OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Madame de La Fayette

Marie-Madeleine Pioche de La Vergne (París, 1634-1693), més coneguda a França com a Madame de La Fayette, és l'autora de la primera novel·la històrica francesa, La princesa de Clèves.
Va néixer en una familia de l'entorn del cardenal Richelieu i, gràcies al matrimoni amb el comte François de la Fayette, va esdevenir comtessa: ambdós fets li van permetre conèixer l'ambient de l'alta aristocràcia francesa de la seva època i relacionar-se amb alguns escriptors de renom.
Va conéixer l'escriptora Madeleine de Scudéry als salons aristocràtics. El seu padrastre, amb qui tenia molt bona relació, era oncle de la marquesa de Sevigné. El 1655, va conèixer el príncep duc escriptor François de La Rochefoucauld, amb qui va mantenir una relació molt propera fins al 1680.
Va formar part d'una elit de dones cultes franceses que componien versos en llatí, entre les quals destaquen la filòsofa i poetessa Louise-Anastasia Serment, la marquesa de Sévigné, Marie Anna Mancini, duquesa de Bouillon, la princesa Maria Anna Victòria de Baviera (la Grande Dauphine), Elisabeth de Rochechouart, abadessa de Fontevrault, mademoiselle du Pré, i la pintora Élisabeth-Sophie Chéron, entre d'altres.
Va escriure dues obres (La princesa de Montpensier, 1662, i La princesa de Clèves, 1678) de forma anònima i una Zaïde, (1669) amb el pseudònim de Segrais. Posteriorment, va signar la seva obra més coneguda, La princesa de Clèves, que va tenir un notable èxit en la seva època. S'han publicat pòstumament altres escrits seus: La comtessa de Tende (1718), Història d'Enriqueta d'Anglaterra (1720) i Memòries de la cort de França (1731).

## Obres

* La princesse de Monpensier, Paris, C. de Sercy, 1662.
* La princesse de Clèves, À Paris, chez Claude Barbin, 1689.
* Romans et nouvelles, Paris, Classiques Garnier, 1989, ISSN 0750-2176.
* Zayde, histoire espagnole, tome 1, tome 2, Paris, Claude Barbin, 1671.
* Histoire de Madame Henriette d'Angleterre, première femme de Philippe de France, Duc d'Orléans, Amsterdam, M.-C. Le Cène, 1720.
* Mémoires de la cour de France pour les années 1688 et 1689, Paris, Foucault, 1828.
* La Comtesse de Tende (1718), pòstuma.

## Referències

* ↑ «Marie Madeleine Pioche de la Vergne». GEC. [Consulta: 4 novembre 2020].
* ↑ Stevenson, Jane. Women Latin Poets: Language, Gender, and Authority, from Antiquity to the Eighteenth Century (en anglès). Oxford University Press, 2005. ISBN 978-0-19-818502-4.
# Església de l'Anunciació (Xavier)

L'església de l'Anunciació és una església parroquial catòlica situada a la localitat navarresa de Xavier (Espanya). Està adossada a l'abadia de Javier, on van residir les Oblates de Crist Sacerdot durant quatre dècades (1971-2011).

## Història

El primera vegada que es menciona l'abadia o església parroquial és en 1252, quan va ser part de la donació que Teobald II de Navarra va realitzar a perpetuïtat a la família Aznárez de Sada. Aleshores l'advocació era Santa Maria de l'Anunciació.

## Abadia

L'edifici original de l'abadia va ser construït al segle xv per Joan de Jasso i Maria d'Azpilicueta, pares de Francesc Xavier, com a residència per als sacerdots del lloc i que servien a la parròquia de Xavier. La parròquia va servir de temple i va estar a la cura de les ordres religioses que han residit a l'abadia.
El temple actual va ser construït en 1702 i és d'estil barroc. Compta amb retaules laterals dedicats al Sagrat Cor de Jesús i a la Mare de Déu aprenent a llegir amb els seus pares, que daten de 1674. Sobre el sepulcre de na Violant d'Azpilicueta, germana de Maria d'Azpilicueta, hi ha un crucificat que data també del segle xvii.

## Art

Del segle xviii, al voltant de 1754, data el retaule central. S'atribueix a Francisco Román o José Coral, amb policromía de Juan Antonio Logroño. D'estil rococó, amb tres llenços que mostren l'Anunciació, a Sant Ignasi de Loiola i a Sant Francesc Xavier, en la part inferior, i un quart, La Crucifixión, sobre l'Anunciació.
Una talla de fusta, de la segona meitat del segle xiii, de Santa Maria de Xavier, presideix l'altar major.
Als peus del temple se situa una pica baptismal del segle xv. Francisco de Jaso y Azpilicueta, conegut com a dant Francesc de Xavier hi va ser batejat. És una pila octogonal, de gòtic tardà, decorada amb llaura d'escuts i cercles.
* Retaule de l'església parroquial
* Nau de l'església. Al fons s'observa la pila baptismal.
* Poema baptismal
* Pila on va rebre el bateig Frances de Xavier.
* Talla del segle xiii de Santa Maria de Xavier
* Placa commemorativa de la fundació de l'abadia
* Sepulcre dels senyors de Xavier
* Imatge de Sant Francesc de Xavier
* capella lateral
* capella lateral
* Accés al temple
* Estela discoidea a l'exterior de l'abadia

## Referències

* 1 2 3 «Parroquia de la Anunciación de Javier :: Santuario de Javier». www.santuariojaviersj.org. Arxivat de l'original el 2021-01-24. [Consulta: 23 octubre 2019].
* 1 2 3 (Fortún 2012)
* 1 2 (Fortún 2012, p. 97)
* 1 2 3 «La Parroquia | Turismo | Contenido». javier.es. [Consulta: 23 octubre 2019].

## Bibliografia

* Fortún Pérez de Ciriza, Luis Javier. Castillo de Javier: historia y arte. Gobierno de Navarra, Departamento de Cultura, Turismo y Relaciones Institucionales, 2012. ISBN 978-84-235-3299-5. OCLC 780947696.
# Església de l'Assumpció de la Mare de Déu (Torres de Segre)

L'Església de l'Assumpció de la Mare de Déu és una església amb elements barrocs i neoclàssics de Torres de Segre (Segrià) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Església de tres naus (la central més ampla) que segueix el model estilístic de les esglésies del segle xviii. La façana és barroca i a l'exterior es remarquen, com no s'acostuma a fer, els contraforts corresponents als arcs faixons.

## Història

Aquesta església fou malmesa durant la Guerra Civil i reedificada seguint el model de l'antiga per “Regiones Devastadas”.

## Referències

* 1 2

## Enllaços externs

* «Església de l'Assumpció de la Mare de Déu». Patrimoni arquitectònic. Consell Comarcal del Segrià.
# Església de l'Esperit Sant de Riópar

L'Església Parroquial de l'Esperit Sant, en Riópar Viejo, pedania del municipi de Riópar, província d'Albacete, a la Comunitat Autònoma de Castella - la Manxa, Espanya, és un temple catòlic que està catalogat com a Bé d'Interès Cultural el 18 de desembre de l'any 1981, amb codi identificatiu: RI-51-0004544.

## Història

L'església apareix com a entrada en el Diccionari de Madoz, on rep el nom de "L'Esperit Sant". Conquerida la plaça de Riópar als àrabs al segle xiii, va començar a produir l'assentament de la població extramurs a partir del segle xiv, tot i que no hi ha documentació que acrediti l'existència de l'església en la localitat fins a mitjans del segle xv, existint prova documental d'estar construïda en 1475, quan es fa referència a la intervenció que es va fer a l'església per obrir en els seus murs troneres des de les quals poder disparar contra l'Alcàsser.

## Descripció

L'església parroquial de l'Esperit Sant presenta planta rectangular (me modestes dimensions 19 per 11 metres) amb cinc crugies separades per arcs diafragma i amb capçalera plana. L'única nau que té es cobreix interiorment amb una armadura de fusta decorada amb pintures de tipus mudèjar, mentre que externament presenta sostre a dues aigües amb coberta de teules. També cal destacar en el seu interior la presència d'un cor de fusta sostingut per una columna. A més, fa uns anys es van descobrir uns importants frescos encoberts després de l'altar.

## Referències

* 1 2 http://www.pueblos-espana.org/castilla+la+mancha/albacete/riopar/ Arxivat 2014-10-15 a Wayback Machine.
* ↑ http://www.mecd.gob.es/cultura-mecd/areas-cultura/patrimonio/bienes-culturales-protegidos.html Arxivat 2017-11-19 a Wayback Machine.
* ↑ Madoz, Pascual. Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar.1849. Capítol Riopar. Volum 13, pàgina 419
* ↑ Pretel Mar in, A. Centro de Estudios de Castilla-La Mancha: Noticias sobre el castillo de Riopar en la Edad Media.
* ↑ http://www.riopar.info/alcafotos/Riopar.ppt%5BEnllaç+no+actiu%5D
* ↑ http://www.turismocastillalamancha.es/patrimonio/castillo-de-riopar-viejo-19564/visita/ Arxivat 2014-10-15 a Wayback Machine.
# Llista de rius de Letònia

Rius de Letònia:

## Rius més llargs

Rius que superen els 100 km:
| Nom | Llargada en el seu pas per Letònia (km) | Llargada total (km) | Conca (km²) | Desembocadura |
| Riu Gauja | 452 | 452 | 8,900 | Golf de Riga |
| Daugava | 357 | 1,020 | 87,900 | Golf de Riga |
| Ogre | 188 | 188 | 1,730 | Riu Daugava |
| Venta | 176 | 346 | 11,800 | Mar Bàltic |
| Iecava | 136 | 136 | 1,166 | Riu Lielupe |
| Pededze | 131 | 159 | 1,690 | Aiviekste |
| Abava | 129 | 129 | 2,042 | Riu Venta |
| Riu Lielupe | 119 | 119 | 17,600 | Golf de Riga |
| Rēzekne | 116 | 116 | 2,066 | Aiviekste |
| Mēmele | 115 | 191 | 4,050 | Riu Lielupe |
| Aiviekste | 114 | 114 | 9,300 | Riu Daugava |
| Riu Bērze | 109 | 109 | 915 | Riu Svete |
| Riu Dubna | 105 | 105 | 2,780 | Riu Daugava |

## Llistat de rius

* A
* B
* C
* D
* E
* F
* G
* H
* I
* J
* K
* L
* M
* N
* O
* P
* Q
* R
* S
* T
* U
* V
* W
* X
* Y
* Z

### A

Abava - Riu cupīte - Aiviekste - Amata - Riu Ataša

### B

Bārta - Riu Bērze - Riu Buļļupe

### C

Cena - Ceraukste

### D

Riu Dārzupīte - Daugava - Riu Dienvidsusēja - Riu Donaviņa - Dubna

### G

Riu Gauja

### H

Riu Hapaka

### I

Iecava - Irbe

### J

Jugla

### K

Riu Krievupe - Kūkova - Riu Kurjanka

### L

Langa - Riu Lielā Jugla - Riu Lielupe - Riu Lošupe - Ludza

### M

Malta - Riu Mārupīte - Riu Mazā Daugava - Riu Mazā Jugla - Mēmele - Riu Mergupe - Riu Mīlgrāvis - Misa - Mūsa

### N

Neretiņa

### O

Riu Odze - Ogre - Omuļupe

### P

Pededze - Pedele - Riu Pernovka - Riu Pietēnupe - Riu Piķurga - Riu Pilsētas kanāls - Riu Platone - Riu Plisunka

### R

Rauna - Reiu - Rēzekne - Riu Riežupe - Rītupe - Riu Rūbeža - Riu Rogāļu strauts - Riu Rūja

### S

Saka - Riu Salaca - Riu Slocene - Riu Stende - Riu Strazdupīte - Riu Suda - Sventāja - Svēte

### T

Tartaks - Riu Tumšupe

### V

Riu Varkaļu kanāls - Riu Venta - Riu Vēršupīte

### Z

Zilupe

## Referències

* ↑ Europos valstybių gamtinė geografija, Petras Lingė. Kronta, 2007 m.

## Bibliografia externa

* Māris Kundinš: Latvijas upes, Liesma, Riga 1974
* Guntis Kavacs (Hrsg.): Latvijas daba: enciklopēdija (6 Bände), Rīga 1995, ISBN 5899600497
# Llista de rius de Guinea Bissau

Aquesta és una llista de rius de Guinea Bissau. Aquesta llista està ordenada per la conca de desembocadura, amb els respectius afluents inserits sota de cada nom del corrent més gran.

## Oceà Atlàntic

* Riu Cacheu
** Riu Farim
** Riu Canjambari
* Riu Mansoa
* Riu Geba
** Riu Corubal (Riu Cocoli) (Riu Koliba)
** Riu Colufe
* Rio Grande de Buba (Riu Bolola)
* Riu Tombali
* Riu Cumbijã
** Riu Balana
* Riu Cacine

## Referències

* Rand McNally, The New International Atlas, 1993.
* GEOnet Names Server Arxivat 2020-04-10 a Wayback Machine.
# Església de la Concepció de Maria i Sant Sebastià d'Ivars

L'Església de la Concepció de Maria i Sant Sebastià d'Ivars és una obra amb elements romànics, gòtics i barrocs d'Ivars de Noguera (Noguera) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

L'església parroquial d'Ivars de Noguera està situada al centre d'aquest nucli, encimbellat en un turó sobre el marge esquerre del riu Noguera Ribagorçana.
Es tracta d'un edifici adjacent i imbricat amb dependències de l'ajuntament, que consisteix en una església de dues naus amb campanar de torre a l'angle sud-oest. La façana principal és la meridional, que afronta a la plaça Major i conté l'accés, en forma de porta d'arc de mig punt adovellat. La resta de la façana ha estat profundament modificada en època contemporània: Arrebossada i pintada en la seva totalitat, una faixa separa el nivell inferior del superior. En aquest segon nivell es disposa una cornisa llisa sobre la qual es drecen vuit columnes llises amb capitells cúbics i entre les quals es despleguen set arcs de mig punt de maó disposat a plec de llibre. En el tercer i cinquè arcs s'obren dos finestrals decorats amb vitralls però els altres cinc, dos a banda i banda i un al centre, són falses finestres i es troben arrebossades i pintades com la resta de la façana. La part superior d'aquesta façana es completa amb una cornisa de ràfec llis sota la teulada, a doble vessant i que desguassa sobre la plaça.
A l'esquerra d'aquesta façana, que correspon a una nau lateral, s'alça el campanar, la base del qual és de planta quadrada i feta en aparell regular de carreus de pedra sorrenca lligats amb morter de calç (juntes que avui en dia s'ha reforçat exteriorment amb ciment). A la meitat de la seva altura, la base quadrada de pedra dona lloc a un cos poligonal fet amb maó. Aquest cos superior del campanar es divideix en dos segments, el superior dels quals és de dimensions més reduïdes que l'inferior. Els dos segments estan dividits per dues línies d'imposta, la superior de les quals en forma de cornisa. Hi ha quatre obertures a cadascun dels segments i el campanar es remata amb una teulada a quatre vessants.
A l'interior les dues naus estan cobertes amb quatre trams de volta de canó que recolzen sobre pilars. Després de les reformes sofertes, la nau lateral s'il·lumina amb una llanterna i la volta de la nau major correspon a un gòtic tardà. Les teulades de les dues naus són a doble vessant.
Actualment, la banda de llevant de l'edifici ha estat convertida en biblioteca pública municipal i el sector nord-oest en casal municipal de joventut

## Història

L'església parroquial d'Ivars de Noguera, dedicada actualment a la Concepció de Maria i Sant Sebastià, apareix a la documentació escrita l'any 1103 quan el vescomte Guerau Ponç de Cabrera cedí l'església de Santa Maria d'Ivars a l'abat d'Àger. Fins al 1783 va pertànyer a l'arxiprestat d'Àger i se sap que va sofrir moltes reformes a l'època gòtica i durant el barroc.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6
# Salina de Târgu Ocna

La mina de Târgu Ocna és una gran mina de sal situada a l'est de Romania al comtat de Bacău, prop de Târgu Ocna. Târgu Ocna representa una de les reserves de sal més grans de Romania amb reserves estimades de 229 milions de tones de NaCl.

## Referències

* ↑ «Sursele de sare dintre Valea Sucevei si Valea Buzãului» (en romanès). cimec.ro. [Consulta: 22 abril 2013].
# Església de la Santa Creu de Telovani

L'església de la Santa Creu de Telovani (en georgià: თელოვნის ჯვარპატიოსნის ეკლესია) és una església ortodoxa georgiana dels segles VIII al IX al municipi de Mtskhetha, a la regió oriental de Mtskhetha-Mtianeti, Geòrgia. L'interior conté pintures murals ara molt danyades, inclosa una de les primeres representacions georgianes de Mandylion. L'església està inscrita en la llista dels Monuments Culturals destacats de Geòrgia.

## Situació

L'església de la Santa Creu es troba al municipi de Mtskhetha, a uns 3 km a l'est del llogaret de Ksovrisi, al territori de l'ara extint assentament de Telovani.

## Descripció

L'edifici, que fa 9,7 m × 10,5 m, es va establir en un pla «tripetxinal», amb els transversals molt més estrets i baixos que l'altar i l'ala occidental. Això fa que l'edifici sigui allargat a l'eix est-oest. Construïda principalment de llambordins; la pedra calcària revestida i blocs de travertí s'utilitzen en elements estructurals i decoratius importants. Es pot accedir a l'edifici a través de tres portes, totes a l'ala occidental. L'absis, sobresortint del santuari, està flanquejat per dues cambres dels summes sacerdots. La transició de l'àrea rectangular al cercle de la cúpula es realitza mitjançant trompes. El tambor de la cúpula és octogonal, perforat amb quatre finestres i adornat amb arcs. Tant les parets exteriors com les interiors estaven enlluïdes. L'església va ser reparada de manera substancial i un campanar va ser annexat al mur oest al segle xviii. La restauració sistemàtica va tenir-ne lloc entre 1952 i 1954, i novament el 2007.
L'interior de l'església té fragments de pintura al fresc dels segles IX i X, estan molt danyats, inclosa una imatge de Mandylion, etiquetada com a «Santa Faç de Déu» i envoltat pels apòstols, sobre la finestra de l'absis. La imatge pot haver estat influïda per la llegenda d'Abgar —segons la tradició cristiana, n'hi havia una suposada correspondència i intercanvi de cartes entre Jesucrist amb el rei Abgar V d'Edessa d'Osroene— i haver influït en les representacions georgianes del Mandylion en els segles següents.

## Referències

* ↑ «List of Immovable Cultural Monuments» (en georgià). National Agency for Cultural Heritage Preservation of Georgia. [Consulta: 25 juliol 2019].
* 1 2 Dolidze, V; Kintsurashvili, S; Sidamonidze, U; Tskitishvili, G. საქართველოს ისტორიისა და კულტურის ძეგლთა აღწერილობა, ტ. 5 . Historical and cultural monuments of Georgia: Summa, vol. 5 (en georgià). Tbilisi: Metsniereba, 1990, p. 316-318.
* ↑ Skhirtladze, Zaza «Under the Sign of the Triumph of Holy Cross: Telovani Church Original Decoration and Its Iconographic Programme». Cahiers archéologiques, 47, 1999, pàg. 101-118.
* ↑ Nicolotti, Andrea. From the Mandylion of Edessa to the Shroud of Turin: the metamorphosis and manipulation of a legend. Brill, 2014. ISBN 9789004278523.
# Església de la Trinitat d'Elsenz

L'església de la Trinitat d'Elsenz (en alemany: Dreifaltigkeitskirche) és una església catòlica a Elsenz, un districte municipal d'Eppingen al districte de Heilbronn, al nord de l'estat federat alemany de Baden-Württemberg.

## Història

A l'edat mitjana, Elsenz fou la seu de la l'església marista de la parròquia fundada cap al 1465. Pertanyent a l'Electorat del Palatinat, Elsenz fou una vila purament protestant durant la Reforma. Els catòlics pogueren tornar a realitzar el servei a partir del 1685. Quan l'església es dividí l'any 1707, l'església vella passà a la comunitat reformada; els catòlics en construïren una de pròpia sota l'actual l'any 1767. Quan aquesta resultà massa petita, es construí l'actual església de la Trinitat a sobre de la catòlica entre els anys 1912 i 1913, tot seguint els plànols de l'arquitecte de Karlsruhe Johannes Schroth, com una església de nau única i d'estil neobarroc.
El mateix any de la seva inauguració, el 1913, l'església rebé un altar major, un altar lateral en honor a la Verge Maria i un altre en honor a Sant Josep.

## Descripció

El cor està orientat al nord-est, l'accés a l'església es fa pel soterrani de la torre sud-oest. La forma del frontó és corbada i la cúpula de la torre, bulbosa.
El mobiliari de l'església, el qual prové d'edificis anteriors, inclou un relleu de fusta de Jesús de Natzaret i dels deixebles d'Emmaús, així com parts de l'altar major (cos de Crist, àngels i retrats ovalats en relleu de Sant Pere i de Sant Pau), que probablement van ser realitzades cap al 1770 per Johann Michael Düchert, originari de Heidelberg, ja que coincideixen estilísticament amb les seves obres a Feudenheim i Unter-Schönmattenwag. L'església també posseeix una Mare de Déu del gòtic tardà d'Ulm, feta cap a l'any 1480, que va entrar en possessió de la comunitat l'any 1929.
* Vista del cor
* Altar major amb peces de 1770
* Altar lateral esquerre

## Orgue

L'orgue fou erigit l'any 1978 pel constructor d'orgues Mönch (Überlingen). L'instrument té 20 registres en dos manuals i pedal.

## Referències

* ↑ Werner Scheurer: Die Altäre der Offenburger Altarbauer Moroder. In: Medizinhistorische Mitteilungen. Zeitschrift für Wissenschaftsgeschichte und Fachprosaforschung. Band 36/37, 2017/2018 (2021), S. 147–182, hier: S. 164.

## Bibliografia

* Franz Gehrig: Pfarrkirche Elsenz. In: Eppingen, Schnell-Kunstführer Nr. 1059, München 1976, S. 20–21.
* Julius Fekete: Kunst- und Kulturdenkmale in Stadt und Landkreis Heilbronn. 2. Auflage. Theiss, Stuttgart 2002, ISBN 3-8062-1662-2.
* Joachim Hennze: „Stilgerecht aber einfach und würdig“. Katholische Kirchen im Raum Heilbronn vom Ende des Alten Reichs bis zum Ersten Weltkrieg. In: heilbronnica. Beiträge zur Stadt- und Regionalgeschichte. Band 4. Stadtarchiv Heilbronn, Heilbronn 2008, ISBN 978-3-940646-01-9 (Quellen und Forschungen zur Geschichte der Stadt Heilbronn. 19) (Jahrbuch für schwäbisch-fränkische Geschichte. 36). S. 351–382.
# Església del Salvador de Cocentaina

L'església del Salvador de Cocentaina (el Comtat) es construí sobre l'antiga mesquita (cristianitzada el 1530) a finals del segle xvi. Les obres del nou edifici es dugueren a terme entre els anys 1583 i 1591, dirigides pels germans Jaume i Andreu Terol i per Honorat Martí. És una església renaixentista dotada d'una gran unitat espacial, a lo romano, com s'establia en les capitulacions per a la seua construcció.

## Descripció

L'edifici és de nau única, amb quatre trams i capelles entre contraforts. Destaquen els arcs faixons recolzats sobre mènsules, els arcs d'embocadura de les capelles i altres detalls renaixentistes (algunes d'aquestes decoracions són barroques).
El presbiteri, és més baix que la nau i es cobreix amb una volta tapiada amb els nervis daurats i tondos pintats com a decoració. La decoració pintada d'aquestos s'ha atribuït al pintor contestà Nicolau Borràs. El presbiteri s'uneix a la nau mitjançant un arc abotzinat amb figures dels apòstols i l'Esperit Sant pintades també dins de tondos, completant-se el conjunt amb dues taules amb una anunciació a cada pilar que flanqueja l'altar major. La il·luminació és escassa, ja que només entra per l'òcul de la façana dels peus.
La capella de la Comunió es construí ja en el segle xviii. Té una volta de canó amb llunets, cúpula sobre petxines i una nau única de dos trams, i un creuer poc destacat. La construcció d'aquesta capella va fer que hi hagué dues portades asimètriques a la façana principal, una, la de la capella de la Comunió, té una pilatsra a cada costat de la porta i una fornícula a la aprt superior també flanquejada per dues columnes dòriques i volutes. La portada de l'església és de rajoles i tés un esquema seblant, només varia en el nombre de columnes que flanquegen la porta, en aquest cas dos (Foto). Per a unificar la façana s'hi feu una potent cornisa concavo-convexa a manera de remat.
A l'interior, als sòcols de les capelles laterals s'hi conserva taulelleria dels segles xviii i xix. Tenen medallons i al seu interior figuren temes com sant Josep malalt o la Sagrada Família entre d'altres. També destaca el quadre de Francesc Ribalta La rendició de les ànimes pel baptisme.
El campanar està situat a la part posterior, és de poca altura i de planta quadrada. Construït amb carreus i gairebé sense ornaments, excepte al cos de campanes on hi han dues pilastres dòriques a cada costat del buit per a la campana i quatre piràmides als cantons.

## Enllaços externs

* Fitxa a Campaners.com
* Informació sobre l'església
# Església del Salvador de Freixo de Baixo

L'Església del Salvador de Freixo de Baixo és una església que es troba integrada en un monestir romànic situat a Freixo de Baixo, al municipi d'Amarante, a Portugal. L'existència d'un monestir a Freixo de Baixo, de l'Orde de canonges regulars està documentada des de finals del segle xi.(1) L'edifici actual data del s. XIII.(1) A la fi de l'edat mitjana s'hi afegiren pintures murals a les parets interiors.(1) El monestir anà declinant durant l'edat moderna. Al 1834 fou abandonat i un segle més tard es restaurà.(1) El 1935 es classificà com a Monument nacional i forma part de la Ruta do romànic.(1)

## Referències

* ↑ «Igreja do Salvador, de Freixo de Baixo». Direção-Geral do Património Cultural. [Consulta: 22 maig 2020].

## Enllaços externs

* Monestir del Salvador de Freixo de Baixo en el portal de la Ruta del romànic.
# Església del Salvador de Tabuado

L'Església del Salvador de Tabuado és una església romànica que es troba a Tabuado, al municipi de Marco de Canaveses, a Portugal. La data de fundació probable n'és de mitjans del segle xiii. Al segle xvi s'afegiren pintures murals a l'absis, que representen Crist amb Joan Baptista i Jaume el Maior.(2) El 1944 fou classificada com a Immoble d'Interés públic i forma part de la Ruta del romànic.(1)

## Referències

* ↑ «Igreja paroquial da freguesia do Tabuado». Direção-Geral do Património Cultural. [Consulta: 21 maig 2021].
* ↑ «Igreja do Salvador de Tabuado». Rota do Românico. [Consulta: 21 maig 2021].

## Enllaços externs

* Església del Salvador de Tabuado en el portal de la Ruta del romànic