OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bandera de Tiurana

La bandera oficial de Tiurana té la descripció següent:
    Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, verd fosc, amb les claus de l'escut amb les dents a dalt i mirant cap enfora passades en aspa, la groga en banda i la blanca en barra, tot el conjunt d'alçària 9/16 de la del drap i d'amplària 5/12 de la del mateix drap i situat a 1/16 de la vora superior i a 1/24 de la de l'asta. I amb el quart inferior format per dos rengles de 12 quadrats cadascun, el de dalt comença en groc i acaba en negre, i el de baix comença en negre i acaba en groc.

## Història

Va ser aprovada en el ple de l'Ajuntament del 28 de març del 2001, i publicada al DOGC núm. 3737 el 10 d'octubre del 2002. Està basada en l'escut heràldic de la localitat.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Noguera
* Escut de Tiurana

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/2845/2002, de 23 de setembre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Tiurana.» (pdf). DOGC núm. 3737. Generalitat de Catalunya, 10-10-2002. [Consulta: 26 juny 2010].
# Cernavodă

Cernavodă (pronunciat en romanès: [t͡ʃernaˈvodə], noms històrics: traci: Axiopa, grec: Ἀξιούπολις, búlgar: Черна вода, turc: Cherna voda) és una ciutat del comtat de Constanța, al nord de la Dobruja, Romania amb una població de 20.514 habitants.
El nom de la ciutat deriva del búlgar černa voda (черна вода en ciríl·lic), que significa "aigua negra". Aquest nom és considerat per alguns estudiosos com un calc semàntic del nom traci anterior Axíopa, del protoindoeuropeu * n.ksei "fosc" i upā "aigua" (cf. Avèstic axšaēna "fosc" i lituà ùpė "riu, rierol").

## Economia

La ciutat és un port fluvial del Danubi. Allotja la central nuclear de Cernavodă, formada per dos reactors CANDU que proporcionen aproximadament el 18% de la producció d'energia elèctrica de Romania. El segon reactor es construeix a través d'una aliança d'empreses entre Atomic Energy of Canada Limited del Canadà i ANSALDO d'Itàlia i va començar a funcionar plenament el novembre de 2007.
El canal Danubi-Mar Negre, obert el 1984, va de Cernavodă a Agigea i Năvodari.
Als afores de Cernavodă hi ha nombroses vinyes, productores de vi Chardonnay. El celler més gran de la zona és a Murfatlar.

## Història

La ciutat dona nom a la cultura arqueològica tardana de l'edat del coure Cernavodă, al 4000 - 3200 aC. Cernavodă va ser fundada (amb el nom d'Axiopolis) pels antics grecs en 303 aC com a lloc comercial per a contactes amb els dacis locals.
El ferrocarril Constanța - Cernavodă va ser inaugurat el 1860 per l'administració de l'Imperi Otomà. Cernavodă va ser una de les capitals del comtat de Silistra Nouă (1878–1879).

## Demografia

Segons el cens del 2011, a Cernavodă hi vivien 14.969 romanesos (92,81%), 463 turcs (2,87%), 374 gitanos (2,32%), 106 lipovans (0,66%), 40 tàtars (0,25%), 15 hongaresos (0,09%) i 162 altres.
Entre les persones notables nascudes a Cernavodă hi ha Alexandru Claudian (1898-1962) i Iosipos Moisiodax (1725-1800).

## Referències

* ↑ Radoslav Katičić. Ancient Languages of the Balkans, Part One. Mouton, 1976, p. 149.
* ↑ Nestor (Metropolitan of Oltenia.). Primele scriere patristice în literatura Română sec. IV-XVI (en romanès). Scrisul Românesc, 1992, p. 77. ISBN 9789733800828.

## Enllaços externs

* Lloc oficial de la ciutat de Cernavodă Arxivat 2020-10-19 a Wayback Machine.
# Hayato Ikeda

Hayato Ikeda (池田 勇人, Ikeda Hayato, 3 de desembre de 1899 - 13 d'agost de 1965) va ser un polític japonès que va exercir com a Primer Ministre del Japó entre 1960 i 1964. És conegut sobretot pel seu Pla de duplicació d'ingressos, que prometia duplicar la mida de l'economia del Japó en 10 anys, i per presidir els Jocs Olímpics d'Estiu de 1964.

## Referències

* ↑ Nakamura, Takafusa. «Ikeda Hayato: The Man Who Created the 'Economic Era'». A: Watanabe, Akio. The Prime Ministers of Postwar Japan, 1945-1995. Lanham,MD: Lexington Books, 2016, p. 119–139. ISBN 978-1-4985-1001-1.
* ↑ The Income Doubling Plan and the Growing Japanese Economy. Ministry of Foreign Affairs Japan, 1961. OCLC 21712098.
* ↑ Kapur, Nick. Japan at the Crossroads: Conflict and Compromise after Anpo. Cambridge, MA: Harvard University Press, 2018, p. 94-95. ISBN 978-0-6749-8442-4.
# Judici de valor

Un judici de valor és una valoració subjectiva, personal o imposada per un grup, que expressa la preferència o importància segons un punt de vista donat i que està realitzada a partir de creences i valors propis influenciats per l'experiència personal i l'entorn sociocultural. Prové d'una anàlisi més o menys conscient, i pot ser més o menys crític, independent o submís. El judici de valor no descriu fets, sinó actituds d'un subjecte davant persones, coses o situacions.
A la cultura occidental, fins al segle xix, els judicis de valor sovint han qualificat o classificat objectes, idees, accions, persones i altres elements en un sistema dual, com típicament veritable/fals, correcte/incorrecte, bo/dolent, bonic/lleig, útil/inútil, virtuós/viciós, sagrat/profà o desitjable/indesitjable. Max Weber va diferenciar els fets dels valors, remarcant que la raó no pot verificar la veritat del judici de valor. Una característica de l'època actual sembla que l'únic judici de valor plenament acceptat és precisament aquell que afirma que tots són erronis.
Això no vol dir que no hi hagi lloc per als judicis de valor en l'actualitat, fins i tot a les humanitats i ciències socials. En aquestes ciències s'admeten en moments molt delimitats i excepcionals, com en l'elecció de l'objecte d'estudi i en la decisió personal d'ús dels coneixements adquirits. Per exemple, els politicòlegs actuals estudien més la democràcia que altres sistemes de govern polítics a causa d'un judici de valor que la considera millor. Un exemple del segon cas podria ser un politòleg que fa un descobriment innovador que afecta les campanyes electorals i escull si el vol donar a conèixer a algun partit polític i a quin.

## El judici de valor a la pedagogia i l'educació

Avaluar un aprenent implica emetre un judici de valor sobre quin és el criteri d'avaluació. Els judicis de valor en les avaluacions es troben a la selecció de criteris que distingiran el correcte de l'incorrecte, el ben fet del mal fet o l'èxit del no-èxit; en els indicadors quantitatius i qualitatius que han de mostrar aquests criteris; i en l'establiment d'estàndards o nivells dels indicadors i dels criteris per, per comparació, determinar si són vàlids o exitosos, i si s'escau quantificar en quin grau ho són.

## Bibliografia

* Émile Bréhier, Maurice de Gandillac, Lluís Font, Història de la filosofia, Universitat Autònoma de Barcelona, 2002. ISBN 9788449022975 (català)
* Filiberto Menna, Crítica de la crítica, Universitat de València, 1997. ISBN 9788437029092 (català)

## Referències

* 1 2 Octavi Fullat, Octavio Fullat Genís, Els valors d'Occident, Institut d'Estudis Catalans, 2001. ISBN 9788472835825 (català)
* ↑ Lluís Meseguer, María Luisa Villanueva, Intertextualitat i recepció, Universitat Jaume I, 1998. ISBN 9788480212380 (català)
* ↑ Agusti Bosch Gardella, Lluís Orriols Galve, Ciència política per a principiants, Editorial UOC, 2011. ISBN 9788497884280 (català)
* ↑ Dolors Millan i Guasch, Mercè Romans, Formació a les Organitzacions, Edicions Universitat Barcelona, 2001. ISBN 9788447525591 (català)
# Cantó de Perpinyà-9

El cantó de Perpinyà-9 era una divisió administrativa francesa, situada a la Catalunya del Nord, al departament dels Pirineus Orientals. Va desaparèixer arran de la redistribució de municipis en els cantons a la Catalunya Nord.

## Composició

El cantó de Perpinyà-9 està format per una part de la ciutat de Perpinyà (capital del cantó) que aplega els barris de
* Mas Donat
* Baix Vernet
* Clodió-Torcatís
* Rudaire

## Creació

El cantó de Perpinyà-9 fou creat en 1982 (decret n. 82-84 de 25 de gener de 1982) per la divisió del cantó de Perpignan-I: el Baix Vernet esdevingué el cantó de Perpinyà-9 mentre que l'Alt Vernet esdevenia el Perpinyà-1.
La part del territori de la comuna de Perpinyà és determinada a l'oest pels límits amb el municipi de Sant Esteve del Monestir al nord pel rierol del Gran Viver, l'avinguda del Mariscal Joffre, el carreró d'Aimé Giral, l'avinguda de Paul Gauguin i de nou el rierol del Gran Viver, a l'est pel límit de la ciutat de Bonpàs i al sud pel riu Tet.

## Desaparició

Aquest cantó desapareix i els districtes que el formaven passen a formar part del nou Cantó de Perpinyà-1, remodelat aquest any.

## Consellers generals

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit | Qualitat |
| 1982-1998 | Alain Marti | RPR | |
| 1998-2004 | Nicole Gaspon | PCF | |
| 2004-2011 | Serge Fa | UMP | adjunt al maire de Perpinyà de 2001 a 2013 |
| 2011 - 2015 | Toussainte Calabrese | PS | Advocat, diputat (1997-2002) conseller municipal de Perpinyà |

## Referències

* ↑ En virtut del decret núm. 2014-262 del 26 de febrer del 2014.
* ↑ N. Gaspon apadrinà la candidatura de Robert Hue a l'elecció presidencial de 2002, cf.
# Bandera de Tona

La bandera oficial de Tona té la següent descripció:
    Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, composta de dues parts verticals iguals; la primera, verd fosc, amb el castell blanc de porta i finestres verd fosc de l'escut, d'alçària 7/13 de la del drap i amplària 2/7 de la llargària del mateix drap, al centre; i la segona, bicolor horitzontal blanca, amb la creu plena vermella de tronc i braços de gruix 1/18 de la llargària del drap; i groga, amb quatre pals vermells.

## Història

El 28 de setembre de 2016, el ple de l'Ajuntament va iniciar els tràmits per dotar el municipi d'una bandera oficial. Posteriorment, l'Ajuntament va aprovar en ple el 29 de març de 2017 d'organitzar una consulta popular entre 5 propostes per escollir la bandera municipal. Després dels tràmits reglamentaris, el Departament de Governació, Administracions Públiques i Habitatge de la Generalitat de Catalunya va aprovar la proposta escollida en la consulta el 12 de gener de 2018, i fou publicada al DOGC el 22 de gener del mateix any amb el número 7540.

## Vegeu també

* Escuts i banderes d'Osona

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAH/47/2018, de 12 de gener, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Tona.» (pdf). DOGC núm. 7540. Generalitat de Catalunya, 22-01-2018. Arxivat de l'original el 30 d’agost 2021. [Consulta: 1r febrer 2018].
* ↑ Tona vota la bandera malgrat la negativa de la Subdelegació del govern espanyol, elnacional.cat
# José María Monzó García

José María Monzó García, (Requena, 1941), és un assagista i crític cinematogràfic valencià.

## Biografia

Llicenciat en Teologia, va entrar en el Seminari Metropolità de València als 12 anys i allí va començar a conéixer la importància del cinema amb el neorealisme. En el 1957 o 1958 es va fer càrrec del cineclub del Seminari amb l'ajuda de José María López Piñero, realitzant la programació cinematogràfica de tot el Seminari. En acabar la carrera, va treballar com a professor de Mitjans de comunicació Social en el mateix centre i va conèixer al director cinematogràfic Basilio Martín Patino presentant a València la seua pel·lícula Nueve cartas a Berta, en la seua presència. Va exercir de sacerdot uns anys en Bunyol. Després es va secularitzar, es va casar i va tindre tres fills. Durant 25 anys va treballar en una multinacional.
La seua gran labor exercida entorn del cinema, inclou l'ensenyament, la crítica cinematogràfica i va ser fundador a la Comunitat Valenciana de diversos cineclubs. Va ser crític de referència en la Hoja del Lunes de València així com d'altres publicacions, principalment en el període entre 1989 i 1990. Va ser membre fundador de la Col·lecció Guias para ver y analizar (el cinema), Editorial Nau Llibres amb 75 títols publicats i va formar part del seu Consell assessor. També va participar durant tres anys en la revista de teologia Iglesia Viva exercint la crítica cinematogràfica.

## Obres

Entre les seues publicacions destaquen Con la muerte en los talones, d'Alfred Hitchcock, i Ordet, de Carl Theodor Dreyer publicats per a la sèrie Guias para ver y analizar (el cinema). També destaquen els seus articles sobre Francisco juglar de Dios, de Roberto Rossellini, El Reverend, de Paul Schrader, i la seua última publicació, El Evangelio según san Mateo de Pier Paolo Pasolini, a més de ressenyes sobre cinema i televisió en la premsa valenciana durant els anys 1998-1990. És autor del capítol Entre la vida y las máscaras: una ficción llamada cinematografia. “Persona” (1965) del llibre Máscaras de la carne: aproximaciones al cine de Ingmar Bergman (1908-2018) de Juan Miguel Company.

## Homenatge

Al juny de 2020 va ser homenatjat pels seus paisans en la setena edició del festival de curtmetratges Requena y… Acción! per una carrera dedicada a l'estudi i difusió del cinema a través de l'ensenyament i l'escriptura. José María també va col·laborar en diverses activitats organitzades pel festival.

## Referències

* 1 2 «José Mª Monzón, homenajeado en el festival de cortometrajes Requena y… ¡Acción!» (en castellà). [Consulta: 1r juliol 2024].
* ↑ «Monzó Garcia, José María» (en cast). Naullibres. [Consulta: 1r juliol 2024].
* ↑ «El ensayista y crítico cinematográfico José María Monzó». [Consulta: 1r juliol 2024].
# Jersey (desambiguació)

«Jersey» té aquests significats:
* Batllia o illa de Jersey, dependència de la Corona Britànica a la costa de Normandia
* Jersey (Geòrgia), localitat al comtat de Walton (Geòrgia, Estats Units)
* Jersey (teixit), teixit de punt, originàriament fet de llana, usat sobretot per a fabricar de peces de vestir
* Jersey City, ciutat del Comtat de Hudson, a l'estat de Nova Jersey, dels Estats Units
* Jersey Shore, població a l'estat de Pennsilvània (Estats Units)
* Jersey Boys, pel·lícula biogràfica, musical, i dramàtica nord-americana de 2014, dirigida per Clint Eastwood basada en el musical homònim
* Jack Jersey (Cimahi, Java Occidental, 1941 - Roosendaal, 1997), músic neerlandès
* Mur o barrera Jersey, barrera de formigó utilitzada per separar vies de circulació
# Bandera de Torrelles de Foix

La bandera oficial de Torrelles de Foix té la descripció següent:
    Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, de color blau clar, amb dues torres negres obertes, cadascuna d'altura 7/28 de la del drap i d'amplada 1/21 de la llargària del mateix drap, separades per un espai del mateix gruix, i tres estrelles blanques de vuit puntes, de diàmetre 1/21 de la llargària del drap, la superior situada a 1/28 de la vora superior i a 3/21 de l'asta; les altres dues, situades sobre les torres i separades d'aquestes per sengles espais d'1/28. Tot el conjunt centrat sobre el primer terç vertical i a la meitat superior del drap.
Va ser aprovada el 10 de juny de 1997 i publicada al DOGC el 3 de juliol del mateix any amb el número 2425.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Penedès

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 10 de juny de 1997, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Torrelles de Foix.» (pdf). DOGC núm. 2425. Generalitat de Catalunya, 03-07-1997. [Consulta: 21 maig 2010].
# Poarta Albă

Poarta Albă (literalment en romanès: Portal blanc) és un municipi del comtat de Constanța, Dobruja del Nord (Romania). Té una població de 4.790, segons el cens de 2002, dels quals el 97% romanesos i la majoria de la resta turcs i tàrtars. La comuna és un port al canal Danubi-Mar Negre.
A principis dels anys cinquanta, un camp de presoners va funcionar a Poarta Albă, part d'una cadena de camps de treballs forçats establerts al llarg del Canal per les autoritats comunistes. Uns 12.000 presoners van ser detinguts al camp de Poarta Albă. Molts van morir a causa de les dures condicions de treball. Segons un estudi del Centre Internacional d'Estudis sobre el Comunisme, el 12,7% de tots els presos polítics de la Romania comunista van fer algun temps a Poarta Albă.

## Pobles

Els pobles següents estan inclosos a la comuna de Poarta Albă:
* Poarta Albă (nom històric: Alakap, en turc: Alakapı)
* Nazarcea (nom històric: Galeşu entre 1930 i 1964, en turc: Nazarça)

## Demografia

Al cens de 2011, Poarta Albă tenia 4.792 romanesos (96,69%), 4 hongaresos (0,08%), 35 gitanos (0,71%), 53 turcs (1,07%), 55 tàrtars (1,11%), 5 lipovans (0,10%), 5 altres (0,10%), 7 amb ètnia no declarada (0,14%).

## Referències

* ↑ «Recensământul populaţiei concentraţionare din România în anii 1945 – 1989 (date preliminare)» (en romanès). [Consulta: 18 abril 2020].
* ↑ «Constanța County at the 2011 census» (en romanian). INSSE, 02-02-2012. Arxivat de l'original el March 24, 2012. [Consulta: 8 març 2012].

## Enllaços externs

* Sub semnul gulagului, d'Aurel Popa.
# Gråkallen

L'Storheia és una muntanya de Bymarka, situada al municipi de Trondheim, al comtat de Trøndelag, Noruega. Fa 552 metres
El cim està cobert per una instal·lació militar tancada abandonat. A sota del cim hi ha una estació d'esquí on arriben els autobusos des de Trondheim. A l'estiu la zona és adient per practicar senderisme i ciclisme de muntanya molt a prop de la ciutat.

## Nom

El primer element és grå que significa "gris" i l'últim element és la forma finita de Kall que significa "home vell". (És comú a Noruega comparar les muntanyes amb homes vells.)

## Referències

* ↑ «Gråkallen» (en noruec). Enciclopèdia Noruega.
# Abelardo Bretón Matheu

Abelardo Bretón Matheu (Madrid, 14 de maig de 1887 - [...?]) fou un compositor espanyol.
Fou alumne del seu pare Tomás i del Conservatori de la seva vila natal, seguint, a més, els estudis de batxillerat en l'Institut del Cardenal Cisneros. El 1918 aconseguí, per oposició, la plaça de professor numerari del Conservatori de Madrid, que el 1930 encara desenvolupava.
Com a compositor va cultivar preferentment el gènere simfònic, havent produït una sèrie d'obres molt apreciables, entre les quals cal mencionar:
* un Scherzo, obra per a gran orquestra;
* Cuadros montañeses, suite en quatre temps per a orquestra, premiada en un concurs internacional celebrata a València;
* Baile de muñecas, obra orquestral, premiada pel Circulo de Bellas Artes de Madrid;
* Los ojos verdes, poema simfònic, premiat en concurs nacional amb 4.000 pesetes;
* Fantasia gitana, també per a gran orquestra, havent estat executades algunes d'aquestes composicions per l'Orquestra Simfònica i Filharmònica de Madrid;
Se li deu a més, Serenata española, per a violí i piano; Vals romántico, per a violí i piano; nombroses cançons, ballables i obres per a piano, així com uns Ejercicios de armonía i Solfeos melódicos.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. II, pàg. 561 (ISBN 84-239-4572-3)
# HEW Cyclassics 2005

La HEW Cyclassics 2005 fou la 10a edició de la cursa ciclista HEW Cyclassics. Es va disputar el 31 de juliol de 2005 sobre una distància de 250 quilòmetres, sent la divuitena prova de l'UCI ProTour de 2005. El vencedor fou l'italià Filippo Pozzato (Quick Step-Innergetic), que s'imposà a l'esprint a Luca Paolini i Allan Davis.

## Resultats

| | Ciclista | Equip | Temps |
| 1 | Filippo Pozzato (ITA) | Quick Step-Innergetic | 6h 00' 59" |
| 2 | Luca Paolini (ITA) | Quick Step-Innergetic | m. t. |
| 3 | Allan Davis (AUS) | Liberty Seguros-Würth | m. t. |
| 4 | Fabian Cancellara (SUI) | Fassa Bortolo | m. t. |
| 5 | Davide Rebellin (ITA) | Team Gerolsteiner | m. t. |
| 6 | Martin Elmiger (SUI) | Phonak | m. t. |
| 7 | Salvatore Commesso (ITA) | Lampre-Caffita | m. t. |
| 8 | Vladímir Gússev (RUS) | Team CSC | m. t. |
| 9 | Joan Antoni Flecha (ESP) | Fassa Bortolo | m. t. |
| 10 | Bert Grabsch (GER) | Phonak | m. t. |

## Referències

* ↑ published, Filippo Pozzato. «HEW Cyclassics - Big win in Hamburg» (en anglès), 06-08-2005. [Consulta: 2 novembre 2023].
* ↑ Hamburgo, AGENCIAS. «Pozzato vence en la Hew Cyclassics y Reynés finaliza vigesimotercero» (en castellà), 01-08-2005. [Consulta: 2 novembre 2023].

## Enllaços externs

* Web oficial de la cursa Arxivat 2011-04-23 a Wayback Machine.
* Resultats de la HEW Cyclassics 2005
# Magic Mike XXL

Magic Mike XXL és una pel·lícula de comèdia dramàtica estatunidenca del 2015 dirigida per Gregory Jacobs, escrita per Reid Carolin i protagonitzada per Channing Tatum, Matt Bomer, Kevin Nash i Joe Manganiello. Seqüela de la pel·lícula Magic Mike de 2012, es va estrenar a Hollywood el 26 de juny de 2015 i als cinemes dels Estats Units l'1 de juliol a càrrec de Warner Bros. Pictures. Va rebre crítiques tèbies i va recaptar 117,8 milions de dòlars a tot el món. Una tercera pel·lícula, Magic Mike's Last Dance, es va estrenar el febrer de 2023. S'ha doblat i subtitulat al català.

## Referències

* ↑ «Magic Mike XXL». Turner Classic Movies. [Consulta: 1r octubre 2016].
* ↑ «Channing Tatum and Steven Soderbergh Return for 'Magic Mike's Last Dance' at Warner Bros». Deadline Hollywood, 29-11-2021.
* ↑ «Magic Mike XXL». Goita què fan, ara!. [Consulta: 11 octubre 2023].
* ↑ «Magic Mike XXL». ésAdir. [Consulta: 11 octubre 2023].
# Cap de Crist (Rembrandt, Nova York)

El Cap de Crist és una pintura a l'oli de l'any 1650 atribuïda al taller de Rembrandt. Mostra a Crist amb barba i els cabell llarg i fosc. Es troba en la col·lecció del Museu Metropolità d'Art de Nova York.

## Descripció

Rembrandt va crear diversos caps similars en diverses poses, possiblement com a objectes de devoció. Avui es coneixen prop d'una dotzena. Aquesta de la col·lecció del museu Metropolità, procedeix del llegat realitzat per Isaac D. Fletcher.
Aquesta pintura va ser documentada per Hofstede de Groot el 1914, que va escriure:
| « | 160. Cap de Crist. Bode 295; Dut 78; Wb 301; B.- HdG 414. Llargs rínxols foscos, una barba completa i ulls foscos, que gira a la dreta. Un abric de color vermell bru, ... mostrant en la part superior la vora doble de la camisa. Una llum forta cau des de l'esquerra en la part superior del costat dret de la cara. Fons fosc. De mida natural, pintat cap a 1659. Llenç, 18 1/2 polzades per 14 polzades 1/2, esmentat per Bode, pp. 522, 597; per Dutuit, p. 51; per Michel, p. 563. Exposat a Àmsterdam, 1898, No. 109;... a París, 1911, No. 125. Sale J. Wandelaar, Àmsterdam 4 de setembre de 1759, No. 13. En possessió del distribuïdor de París C. Sedelmeyer, Catalogue of 300 Paintings No. 149. A la col·lecció de Maurice Kann, París. En possessió del distribuïdor de París F. Kleinberger. A la col·lecció d'Isaac D. Fletcher, Nova York. | » |
La pintura va ser inclosa en la majoria dels catàlegs de Rembrandt del segle xx, ha estat recentment quan s'ha rebutjat com a autògrafa en l'últim catàleg realitzat pel Projecte de Recerca Rembrandt. Hi és, encara connectada amb el taller de Rembrandt i s'agrupa junt amb totes les altres versions. Es va incloure en l'exposició de l'any 2011 «Rembrandt and the Face of Jesus», celebrada en els museus de Detroit (Detroit Institute of Arts), Filadèlfia (PMA) i París (Museu del Louvre) del 21 d'abril de 2011- al 12 de febrer de 2012, amb el núm. 46.

## Galeria

* Cap de Crist. Taller.
* Cap de Crist. Col·lecció privada
* Cap de Crist, Detroit Institute of Arts
* Cap de Crist (Rembrandt, Berlín)
* Cap de Crist(Rembrandt, Philadelphia)
* Cap de Crist. Colección Hyde
* Fogg Art Museum
* Cap de Crist. Brigham Young University

## Referències

* ↑ «Head of Christ» (en anglès). Metropolitan Museum of Art. [Consulta: 28 maig 2017].
* ↑ 160. Head of Christ" in Hofstede de Groot, 1914
* ↑ Head of Christ al Projecte de Recerca Rembrandt
* Cat. no. 172 in Dutch Paintings in the Metropolitan Museum of Art Volume I, by Walter Liedtke, Metropolitan Museum of Art, 2007

## Enllaços externs

* Christus, jaren 1650 in the RKD
* Rembrandt's Heads of Christ website del Louvre