació també és el conjunt de tècniques que permeten portar a terme aquest procés. A través d'aquest procés i d'aquestes tècniques es decideixen els timbres i les mixtures tímbriques amb les quals sonarà aquesta música, decisió que tindrà una influència màxima en la càrrega expressiva d'una composició. L'orquestració és un forma particular de distribució dels instruments en un obra simfònica.

## Referències

* ↑ «Instrumentació». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Instrumentació». Gran Enciclopèdia de la Música. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Instrumentació». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
Viccionari
# Insurrecció de Varsòvia

La insurrecció de Varsòvia o l'aixecament de Varsòvia (en polonès: powstanie warszawskie) fou una lluita armada durant la Segona Guerra Mundial per la qual l'exèrcit polonès (Armia Krajowa) intentà alliberar Varsòvia de l'ocupació nazi. Esclatà a l'inici de l'1 d'agost de 1944 com a part d'una revolta nacional anomenada operació Tempesta. Les tropes poloneses resistiren a les forces alemanyes fins al 2 d'octubre de 1944, és a dir, durant 63 dies.
La insurrecció esclatà en un moment crucial de la guerra, en què l'exèrcit soviètic s'apropava cap a Varsòvia. Malgrat que l'exèrcit roig es trobava a pocs centenars de metres el dia 16 de setembre, mai hi hagué una relació entre el camp de batalla dels insurrectes i el dels soviètics. Malgrat que els polonesos arribaren a controlar el centre de la ciutat i van intentar establir contacte per ràdio, van ser ignorats per l'alt comandament soviètic, que va negar-los el suport aeri i va preferir esperar que els alemanys derrotessin la revolta.
Les pèrdues del bàndol polonès arribaren als 18.000 soldats morts, 25.000 ferits, i sobre els 200.000 civils morts, la majoria dels quals en execucions massives dutes a terme per tropes alemanyes en avançament. Les pèrdues del costat alemany s'estimen sobre 9.000 soldats morts i 9.000 ferits. Quan els alemanys finalment es van retirar de la ciutat el gener de 1945, el 85% de la ciutat havia estat destruïda, sumant els danys de la invasió de Polònia de 1939 i de l'Aixecament del Gueto de Varsòvia el 1943.

## Referències

* 1 2 «FAQ». Warsaw Uprising. Arxivat de l'original el 29 de setembre 2018. [Consulta: 3 febrer 2009].
* ↑ Borodziej, Włodzimierz. The Warsaw Uprising Of 1944 (en anglès). Univ of Wisconsin Press, 2006, p. 74-75. ISBN 0299207307.
* ↑ Borowiec, Andrew. Destroy Warsaw! Hitler's punishment, Stalin's revenge. Westport, Connecticut: Praeger, 2001, p. 179. ISBN 0-275-97005-1.

## Vegeu també

* Aixecament del gueto de Varsòvia de l'any 1943.
* Massacre de Wola.
* Monument a l'Aixecament de Varsovia.
# Intel 8085

L'Intel 8085 és un microprocessador de la firma estatunidenca Intel dissenyat per Masatoshi Shima.

## Història

L'Intel 8085 és un processador de 8 bits fabricat per Intel a mitjans dels anys 70. Era binàriament compatible amb l'anterior Intel 8080 però exigia menys suport de maquinari, així permetia uns sistemes de microordinadors més simples i més barats de fer.
El número 5 de la numeració del processador prové del fet que només requeria una alimentació de 5 volts, no pas com el 8080 que necessitava unes alimentacions de 5 i 12 volts. Ambdós processadors van ser utilitzats alguna vegada en ordinadors corrent el sistema operatiu CP/M, i el processador 8085 fou usat com a microcontrolador.
Ambdós dissenys van ser sobrepassats pel Zilog Z80 que era més compatible i millor, i que es va emportar tot el mercat dels ordinadors CP/M, al mateix temps que participava en la prosperitat del mercat dels ordinadors personals a mitjans dels 80.

## Característiques tècniques

El 8085 usava un bus de dades multiplexat. Les direccions es dividien entre els busos de dades i d'adreces de 8 bits.
# Intercanvi de gasos

L'intercanvi de gasos és un procés en biologia en el qual els gasos continguts en un organisme i l'atmosfera es transfereixen o intercanvien. En els mamífers els gasos que es troben a la sang s'intercanvien amb els gasos continguts en l'atmosfera en els pulmons, aquest procés s'anomena hematosi. En organismes unicel·lulars la superfície respiratòria i l'intercanvi de gasos està regida per la Llei de Fick.

## Física pulmonar

La força principal aplicada en el tracte respiratori la subministra la pressió atmosfèrica. A nivell de mar la pressió atmosfèrica total és de 760 mmHg (101 kPa), amb l'oxigen (O₂) que proporciona una pressió parcial (pO₂) de 160|mmHg, 21% per volum, al sac alveolar. La baixada de pressió es deu a la pèrdua d'oxigen a mesura que aquest viatja a través del passatge de transport.

## Intercanvi

De manera similar, CO₂, el qual és un resultat de la respiració del teixit cel·lular, també s'intercanvia. El pCO₂ canvia de 45 a 35mmHg en els alvèols. La concentració d'aquest gas en l'alè es pot mesurar fent servir un capògraf. Com a mesurament secundari, la taxa de respiració es pot derivar de la forma d'ona del CO₂ de la respiració.

### Gasos traça

Els gasos traça presents en la respiració a nivells menors que una part per milió són amoníac, acetona, isoprè.

## Difusió

La sang transporta oxigen, diòxid de carboni i ions hidrogen entre els teixits i els pulmons. La majoria del CO₂ transportat en la sang es dissol en plasma (principalment dissolt com hidrogencarbonat; 60%). Una petita fracció es transporta en els glòbuls vermells combinat amb la porció globina de l'hemoglobina com carbaminohaemoglobina. Aquesta és la part química dels glòbuls vermells que ajuda en el transport d'oxigen i nutrients al voltant del cos, però, aquest cop, és el diòxid de carboni que és transportat de nou als pulmons.
A mesura que el CO₂ es difon cap al corrent sanguini, és absorbit pels glòbuls vermells abans que la major part es converteixi en H₂CO₃ per la anhidrada del carbònic, un enzim que no és present en el plasma. El H₂CO₃ es dissocia en H$^+$ i HCO− 3. El HCO− 3 marxa dels glòbuls vermells intercanviat per Cl$^−$. Els ions hidrogen es treuen per tampons (buffers) en la sang (Hb).

## Control de la respiració

El control involuntari de la respiració es deu a la respiració rítmica generada pel nervi frènic per tal d'estimular la contracció i relaxació del diafragma durant la inspiració i expiració. La ventilació és controlada par la pressió parcial de l'oxigen i el diòxid de carboni a la concentració dels ions hidrogen. El control de la respiració pot variar en certes circumstàncies com és l'exercici.

## Enllaços externs

* Human Physiology Respiration at eku.edu Arxivat 2018-12-28 a Wayback Machine.
* «Intercanvi de gasos» (en anglès). Medical Subject Headings.
* RT Corner Arxivat 2017-09-24 a Wayback Machine., educational website for RT's and nurses