OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Aulonocara hueseri

Aulonocara hueseri és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 7,9 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

És un endemisme del llac Malawi (Àfrica oriental).

## Referències

* ↑ Regan, C. T. 1922. The cichlid fishes of Lake Nyassa. Proceedings of the Zoological Society of London. 1921 (pt 4) (núm. 36): 675-727, Pls. 1-6.
* ↑ BioLib
* 1 2 «Aulonocara hueseri» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). 2a edició. TFH Publications, 1993. ISBN 9780793800261.
* Eccles, D.H. i Trewavas, E., 1989. Malawian cichlid fishes. The classification of some Haplochromine genera. Lake Fish Movies, Herten, Alemanya.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Konings, A., 1995. A review of the sand-dwelling species of the genus Aulonocara, with the description of three new species. A: The Cichlids Yearbook. Vol 5. pp. 26–36. Cichlid Press, St. Leon-Rot, Alemanya.
* Konings, A., 1995. Malawi Cichlids in their Natural Habitat. Segona edició. Cichlid Press, St. Leon-Rot, Alemanya.
* Konings, A., 1990. Konings's Book of Cichlids and All the Other Fishes of Lake Malawi. T.F.H. Publications, Inc., Neptune City, Nova Jersey.
* Maréchal, C., 1991. Aulonocara. p. 11-17. A: J. Daget, J.-P. Gosse, G.G. Teugels i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París, França. Vol. 4.
* Meyer, M. K., R. Riehl & H. Zetzsche. 1987. A revision of the cichlid fishes of the genus Aulonocara Regan, 1922 from Lake Malawi, with descriptions of six new species (Pisces, Perciformes, Cichlidae). Cour. ForschungsInst. Senckenb. v. 94: 7-53, Pls. 1-7.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Otorrinolaringologia

L'otorrinolaringologia és l'especialitat mèdica que estudia i treballa sobre l'orella, el nas i la gola.
S'acostuma a relacionar, a més, amb problemes bucals (no dentals ni linguals), faringe-laringe, i totes les funcions o patologies auditives i del nas. Dins del mateix camp de l'otorrinolaringologia existeixen una sèrie de subespecialitats encarregades d'estudiar específicament determinades patologies pròpies de cada especialitat.
* Rinologia: estudia afeccions nasals, especialment processos al·lèrgics.
* Laringologia: estudia afeccions i alteracions de la laringe.
* Otoneurologia: s'encarrega de l'estudi de patologies associades a processos vertiginosos, com la síndrome de Ménière, otosclerosi i altres patologies relacionades amb l'equilibri, així com alteracions secundàries d'audició.
* Foniatria: tracta les afeccions relacionades amb alteracions de la veu, com ara afonies, disfonies i d'altres.
* Logopèdia: tracta les alteracions en l'articulació de la parla.
* Audiologia: estudia les alteracions relacionades amb l'audició, especialment sordesa i hipoacúsies (perceptiva i receptiva).

## Etimologia

El terme és una combinació dels prefixes neollatins oto-, rhino- i laryngo- i el sufix -logia, també neollatí, derivats de quatre mots grecs: οὖς ous (gen.: ὠτός otos), "orella", ῥίς rhis, "nas", λάρυγξ laringe, "laringe" i -λογία logia, "estudi". (cf. Greek ωτορινολαρυγγολόγος, "otorhinolaryngologist").

## Malalties

Algunes de les malalties més freqüents incloses en l'àmbit de l'especialitat són: otitis, incloent otitis externa, otitis mitjana i les seves complicacions, traumatismes de l'oïda, laberintitis, hipoacúsia, vertigen, malaltia de Ménière, neurinoma de l'acústic, epistaxis, rinitis, amigdalitis i les seves complicacions, sinusitis i les seves complicacions, tumors de nas i sins paranasals, faringitis, adenoides, tumors de la rinofaringe, laringitis, càncer de laringe i cossos estranys de les vies aèries superiors.

## Otorrinolaringòlegs destacats

* Joan Bartual Moret

## Vegeu també

* Augment de llavis

## Referències

* ↑ Entrada "otolaryngologist" (otorrinolaringòleg) a: Peter Harris, Sue Nagy, Nicholas Vardaxis, Mosby's Dictionary of Medicine, Nursing & Health Professions - Australian & New Zealand Edition, Elsevier Health Sciences, 2009.
* ↑ VV:AA: Tratado de Otorrinolaringología y Cirugía de Cabeza y Cuello. Ed. Médica Panamericana

## Enllaços externs

* Diccionari d'otorrinolaringologia del TERMCAT
Viccionari
# Breaza

Breaza (pronunciació en romanès: [ˈBre̯aza]) és una ciutat del comtat de Prahova, Muntènia (Romania).
La ciutat tenia 15.928 habitants d'acord amb el cens del 2011. El centre de la ciutat consta d'almenys dos pobles antics, Podu Vadului i Breaza de Sus, que es van fusionar posteriorment. Avui en dia deu pobles formen part administrativa de la ciutat: Breaza de Jos, Breaza de Sus, Frăsinet, Gura Beliei, Irimești, Nistorești, Podu Corbului, Podu Vadului, Surdești i Valea Târsei.

## Història

El nom de la ciutat deriva d'una paraula eslava, breza, que significa "bedoll".
La ciutat es va documentar per primera vegada en un acte de 1503, esmentant un comerciant de Breaza anomenat "Neagoe". El 1622 la terra de Breaza es va dividir entre quatre boiars i el 1717, el nou governant de Valàquia, Nicolae Mavrocordat va cedir la possessió de Breaza al boier Iordache Crețulescu. La terra fou dividida per la reforma agrària de 1921 i el 1935 fou declarada balneari.

## Economia

Una de les principals ocupacions és l'agricultura i el treball tradicional de l'agulla, però molts habitants també es desplacen per treballar a les ciutats veïnes de Comarnic i Câmpina. El turisme també és important per a l'economia local i molts locals lloguen habitacions durant els mesos d'estiu.
A causa del seu entorn natural molt bell, situat entre turons, la ciutat ha estat durant molt de temps popular entre els habitants de Bucarest, que acostumen a tenir cases de vacances aquí. Entre les persones que es rumorejava que tenien segones residències a Breaza hi havia Adrian Păunescu i Valentin Ceaușescu.
També és la seu d'un museu d'art popular i un institut de secundària militar.

## Fills il·lustres

* Ion Cavași
* Constantin Dăscălescu
* Rareș Dogaru
* Florian Enache
* Dumitru Focșeneanu

## Clima

Breaza té un clima continental humit (Cfb a la classificació climàtica de Köppen).

## Referències

* ↑ Rezultatele finale ale Recensământului din 2011: «Tab13. Populația stabilă după religie – județe, municipii, orașe, comune», 01-07-2013. Arxivat de l'original el 2020-08-07.
* ↑ Iordan, Iorgu. Toponimia romînească. Bucharest: Editura Academiei Republicii Populare Romîne, 1963, p. 80. OCLC 460710897.
* ↑ «Păunescu's list of assets (self-declared)». Senat.ro. [Consulta: 29 juny 2008].
# Aureli d'Astúries

Aureli (Lleó, ca. 740 - 774) va ser rei d'Astúries de 768 a 774. Va ser escollit monarca per la nobles i el clergat asturians després de la mort del seu cosí, Fruela I, del qual probablement ordenaren el seu assassinat. Les cròniques sovint diuen que el seu regnat va ser pacífic, tot i que s'encarregà de sufocar diverses revoltes internes.

## Orígens familiars

Actualment s'accepta entre els historiadors que era fill de Fruela Pérez, és a dir, net del duc Pere de Cantàbria i nebot d'Alfons I d'Astúries, d'acord amb una afirmació dels Annals toledans III. No obstant això, la resta de les fonts històriques no col·laboren a l'hora de deduir la genealogia d'Aureli fins al punt de causar un important grau de confusió, atès que la terminologia que utilitzen es pot interpretar, segons el cas, com cosí, oncle o germà del seu antecessor, Fruela I.

## Ascens al tron

El seu cosí Fruela I d'Astúries s'enemistà durant el seu regnat tant amb l'estament eclesiàstic com amb l'aristocràtic, que segurament ordenà el seu assassinat el 768, i que escollí Aureli com a rei.
Quan va començar el seu mandat, en un moment de feblesa aparent de lideratge, es va produir una important rebel·lió de serfs. Mínguez vincula la revolta a la introducció de noves formes d'organització social i econòmica i d'explotació de la terra de l'aristocràcia fins aleshores alienes a la societat astur, que integraria no només els antics serfs sinó, també, de nous a partir de deportacions forçoses durant les campanyes d'Alfons I a la meseta i la zona del Duero. Aureli va reprimir amb duresa la rebel·lió, amb una energia que contrasta amb la resta del seu mandat, que les cròniques descriuen com pacífic i mancat d'accions. Hi ha la possibilitat que el cabdill hagués estat un important beneficiari de les campanyes d'Alfons I i tingués interessos com a terratinent.
D'altra banda, durant aquests anys segurament es començà a fer el trasllat de la capitalitat de Cangues d'Onís a Pravia, una localitat que potser, segons Mínguez, estava vinculada directament a Aureli com a terratinent. En qualsevol cas, el canvi de capital la va acabar duent a terme de forma definitiva el seu successor, Silo.

## Successió a la corona

Aureli I morí sense descendents i de mort natural a Llangréu, està enterrat a Samartín del Rei Aurelio, a Astúries. La corona llavors passà a Silo I, casat amb Adossenda d'Astúries, filla d'Alfons I.

## Referències

* ↑ Ruiz de la Peña Solar, Juan Ignacio. «Aurelio» (en castellà). Diccionario Biográfico electrónico. Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 18 octubre 2020].
* 1 2 Floriano, 1956, p. 262.
* ↑ Floriano, 1956, p. 263.
* ↑ Mínguez, 2014, p. 59.
* 1 2 Mínguez, 2014, p. 60.

## Bibliografia

* Floriano, Antonio C. «Cronología y genealogía de los Reyes de Asturias». Archivum. Revista de la Facultat de Filosofía y Letras. Universidad de Oviedo, vol. 6, 1956, pàg. 251-285.
* Mínguez, José María «Regnum Asturum: orígenes y primera confirmación». Intus-Legere Historia, vol. 8, núm. 2, 2014, pàg. 51-69.
# Arnau Calvet i Peyronill

Arnau Calvet i Peyronill (Barcelona, 1874 - 1956) fou un arquitecte modernista titulat el 31 de juliol de 1897.

## Biografia

Fill de Damas Calvet i de Budallès, enginyer i poeta natural de Figueres, i Teresa Peyronill de Agulhon a França.
Del conjunt d'obres que va realitzar a Barcelona, en destaquen:
* (1907-1909) Cases Armenteras i Parellada (o Lalanne), Provença, 324 i 326,
* (1905) seu de la Central Catalana d'Electricitat (després Hidroelèctrica de Catalunya), Arcs, 10.
* (1905-1906) en col·laboració amb Bonaventura Conill i Montobbio, va fer les estacions superior i inferior del funicular de Vallvidrera
* (1911-1913) Mercat de Sarrià, Pg. Reina Elisenda,
Posteriorment, Calvet es va decantar per una arquitectura monumentalista, com ara els magatzems Jorba (1926), al Portal de l'Àngel de Barcelona, pel qual va guanyar el concurs anual d'edificis artístics en l'edició de 1927. Entre 1930-1940 va construir per a la mateixa entitat els magatzems Jorba a Manresa, un insòlit edifici d'estil art déco.
* Estació superior del funicular de Vallvidrera (1905-1906)
* Mercat de Sarrià (1911)
* Can Jorba de Barcelona (1926)
* Cal Jorba a Manresa, d'estil art déco (1930)

## Referències

* ↑ «Naixement 1874, núm. 4667». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 27-09-1874.
* ↑ «llista de Arquitectos Españoles». Anuario Arquitectos de Cataluña, 1900, pàg. 304.
* ↑ Maspoch, Mònica. Galeria d'autors : ruta del modernisme, Barcelona. 1a ed.. Barcelona: Institut del Paisatge Urbà i la Qualitat de Vida, 2008, p. 55. ISBN 978-84-96696-02-0.

## Bibliografia

* «Glossari d'artístes». A: El Modernisme. Vol 2. Barcelona: Ed. Olimpíada Cultural i Lundwerg, 1990. ISBN 84-87647-006.

## Enllaços externs

* Guia temàtica: Arnau Calvet i Peyronill - Biblioteca Oriol Bohigas (Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona)
# Otris

L'Otris (grec: Όθρυς, Óthrys) és una serralada del centre de Grècia situada al nord-est de la Ftiòtida i el sud de Magnèsia. El seu cim culminant, el Guiüzi, situat al límit entre la Ftiòtida i Magnèsia, arriba a 1.726 msnm. És un indret de baixa densitat de població: hi ha alguns llogarets, incloent-hi Anavra al nord-oest, Kokotí al nord-est, Paleokerassià al sud i Nereda al sud-oest. Fa 35 km d'oest a est i 25 km de nord a sud. Es troba al sud-oest del golf Pegaseu i el nord del golf Malíac. El cim de Guiüzi es troba a 19 km al sud d'Almirós, 27 km al nord-est de Làmia i 44 km al sud-oest de Volos. Els pics de la serralada passen del límit arbori. El principal component mineral de la roca és l'ofiolita.
S'establí una zona protegida de la xarxa Natura 2000 a gran part de la serralada, conforme a la Directiva Aus.

## Història

El 5 de febrer del 1991, un Lockheed C-130H Hercules 748 s'estavellà contra la muntanya, amb 63 víctimes mortals.

## Mitologia

En la mitologia grega, l'Otris fou el campament de Cronos i els altres titans durant la seva guerra de deu anys amb els Olímpics, coneguda com a titanomàquia. Fou també el lloc de naixement dels déus més poderosos, Hèstia, Demèter, Hera, Hades i Posidó. Fou assaltat pels Olímpics, amb Zeus, fill de Cronos, al capdavant. Zeus derrocà el seu pare i es feu amo i senyor del cel i la terra.

## Túnel

El túnel de l'Otris és un túnel de 2,9 km situat a la secció meridional de l'autopista de la Grècia Central, entre Làmia i Xiniada. Passa per sota de l'Otris. Les obres es posaren en marxa el 2008, juntament amb la resta de l'autopista, però el 2011 s'aturaren a causa de la crisi financera del 2010 a Grècia. El 2019 es reprengueren les obres de la secció meridional de la via, incloent-hi el túnel. No ha estat una construcció fàcil. És el túnel més llarg de tota l'autopista i serà un dels túnels de carretera més llargs de tot Grècia. A octubre del 2021 ja s'havia excavat el túnel a banda i banda de la muntanya.

## Referències

* ↑ Alberich i Mariné, Joan (dir.); Cuartero i Iborra, Francesc J. (dir.). Diccionari Grec-Català. D'Homer al segle ii dC. Enciclopèdia Catalana - Fundació Institut Cambó, 2015, p. 1216. ISBN 9788441224223.
* ↑ «Oreivatein.com». Arxivat de l'original el 2013-10-16. [Consulta: 27 març 2023].
* ↑ «Oros Othrys, Vouna Gkouras kai Farangi Palaiokerasias» (en anglès). Agència Europea del Medi Ambient, 2019.
* ↑ «Aircraft accident Lockheed C-130H Hercules 748 Volos-Néa Anchialos Airport (VOL)» (en anglès). [Consulta: 5 febrer 2021].
* ↑ Hesíode, Teogonia 630-631.
* ↑ «Athens-Thessaloniki trains suspended following tunnel flooding in Greece» (en anglès), 19-09-2020.
* ↑ «Major Railway Projects Funded under CEF 2014-2020» (en anglès). Atenes: Organismós Sidirodrómon El·lados, 02-12-2016.
# Conselleria de Turisme, Cultura i Esport de la Generalitat Valenciana

La Conselleria de Turisme, Cultura i Esport del Consell de la Generalitat Valenciana és un departament o conselleria amb les competències en matèria de turisme, projectes estratègics, política lingüística, promoció i patrimoni cultural i esport.
Es tracta d'un departament creat a la VIII legislatura de l'etapa autonòmica després de fusionar competències de dos conselleries desaparegudes: la Conselleria de Turisme i la Conselleria de Cultura i Esport. La consellera nomenada per Francesc Camps va ser Dolores Johnson Sastre.
El successor de Camps, Alberto Fabra Part, va remodelar el Consell el desembre de 2012 i va dissoldre aquesta Conselleria: Turisme va marxar a la Conselleria d'Economia i Comerç, i Cultura i Esport es va incorporar a la Conselleria d'Educació.

## Històric de càrrecs

* Secretaria Autonòmica de Turisme, Cultura i Esport:
** Rafael Ripoll Navarro (- 14 desembre 2012)
* Sotssecretaria:
** Alida Mas Taberner (- 14 desembre 2012)
* Direcció General de Turisme:
** Cristina Morató Sesé (- 17 febrer 2012)
** Sebastián Fernández Miralles (17 febrer 2012 - 14 desembre 2012)
* Direcció General de Patrimoni Cultural:
** Marta Alonso Rodríguez (- 14 desembre 2012)
* Direcció General d'Esport:
** Mateo Castellá Bonet (- 14 desembre 2012)
* Direcció General de Projectes Estratègics:
** Eusebio Monzó Martínez (- 17 febrer 2012)
** Ignacio Ventura García (17 febrer 2012 - 14 desembre 2012)

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Decret 180/2012, de 14 de desembre, del Consell, pel qual cessen i es nomenen alts càrrecs de l'administració de la Generalitat» (PDF). Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, núm. 6924, 17-12-2012, p. 35773.
* 1 2 3 4 «Decret 35/2012, de 17 de febrer, del Consell, pel qual cessen i nomena alts càrrecs de l'administració de la Generalitat» (PDF). Diari Oficial de la Comunitat Valenciana, núm. 6717, 20-02-2012, p. 5329.

## Vegeu també

* Conselleria de Turisme de la Generalitat Valenciana
* Conselleria de Cultura i Esport de la Generalitat Valenciana

## Enllaços externs

* gva.es Arxivat 2011-12-16 a Wayback Machine.
# Indoportuguès de Cannanore

L'indoportuguès de Cannanore és un crioll portuguès del grup dels criolls indoportuguesos parlat a la Costa de Malabar, a l'Índia. Aquesta llengua va ser formada a partir del contacte entre les llengües portuguesa i malaiàlam, usada per famílies indoportugueses, a la ciutat de Cananore (Kannur). Aquest crioll actualment ja està pràcticament extingit, fins a poc temps endarrere es jutjava que el crioll de Cananor ja estava totalment extint, no obstant això, una família formada per cinc persones encara conserva l'hàbit de parlar en aquesta llengua.
La presència de portuguesos era forta a Cannannore durant el 1500. Lourenço de Almeida, fill del virrei Francisco de Almeida va ser el líder d'una flota portuguesa. La seva flota va enfrontar la flota índia liderada pel Samorin a la batalla de Cannanore.

## Referències

* 1 2 Hugo Cardoso, "The Death of an Indian-born Language", Open Magazine, October 30, 2010.
* ↑ «CRIOULOS INDO-PORTUGUESES DE DIU A TRINCOMALEE». Clarim [Consulta: 18 febrer 2014].
* ↑ JC OnLine - Editoria Brasil. «Português resiste aos séculos».
# Casernes de Gardeny

Casernes de Gardeny són uns edificis de Lleida inclosos a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici bloc en forma de hac i aïllats, de planta baixa i dues plantes per pis. Tractament de pell plana amb ritme de forats de tipus funcionalista. Interior lliure en forma de naus agrupant serveis i oficines. Estructura de pòrtics amb coberta plana. Façanes de maó arrebossat. Conjunt de gran correcció arquitectònica de tipus racionalista, amb concessions historicistes als edificis representatius.

## Història

El turó de Gardeny compta amb una llarga història d'ocupació militar. A mitjans del segle XX es van construir les casernes destinades als regiments d'artilleria (Caserna Templarios) i d'infanteria (Caserna General Sanjurjo). Es van mantenir en funcionament fins a mitjans de la dècada de 1990, quan es va publicar l'Ordre 84/1994, de 5 de setembre, que reorganitzava l'Exèrcit de Terra (BOE núm. 213). Aquesta ordre decretava la dissolució de la unitat de Lleida en el període 1995-1997.
Després d'un període d'inactivitat, l'any 2005 la Paeria i la Universitat de Lleida van fundar el Consorci del Parc Científic i Tecnològic Agroalimentari, el qual ocupa part de l'antic complex militar. El projecte de rehabilitació de les antigues casernes va ser portat a terme pels arquitectes Felip Pich-Aguilera Baurier i Teresa Batlle i Pagès (Pich-Aguilera Arquitectes), en col·laboració amb l'arquitecte Josep Maria Puigdemasa (Puigdemasa Arquitectes).

## Referències

* 1 2 3 «Casernes de Gardeny». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 gener 2017].
# Arnau Sescomes

Arnau Sescomes (mas Sescomes, avui Les Comes, Puig-reig, diòcesi d'Urgell, segona meitat del segle xii - Tarragona, 1346) fou un polític i eclesiàstic que fou bisbe de Lleida (1327-1334), arquebisbe de Tarragona (1334-1346), ambaixador del rei Jaume II i conseller de Pere III de Catalunya. També consta en alguns documents amb les formes antigues Arnaldus Sescomes, Arnau Cescomes o Arnal, Arnald Ces Comes, De Comes, De Cumbis.

## Camp eclesiàstic

El 1305 és fet canonge de Barcelona La seva actuació comença el 1310, quan era ardiaca de Santa Maria del Mar. El 1312, essent vicari general de la diòcesi de Barcelona, assistí al concili de Tarragona, tingué un paper destacat en la defensa dels Templers arran del procés de dissolució de l'orde a Catalunya el 1312, i llegí la sentència absolutòria de l'orde. Del 1327 al 1334 fou bisbe de Lleida,
En el camp polític intervingué en els afers importants del país i destacà com a conseller del rei Jaume II. El 1331 assisteix a la consagració de la Catedral de Tarragona i a les Corts de Tortosa.
El 1334 el Papa Joan XXII l'elegeix arquebisbe de Tarragona. El 1335 convocà un sínode i inicià una llarga tasca pastoral i política. El 1336 anà a Saragossa a saludar el nou rei Pere el Cerimoniós, però no assistí a la coronació perquè el rei no havia fet l'obligada visita a Principat de Catalunya per a jurar dels Furs. El 1337 assistí al consell reial aplegat a Castelló de Borriana, i el 1339 acompanyà al rei a Avinyó a veure el papa. Aquell mateix any assisteix al trasllat de les relíquies de Santa Eulàlia de Barcelona.
S'ocupà dels afers dels moros de Granada i del Marroc i escriví sobre ells unes cartes al papa Benet XII expressant la necessitat d'expulsar-los d'Espanya; també informà sobre ells a les corts de Barcelona del 1340. Un dels seus darrers actes fou d'aconsellar al rei Pere III el 1344 per tal de decidir la sort del vençut Jaume III de Mallorca. A Tarragona feu construir la capella gòtica anomenada de les Onze Mil Verges, convertida després en baptisteri, i impulsà l'obra del claustre gòtic i el 1341 feu celebrar un sínode provincial. A la seva mort s sepultat en el lloc que avui és Baptisteri de la Catedral de Tarragona.

## Referències

* 1 2 «Arxiepiscopologi». Arquebisbat de Tarragona. Arxivat de l'original el 14 de juliol 2014. [Consulta: 6 juliol 2014].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 Santaeulària, Joan «Breus apunts biogràfics d'Arnau Ces Comes». L'Erol, 14, 1985.
* 1 2 Llista de bisbes de Lleida
* 1 2 Serra i Rotés, Rosa. «Història». Ajuntament de Puig-reig. Arxivat de l'original el 8 d'octubre 2014. [Consulta: 6 juliol 2014].

## Bibliografia

* Volum 13, pàg. 539 de Gran Enciclopèdia Catalana S.A. (ISBN 84-85194-08-X)
* Santaeulària, Joan, Breus apunts biogràfics d'Arnau Ces Comes. L'Erol, 1985, núm. 14. És un resum molt extens de tota la bibliografia erudita i documentació sobre el personatge. Es pot consultar i descarregar en PDF.
# Atis Kronvalds

Atis Kronvalds o Kronvaldu Atis (Parròquia de Bunka, 15 d'abril de 1837 - 17 de febrer de 1875) fou un escriptor, lingüista i mestre letó.
Kornvalds era fill d'un sastre, però va créixer amb capellans a Durbe. Després d'estudiar a Liepāja esdevingué professor particular. El 1860 començà a estudiar medecina a la Universitat de Berlín. Tanmateix, abandonà els estudis un any després, quan no va tenir més recursos econòmics. Tornà a Letònia, on començà a treballar com a professor particular a Durbe.
Després de tornar a Letònia, Kronvalds s'uní al moviment nacionalista letó Jaunlatviēšy (Joves Letons) i esdevingué un apassionat defensor dels drets, llengua i cultura letons. El 1865 es traslladà a Tartu per estudiar pedagogia a la Universitat de Tartu, on el 1868 esdevingué professor. Participà activament en les activitats socials de la societat letona local, sobretot renovà la tradició dels «Vespres letons», iniciada per Krišjānis Valdemārs. També escrigué sobre teoria de l'ensenyament i diversos articles sobre ensenyament i lingüística. El 1872 escrigué Nationale Bestrebungen, i el manifest dels Joves Letons.
El 1873 Kronvalds es traslladà a Vecpiebalga, on treballà de professor en una escola local, i també participà el mateix any en el primer Festival de Cançó i Dansa Letones.