OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Electrina Máñez

Electrina Máñez (València, 1902 - valor desconegut) fon una cupletista valenciana de principis del segle xx.
Començà la carrera sent encara una xiqueta, als catorze anys, i prompte obtingué un èxit que li va permetre actuar a molts escenaris de tot l'Estat espanyol, com ara el Teatre Martí de València, el Parque de Espectáculos de Melilla, el Salón Ramírez de Còrdova, el Teatro Principal de Santiago de Compostel·la, el Teatro Romea de Madrid, el Doré de Barcelona, etc.
El seu període d'activitat artística va del 1916 al 1925 i el seu repertori incloïa, almenys, les cançons Majeza española, De Benimaclet i Joselito ha muerto. La notorietat que adquiriren les seues actuacions li permití aparéixer a la portada de la revista madrilenya Eco Artístico en un parell d'ocasions, el 1918 i el 1919, i de la valenciana La Reclam el 1921.
A començament d'eixe mateix any, tingué problemes amb el teatre Edèn Concert de Barcelona, en negar-se a signar un contracte on hi havia una clàusula que l'obligava a «alternar», cosa que ella mateixa va declarar a la premsa escrita.
Se significà políticament actuant en un acte benèfic relacionat amb la causa republicana.

## Referències

* 1 2 «Electrina Máñez». cuplets.cat. [Consulta: 10 febrer 2025].
* ↑ Rodríguez Gimeno, Rafa «Electrina Máñez, un Me Too valenciano en los años 20» (en castellà). Verlanga [Consulta: 10 febrer 2025].
* ↑ «Electrina Mañez – Majeza Española / De Benimaclet» (en anglès). discogs.com. [Consulta: 10 febrer 2025].
* ↑ «Eco artístico 25/1/1918» (en castellà). Madrid: Hemeroteca Digital Hispànica, 25-01-1918. [Consulta: 10 febrer 2025].
* ↑ «Eco artístico 15/3/1919» (en castellà). Madrid: Hemeroteca Digital Hispànica, 15-03-1919. [Consulta: 10 febrer 2025].
* 1 2 «La Reclam 28/8/1921» (en castellà). València: Hemeroteca Digital Hispànica, 28-08-1921. [Consulta: 10 febrer 2025].
* ↑ «Un beneficio» (en castellà). El Pueblo: diario republicano de Valencia, 3 gener 1924 enero 3, p.2 [Consulta: 11 febrer 2024].
# Alonso Fernández de Madrid y Armunia

Alonso Fernández de Madrid y Armunia (ca. 1474-18 d'agost de 1559), conegut com l'Ardiaca del Alcor (en castellà Arcediano del Alcor) fou un religiós, sacerdot i historiador castellà, compilador i autor d'una de les més importants obres històriques sobre la província de Palència, coneguda com la Silva Palentina.

## Biografia

Nascut vers el 1474, fill del batxiller i cavaller Pedro González de Madrid, conseller dels reis Joan II i Enric IV de Castella, i de María de Armunia. Es crià al costat i a casa del frare Hernando de Talavera, més endavant primer arquebisbe de Granada. Destacat en virtuts i en les lletres, Quan esdevingué sacerdot fou nomenat per Francisco de Mendoza com a vicari general del bisbat de Palència, i més tard succeí al seu oncle Francisco Fernández de Madrid com a ardiaca del Alcor i canonge de la catedral. Com a sacerdot tingué una gran autoritat entre la població gràcies als seus sermons, replets d'erudició, estil i energia, i mercès de la seva conducta irreprotxable, incorruptible i bons costums. Escrigué àmpliament sobre moltes coses de la seva època, moltes d'elles sense arribar a publicar-se o fins i tot inconcluses, perquè treballava molt recopilant dades del dia a dia. Entre elles destaca De la antigüedad y nobleza de la Ciudad de Palencia... coneguda com a Historia o Silva Palentina. El 1545 adornà i dotà la capella de San Ildefonso de la catedral de Palència, on fou sebollit amb el seu oncle i altres avantpassats a la seva mort el 18 d'agost de 1559. La seva làpida és de marbre negra, fixa en una de les parets de la capella i amb lletres gravades d'or.

## Referències

* 1 2 Álvarez y Baena, José Antonio. Hijos de Madrid, ilustres en santidad, dignidades, armas, ciencias y artes (en castellà). Tom I. Madrid: Oficina de D. Benito Cano, 1789, p. 16.
* ↑ Santos López, Modesto. «Alonso Fernández de Madrid» (en castellà). Diccionario biográfico electrónico. Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 11 abril 2023].
# Amplificador FET

Un amplificador FET és un amplificador que utilitza un o més transistors d'efecte de camp (FET). El tipus més comú d'amplificador FET és l'amplificador MOSFET, que utilitza FET d'òxid metàl·lic i semiconductors (MOSFET). El principal avantatge d'un FET utilitzat per a l'amplificació és que té una impedància d'entrada molt alta i una impedància de sortida baixa.

## En detall

La transconductància ve donada per
$g_{m}={I_{\mathrm {D} } \over V_{\mathrm {GS} }}$
i reagrupant:
$I_{\mathrm {D} }=g_{m}V_{\mathrm {GS} }$

## Circuit equivalent

La resistència interna Rgs, entre porta i font apareix entre drenatge i font. Rds és la resistència interna entre el desguàs i la font. Com que Rgs és molt alt, es considera infinit i Rds es rebutja.

## Guany de tensió

Per a un circuit equivalent FET ideal, el guany de tensió ve donat per,$A_{v}={\frac {V_{DS}}{V_{GS}}}$i a partir de la definició de transconductància,$A_{V}=g_{m}\cdot R_{D}$

## Referències

* ↑ admin. «FET Amplifier Circuits» (en anglès americà). https://makingcircuits.com,+27-03-2021.+[Consulta: 28 juliol 2023].
* ↑ «[https://staff-old.najah.edu/sites/default/files/Chapter%209.pdf 1 Chapter 9: FET Amplifiers And Switching Circuits]» (en anglès). https://staff-old.najah.edu.+[Consulta: 28 juliol 2023].
* ↑ Thomas L. Floyd. Electronic Devices (en anglès). Dorling Kinersley (India) Pvt. Ltd., licensees of Pearson Education in South Asia, 2011, p. 252. ISBN 978-81-7758-643-5.
* ↑ «10. FET Amplifier design» (en anglès americà). https://www.tina.com.+[Consulta: 28 juliol 2023].
# Aneurismorràfia

En cirurgia vascular l'aneurismorràfia (De aneurisma, i raphé, sutura) fa referència a la sutura del sac d'un aneurisma per procediments mèdics diversos.
Aquest tipus d'intervenció quirúrgica també és nomenada endoaneurismorràfia o operació de Matas. el mètode es realitza per via endovascular.

## La intervenció de Matas

el 30 de març de 1888, a Nova Orleans, el doctor Rodolfo Matas practica a un home de 28 anys de raça negra, que presentava un important aneurisma de l'artèria humeral, la primera intervenció d'Aneurismorràfia restauradora. Aquesta intervenció és tinguda com a punt d'inici de la moderna cirurgia vascular
L'any 1911 el Dr.Puig Sureda practica per primera vegada a l'estat Espanyol la intervenció amb èxit i publica curació d'un aneurisma de la femoral al nivell de l'arc crural per sutura de l'artèria"

## Tipus

* Aneurismorràfia obliterant. Operació practicada en el cas d'aneurisma fusiforme i que consisteix, després de l'obertura del sac, a la sutura dels orificis vasculars i l'obliteració del sac amb punts de matalasser.
* Aneurismorràfia restauradora. Operació practicada en el cas d'aneurisma sacciforme i que consisteix a tancar l'orifici de comunicació i obliterar el sac.
* Aneurismorràfia reconstructiva. Operació practicada en els casos d'aneurisma fusiforme i que consisteix a ressecar una part del sac i reconstruir la paret arterial amb la porció restant del sac.

## Referències

* ↑ «Aneurismorràfia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Albert S. Lyons y R. Joseph Petrucelli: "Historia de la Medicina". Ediciones Doyrna, S.A. 1980, Pàg. 553
* ↑ Puig Sureda: "curació d'un aneurisma de la femoral al nivell de l'arc crural per sutura de l'artèria". Annals de Medicina, 1911, VI 538-545

## Enllaços externs

* Diccionario Medico
# Angela Spica / L'enginyera

Angela "Angie" Spica, més coneguda com l'Enginyera, és un personatge fictici de DC Còmics, creada per Warren Ellis i Bryan Hitch. La seva primera aparició va ser en The Authority vol.1 #1 en 1999. La seva primera aparició com a part de l'univers DC va ser en #1 en 2011.
Angela Spica de nena estava obsessionada amb els superherois. Va néixer en Queens, la filla menor de set germans. Ella provenia d'una família de classe treballadora. Tenia un intel·lecte de nivell geni, capaç de construir plaques de circuits des d'una edat primerenca. Es va graduar de la universitat com la millor de la seva classe.
És la segona a portar el nom de l'Enginyera, ja que el primer va ser un científic que va experimentar amb el seu propi cos per a fer afegits tecnològics que pertanyia a The Challengers, però va acabar morint. L'Enginyer va utilitzar les seves habilitats basades en la nanotecnologia per a ajudar a terraformar el món. El pla finalment va fracassar i l'Enginyer va ser una de les primeres persones assassinades quan Henry Bendix va llançar una bomba viral en la base del grup. Durant el procés de morir, va enviar totes les seves notes de treball a la seva companya de treball, Angela Spica. En fer-ho va ser capaç de crear una gran quantitat de nanotecnologia líquida i va reemplaçar la seva sang amb ella. Poc després es va unir a The Authority i aviat es va fer amiga pròxima de Jenny Sparks i es va fer membre de Stormwatch.
Spica jugarà un paper antagònic en la pel·lícula del director James Gunn, interpretada per l'actriu María Gabriela de Faría, per a l'Univers DC (DCU) titulada Superman (2025).

## Referències

* ↑ «The Engineer, la villana de “Superman: Legacy”: conozca de quién se trata» (en español). CulturaOcio, 17-11-2023.
* ↑ «Angela Spica (Weismanverso: Tierra-1)» (en español). DC Multipedia Wiki, 12 enero 2024.
* ↑ Cristian Ciuraneta Catalán. «‘Superman Legacy’ ya tiene actriz para el papel de la villana The Engineer de The Authority» (en español), 16-11-2023.

## Enllaços externs

* Lloc web Dayly Planet amb informació de Superman en espanyolArxivat 2015-12-26 a Wayback Machine. .
# Platja de Portopí

La platja de Portopí, o platja de Porto Pi, és una platja del municipi de Tossa de Mar (Selva), situada a la badia de Llorell, a quatre quilòmetres i mig al sud del nucli urbà de Tossa de Mar, als peus d'un penya-segat cobert de pins. Està dividida en dues per una formació rocallosa coberta de pins que arriba fins a la riba. Orientada a l'est, té una longitud total de 280 m i una amplada mitjana de 20 m, formada per sorra de gra gruixut, amb alguns blocs de roca granítica. El pendent d'entrada al mar és poc pronunciat i el fons és de sorra.
S'hi accedeix des de l'extrem dret de la platja de Llorell, a través d'un túnel que travessa una formació rocallosa coneguda com la Roca Negra i que delimita la platja per l'esquerra. Pel costat dret està delimitada pel cap de Bou.
No disposa de cap servei, encara que a la veïna platja de Llorell, més concorreguda, hi ha dutxes, guinguetes, restaurants i lloguer de tot tipus d'equipaments nàutics. A la part dreta de la platja s'hi sol practicar el nudisme. Per les seves característiques, la platja ha estat tancada en algunes ocasions a causa de despreniments de roques.

## Referències

* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* 1 2 «Platja Porto Pi». Visita Costa Brava.
* 1 2 «Porto Pi». Agència Catalana de Turisme.
# Anvers (numismàtica)

En numismàtica, l'anvers és el cantó de la moneda on es troba l'efígie. El seu altre nom és el dret, o en la llengua popular, el cantó «cara». El cantó oposat de l'anvers és el revers.
L'anvers presenta tot sovint un símbol de l'autoritat que encunya la moneda: bust o efígie del rei, príncep, persona, divisa o al·legoria. L'anvers de les monedes modernes és, de vegades, personalitzat per un mateix revers. És el cas de les monedes commemoratives o les monedes d'euro, les cares dels quals són propis de cada país emissor.

## Referències

* ↑ «Anvers (numismàtica)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
Viccionari
# Aragonès campès

L'Aragonès Campès és una parla local aragonesa que se parla a Campo (Ribagorça).
És una transició entre el benasquès i el baix-ribagorçà, igual que la Terra de Camp, Congustro de Bentanillo i Turbón fan de frontera entre les dues l'Alta i la Baixa Ribagorça, al nord l'Alta Ribagorça de valls més estretes, altes pendents, selva caducifòlia i més pluja, i al sud la Baixa Ribagorça amb la Vall de l'Esera més ampla i plana, monts menys pendents, i clima de vegetació mediterrània.
Forma part de l'Aragonès Mig-Ribagorçà.

## Fonètica

* Son molts els casos de pèrdua de la -o final que no es pot trobar a l'aragonès:
** sort (sort)
** corp (cos)
** traball (treball)
** any (any)
** rebós (repost)
** fet (fet)
** uells (ulls)
** cunills (conill —cunill dialectalment—)
** polls (polls, pollastres)
* Són alguns els casos de no diftongació de la Ĕ curta llatina, els tres primers es troben també en bajorribagorzano:
** ben (bé)
** també (també, també—dialectalment—)
** peus (peus)
** terra (terra)
** pedra (pedra)
** tempo (temps)
* Són alguns els casos de no diftongació de la Ŏ curta llatina:
** sort (sort)
** corp (cos)
** forza (força)
* Es conserven més casos de diftongació davant de Iod que en bajorribagorzano.
** OCULU > * ollo > uell (ull)
* El grup -it- esta molt castellanitzat.
** mucho, noche, pecho, ascuchá
* El diftongo -ie- de -iello està castellanitzat en -illo:
** Congosto de Ventamillo, crespillo.

## Morfologia

* Els articles són: el, la, és, les
* Es conserva la conjunció comparativa més, com en benasquès i alguna zona del Sobrarb:
** Magis > mais > més (més)
* Els pronoms presonales de 1ª i 2ª de persona del plural són: nusotros i vusotros.
* El morfema personal de 1ª persona plural acaba en -m: cantam.
* Encara que el present del verb estar té diftong (el ye, el teu yes), el passat imperfecte no té (el eba en lloc del yera com en aragonès general).

## Bibliografia

* «Campo». Gran Enciclopedia Aragonesa. Consultat el 3 d'octubre de 2013.
* Mascaray Sin, Bienvenido (1994). William F. Somers, ed. El Ribagorzano dende Campo. Tafalla. ISBN 8460516911.
# Arenero

En el món de la tauromàquia, l'arenero és el responsable del manteniment i rehabilitació del ruedo després de cada lídia.

## Descripció

Igual que els monosabios, torileros i mulilleros, els areneros són membres del personal de la plaça de toros. Participen al passeig, a la desfilada que obre la corrida, ocupant la darrera posició. Just després d'haver saludat el president i abans de l'entrada del primer toro, allisen amb els seus rampins els desperfectes que els cavalls dels picadors i agutzils, i les mules de l'arrastre, hagin pogut deixar a la sorra durant el passeig protocol·lari. Es retiren durant la celebració de la lídia i ja no apareixen fins després que cada toro caigui mort, per allisar la sorra remoguda per l'arrossegament dels toros, i cobrir les despulles o detritus de cavalls i toros, així com les restes de sang que pogués haver.
A França, el paper dels «mozos de caballos» i «areneros» figura a l'article 20 del Reglament de la Unió de les ciutats taurines franceses.
* L'arrastre arrossega el cos del toro fora del ruedo. Els areneros netegen la sorra entre toro i toro. Plaça de toros d'Arles
* Un arenero d'una corrida goyesca al Puerto de Santa María

## Història

Abans de la construcció de les places de toros al segle xviii, s'havien de netejar les places públiques on se celebraven les corregudes de toros de qualsevol obstacle que pogués representar un perill. Aquesta funció de deixar el sol en bones condicions es va mantenir després de la construcció d'edificis dedicats a les corregudes, i als primers reglaments taurins ja apareixen els detalls de la funció de l'arenero.
Existeix l'obligació que cada plaça de toros tingui al callejón un dipòsit de sorra, diverses cistelles i dos nois estables (que s'anomenen monosabios) que assisteixen als picadors i es fan càrrec dels seus cavalls (que eren molts més abans de l'obligatorietat de l'ús del peto).

## Bibliografia

* Cossío, José María de. Los Toros. Tratado técnico e histórico (en castellà). 6. Madrid: Espasa Calpe, 2007, p. 77-79.
# Art relacional

L'art relacional o l'estètica relacional és una tendència de l'art contemporani promoguda pel crític francès Nicolas Bourriaud, que el va definir com un conjunt de pràctiques artístiques que prenen com a punt de partida teòric i pràctic la totalitat de les relacions humanes i el seu context social, més enllà dels espais independents i privats. Amb aquest plantejament, l'artista passaria de ser centre d'atenció a esdevenir més aviat, promotor o catalitzador d'un art social o relacional.
La mostra Traffic, realitzada al CACP, Museu d'Art Contemporani de Bordeus el 1996, és considerada com la primera exposició col·lectiva que va avançar les idees de l'art relacional. Hi participaren artistes com Maurizio Cattelan, Dominique Gonzalez-Foerster, Liam Gillick, Christine Hill, Carsten Höller, Pierre Huyghe, Miltos Manetas, Jorge Pardo, Philippe Parreno i Rirkrit Tiravanija. La teoria d'aquest moviment artístic seria definida posteriorment al llibre Esthétique relationnelle (Relational Aesthetics en anglès).
Alguns autors, consideren que la fractura entre humanitat i tecnologia apareix ja reflectida en l'art dels anys 60 i principis dels 70. Aquelles manifestacions artístiques iniciaren el debat sobre la figura crítica de l'espectador envers l'art, que va resultar preparatòria per a l'arribada de l'art relacional.
Per a comprendre millor els processos de l'art relacional cal plantejar-se quin concepte tenim de l'obra d'art. L'obra queda supeditada a les relacions que estableix amb el seu públic, ja que l'obra no és únicament mineral, sinó un organisme en mutació perceptiva i cognitiva constant. "Una obra d'art no ho és sempre ni en tot moment".
Al voltant de l'art relacional i dels postulats de Bourriaud s'ha generat una forta controvèrsia, amb crítiques com la de Claire Bishop, que titllen les propostes relacionals de superficials, així com d'establir tipologies de relacions que no tenen una clara finalitat social.

## Referències

* ↑ Bourrieaud, Nicolas. Relational Aesthetics (en anglès). París: Les presses du Réel, 1998, p. 125. ISBN 978-2840660606.
* ↑ Albu, Cristina «Cinco grados de separación entre el arte y los nuevos medios: proyectos de arte y tecnología bajo el prisma crítico» (en castellà). Artnodes, revista de arte, ciencia y tecnología, n. 11, 2011, pàg. 8-12.
* ↑ «L'objecte perplexe». Fundació Joan Miró, 07-09-2017. [Consulta: 19 març 2020].
* ↑ «Debate crítico alrededor de la Estética Relacional» (en castellà). Universitat Autònoma de Barcelona, 2011. [Consulta: 20 març 2019].
# Associació Gal·lesa de Futbol

El futbol a Gal·les és dirigit per l'Associació Gal·lesa de Futbol, en gal·lès: Cymdeithas Pêl-droed Cymru; en anglès: Football Association of Wales.
La Federació Gal·lesa de futbol es creà el 1876 a Ruabon (a prop de Wrexham) per iniciativa de Llewelyn Kenrick. És l'encarregada d'organitzar les competicions futbolístiques al país i dirigeix la selecció de futbol de Gal·les.

## Vegeu també

* Futbol a Gal·les
* Selecció de futbol de Gal·les

## Enllaços externs

* Associació Gal·lesa de Futbol - Lloc web oficial
# Astor imitador

L'astor imitador (Tachyspiza imitator; syn: Accipiter imitator) és una espècie d'ocell de la família dels accipítrids (Accipitridae). Habita els boscos de Bougainville, Choiseul i Santa Isabel, a les illes Salomó. El seu estat de conservació es considera gairebé amenaçat.

## Taxonomia

Tradicionalment l'astor imitador estava classificat dins el gènere Accipiter. Tanmateix, estudis filogenètics moleculars van trobar que aquest gènere era polifilètic i es va proposar reordenar les seves espècies en 5 gèneres monofilètics. En base a aquests estudis, el Congrés Ornitològic Internacional, en la seva llista mundial d'ocells (versió 14.2, 2024) transferí aquesta espècie al gènere Tachyspiza, que fou recuperat per a tal fí.
Segons el Handook of the Birds of the World i la quarta versió de la BirdLife International Checklist of the birds of the world (Desembre 2019), aquest tàxon apareix classificat dins del gènere Accipiter.

## Referències

* ↑ «Astor imitador». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 desembre 2022 (català)
* 1 2 Gill, Frank; Donsker, David. «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors – IOC World Bird List» (en anglès). IOC World Bird List v14.2. [Consulta: 25 octubre 2024].
* 1 2 del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 278. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Imitator Goshawk. Accipiter imitator» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2021. [Consulta: 7 novembre 2022].
* ↑ «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors» (en anglès). IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022.
* ↑ Mindell, D; Fuchs, J; Johnson, J. Phylogeny, taxonomy, and geographic diversity of diurnal raptors: Falconiformes, Accipitriformes, and Cathartiformes (en anglès). Birds of Prey: Biology and conservation in the XXI century. Cham, Suïssa: Sarasola, J.H.; Grange, J.M.; Negro, J.J. (eds.), 2018, p. 3–32. ISBN 978-3-319-73744-7.
* ↑ Catanach, Therese A; Halley, Matthew R; Pirro, Stacy «Enigmas no longer: using ultraconserved elements to place several unusual hawk taxa and address the non-monophyly of the genus Accipiter (Accipitriformes: Accipitridae)» (en anglès). Biological Journal of the Linnean Society, 22-03-2024. DOI: 10.1093/biolinnean/blae028. ISSN: 0024-4066.
# Atemptat de Belfast del 10 de març de 1971

A l'atemptat de Belfast del 10 març de 1971 tres soldats escocesos varen ser assassinats per part de l'IRA Provisional. Els fets varen succeir a Squire's Hill, al nord de Belfast, després que els tres membres del primer batalló dels Royal Highland Fusiliers John McCaig, Dougald McCaughey i Joseph McCaig fossin segrestats en un bar de la capital nord-irlandesa i conduits a un lloc remot. Dos dels tres soldats eren germans adolescents; i els tres provenien d'Escòcia. Van ser assassinats estant fora de servei i vestits de civil.
Les morts van provocar dol públic i protestes contra l'IRA, i la pressió per actuar va precipitar una crisi política al govern d'Irlanda del Nord, incloent la dimissió de James Chichester-Clark com a primer ministre d'Irlanda del Nord. L'Exèrcit britànic va elevar l'edat mínima necessària per servir a Irlanda del Nord a 18 anys en resposta a aquest incident. El 2010, es va dedicar un monument commemoratiu als tres soldats prop d’on van ser assassinats al nord de Belfast.

## Referències

* ↑ O'Dornan, David «Campaigners seek justice for soldiers murdered in IRA 'honey trap' in 1971» (en anglès). Belfast Telegraph, 10-02-2020 [Consulta: 11 maig 2021].
* ↑ Ryder, Chris «Lord Moyola» (en anglès). The Guardian, 20-05-2002 [Consulta: 11 maig 2021].
# Autoerotisme (psicoanàlisi)

En la psicoanàlisi, l'autoerotisme és un concepte desenvolupat per Sigmund Freud, per descriure un tipus de sexualitat que s'orienta al cos propi, prescindint d'un objecte extern. En el sentit ampli al·ludeix a la masturbació, però en el sentit estricte es refereix a la satisfacció de les pulsions parcials que caracteritzen la sexualitat infantil.
En psicoanàlisi, el concepte té llavors dues dimensions:
* En sentit ampli, qualitat d'un comportament sexual en el qual el subjecte obté satisfacció recorrent únicament al seu propi cos, sense objecte exterior; en aquest sentit es parla de la masturbació com d'un comportament autoeròtic.
* En sentit més específic, qualitat d'un comportament sexual infantil precoç, mitjançant el qual una pulsió parcial, lligada al funcionament d'un òrgan o a l'excitació d'una zona erògena, troba la seva satisfacció en el mateix lloc, és a dir:
** Sense recórrer a un objecte exterior;
** Sense referència a una imatge unificada del cos, a un primer esbós del Jo, com el que caracteritza el narcisisme.

## Referències

* ↑ Laplanche, Jean; Pontalis, Jean-Bertrand. Diccionario de Psicoanálisis (en castellà). Barcelona: Paidós, 1996, p. 40. ISBN 978-84-493-0256-5.