OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Antoine-Guillaume Ravets

Antoine-Guillaume Ravets o Ravils (Lovaina, 1758 - Anvers, 1827) fou un organista i compositor musical flamenc que tingué per mestre l'organista i compositor Mathias van den Gheyn, i ensems fou organista de l'església de Sant Jaume (St. James) de la seva ciutat natal; posteriorment aconseguí el mateix càrrec en l'església dels Agustins d'Anvers. Entre les seves composicions cal mencionar: De profundis a 2 veus, orgue i orquestra; Jesu corona virginum; Confiteatur, Vervum supernum, Tecum principum, Tecum principum, Juravit Dominus, Quis sicut Dominus, una missa de Rèquiem a 4 veus i petita orquestra, etc. Aquestes obres li donaren molta reputació a Bèlgica.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 49, pàg. 889, ISBN 84 239-4549-9
# Bandera de Tremp

La bandera oficial de Tremp té la descripció següent:
    Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blava clara, amb tres flors de lis blanques cadascuna d'altura i amplada 1/3 de l'alçària del drap, juxtaposades pels extrems laterals inferiors i amb la flor de lis central apuntant a la meitat de la vora superior; tot el conjunt, a 1/9 de la vora superior.

## Història

Es va aprovar oficialment el 3 d'octubre del 1989 i fou publicada al DOGC núm. 1208 el 18 d'octubre del mateix any.
Està basada en l'escut heràldic de la localitat, amb la flor de lis com a atribut tradicional de la Mare de Déu de Valldeflors, patrona de la ciutat.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Pallars Jussà
* Escut de Tremp

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de la bandera municipal de Tremp.» (pdf). DOGC núm. 1208, 18-10-1989.
# Ictíneo I

L'Ictíneo I fou un submarí construït per Narcís Monturiol i Estarriol. Feia 7 metres de llarg, 2,5 d'amplada i 3,5 de profunditat i la seva finalitat era facilitar la pesca de corall. Va ser el primer vaixell a tenir doble buc. El buc interior era esfèric i tenia una capacitat de 7 m³ mentre que el buc exterior tenia forma de peix amb una secció el·líptica inspirada en el prototip de Wilhelm Bauer que navegà ja el 1851. Entre el buc interior i l'exterior hi havia tancs de flotació, un tanc que subministrava oxigen per a la respiració i il·luminació i un tanc d'hidrogen que alimentava una làmpada oxhídrica per il·luminar les profunditats marines. L'Ictíneo I tenia un propulsor pla d'aleta accionat per una tripulació de quatre homes.
La immersió s'aconseguia mitjançant una hèlix horitzontal que podia donar voltes en ambdós sentits i amb bombes de densitat i aire amb la finalitat d'assegurar l'estabilitat i flotació de l'enginy. L'Ictíneo I estava equipat amb un seguit d'eines específiques per a la pesca del corall, ja que aquest era l'objectiu inicial del projecte. El primer viatge del submarí tingué lloc el setembre de 1859 al port de Barcelona.
Les primeres proves de l'Ictíneo van ser en privat, durant tot l'estiu, però la prova pública i, per tant, el primer viatge del primer submarí d'en Monturiol, tingué lloc el 23 de setembre de 1859 al port de Barcelona, davant d'un públic expectant. L'Ictíneo, el primer submarí civil amb finalitats no bèl·liques sinó d'exploració i recol·lecció, va fer 69 immersions en total, totes elles sense cap accident, ja que a diferència dels precursors i contemporanis de Monturiol, per aquest la seguretat dels tripulants era necessària. La primera immersió va tenir una durada de 2 hores i 20 minuts.
L'èxit parcial del projecte suposà un gran entusiasme popular. No obstant això, no obtingué cap mena de suport governamental. En conseqüència, Monturiol escrigué una carta a la ciutadania animant una subscripció popular que assolí 300,000 pessetes de ciutadans de l'Estat Espanyol i Cuba. Amb el capital obtingut, es constituí l'empresa La Navegación Submarina amb l'objectiu de desenvolupar l'Ictíneo II.

## Referències

* ↑ Stewart, Matthew. El somni de monturiol. Grao, 2009, p. 145. ISBN 8478277854.

## Vegeu també

* Ictíneo II
* Ictineu 3
* Joan Monjo i Pons

## Bibliografia

* Ateneo Catalán. Sección de Ciencias Exactas, Físicas y Naturales. Dictámen que, acerca del Ictíneo de Monturiol, emite una comisión de la Sección de Ciencias Exactas, Físicas y Naturales del Ateneo Catalan en noviembre de 1860. Barcelona: Ateneu Barcelonès / Establecimiento tipográfico de Narciso Ramírez, 1861.
* Roca Rosell, Antoni, La ingeniería y el proyecto del Ictíneo de Monturiol, 1857–1868
* Wood, Stephen Important events in ocean engineering history - Submarines Arxivat 2013-05-27 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Vídeo: Ictíneo I
# Antoine Bessems

Antoine Bessems (Anvers, 6 d'abril de 1809 - París, 19 d'octubre de 1868) fou un compositor i violinista belga.
Encara era infant de cor que ja componia motets, fins que el 1826 entrà en el Conservatori de París, sent nomenat el 1829 primer violí del Teatre Italià. Després d'una sèrie de concerts per Anglaterra, Bèlgica, Alemanya i Itàlia, i de 1847 a 1852 dirigí l'orquestra de la Societat Reial d'Harmonia d'Anvers.
Va escriure: tres misses, salms, himnes, melodies, fantasies, estudis, romances, sonates i duets, trios i quartets per corda.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 8, pàg. 490. (ISBN 84-239-4508-1)
# Bandera de Viladrau

La bandera oficial de Viladrau té la següent descripció:
    Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blau clar, amb el castanyer de nou branques fruitat i arrencat blanc de l'escut, d'alçària 7/9 de la del drap i amplària 13/27 de la llargària del mateix drap, al centre.
Va ser aprovada el 17 de juny de 2013 i publicada al DOGC el 18 de juliol del mateix any amb el número 6420.

## Vegeu també

* Escuts i banderes d'Osona
* Escut de Viladrau

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/1560/2013, de 17 de juny, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Viladrau.» (pdf). DOGC núm. 6420. Generalitat de Catalunya, 18-07-2013. Arxivat de l'original el 30 d’agost 2021. [Consulta: 17 setembre 2013].
# Copa del Món de Bajas

La Copa del Món de Bajas (oficialment en anglès: FIM Bajas World Cup, abreujat BWC), organitzada per la FIM, és la màxima competició internacional de curses de ral·li raid d'estil "Baja", és a dir, inspirades en la Baja 1000 de la Baixa Califòrnia. A diferència dels ral·lis raid (altrament dits "ral·lis cross-country"), molt més llargs, les "Bajas" duren generalment al voltant de 2-3 dies. Com en el cas dels ral·lis raid, les etapes hi són llargues i exigents i posen a prova l'habilitat i la resistència dels pilots.
La Copa del Món de Bajas se celebra des del 2012. Fins al 2021, el Campionat del Món de Ral·lis Cross-Country de la FIM va ser el campionat principal dels ral·lis raid, més llargs. Des de la temporada del 2022, la Copa del Món de Bajas es disputa al costat del Campionat del Món de Ral·lis Raid (World Rally-Raid Championship) conjuntament amb la Copa del Món de Bajas Cross-Country de la FIA.

## Llista de guanyadors

Juntament amb la categoria principal, la Copa del món de 450cc, el campionat n'atorga també a les categories de dones, quads i júnior.
    A 1 de gener de 2025
| Any | Motos (450cc) | Dones (motos) | Quads | SSVs |
| 2012 | Alessandro Zanotti (KTM) | Emmanuelle Clair (Yamaha) | José Luis Espinosa (Can-Am) | - |
| 2013 | Alessandro Ruoso (Yamaha) | Andrea Mayer (Yamaha) | Kamil Wisniewski (Yamaha) | - |
| 2014 | Alessandro Ruoso (Yamaha) | Rita Vieira (AJP) | Kamil Wisniewski (Yamaha) | - |
| 2015 | Adrien Maré (KTM) | Rita Vieira (Honda) | Alexandre Giroud (Yamaha) | - |
| 2016 | Xavier De Soultrait (Yamaha) | Emmanuelle Clair (Yamaha) | Amerigo V. Montecamozzo (Yamaha) | - |
| 2017 | Alessandro Ruoso (Yamaha) | Sara García (Yamaha) | Arnaldo Martins (Suzuki) | - |
| 2018 | Mohammed Al Balooshi (KTM) | Olga Roucková (Yamaha) | Arnaldo Martins (Suzuki) | - |
| 2019 | Benjamin Melot (KTM) | Aishwarya Pissay (Yamaha) | Aleksandr Maksimov (Yamaha) | - |
| 2020 | Sebastian Bühler (Hero) | Janaína De Souza (Honda) | Toni Vingut (Yamaha) | João Dias (Can-Am) |
| 2021 | Martin Michek (KTM) | Mirjam Pol (Husqvarna) | Haitham Al-Tuwayjri (Yamaha) | Alexandre Pinto (Can-Am) |
| 2022 | Konrad Dabrowski (Husqvarna) | Mirjam Pol (Husqvarna) | Abdalmajeed Al-Khulaifi (Yamaha) | João Dias |
| 2023 | Mohammed Al-Balooshi (KTM) | Esther Merino (Husqvarna) | Kevin Giroud (Yamaha) | - |
| 2024 | Mohammed Al-Balooshi (KTM) | Joanna Modrzewska (Husqvarna) | Hani Al-Noumesi (Yamaha) | - |

## Referències

* ↑ «2024 FIM Bajas World Cup - Sporting Regulations» (en anglès). fim-live.com. FIM, 20-02-2024. [Consulta: 20 febrer 2024].
* ↑ «450cc overview» (en anglès). fim-live.com. FIM. [Consulta: 10 febrer 2024].

## Enllaços externs

* Copa del Món de Bajas - Lloc web oficial
# Estany Gran de Cullera

L'Estany Gran de Cullera, també conegut com Llaguna de l'Estany, és una zona humida de 246 hectàrees situada al municipi de Cullera, a la Ribera Baixa del Xúquer. D'aigua salada i dolça, la zona compta amb zones d'oci i hostaleria. Al sud es troba la pedania del Brosquil.

## Referències

* 1 2 «Estany Gran de Cullera». Generalitat Valenciana. [Consulta: 18 febrer 2021].
* 1 2 «Laguna del Estany». Guía Repsol. [Consulta: 18 febrer 2021].
* ↑ Bodí Ibert, Carlos. Cambios en los sistemas dunares dela costa del municipio de Cullera.
# Antoine Divitis

Antonius Divitis (Lovaina, vers 1470 - idem. vers 1530) va ser un compositor flamenc del Renaixement, de la generació lleugerament més jove que Josquin des Prez. Va ser important en el desenvolupament de la missa de paròdia.
Fou cantor de la capella de Lluís XII, i també era conegut pels noms d'Anthonius de Rycke i Anthoine Le Riche.
Deixà nombroses cançons, motets, un Magnificat, un Credo a sis veus, una Missa a quatre, titulada Grande Barbara, i altres composicions.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 18, 2.ª part, pàg. 1662. (ISBN 84-239-4581-2)
# Illa de Lord Howe

L'illa de Lord Howe és una illa volcànica de forma irregular situada al Mar de Tasmània entre Austràlia i Nova Zelanda 600 km a l'est del Port Macquarie, i a uns 900 km de l'illa Norfolk. El grup d'illes de Lord Howe està declarat Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO.
L'illa fa uns 11 km de llarg i entre 2,8 km i 0,6 km d'ample amb una superfície de 16,56 km². Al llarg de la costa oest hi ha una llacuna d'escull de corall. La majoria dels habitants es concentren al nord de l'illa i el sud està dominat per turons forestats, essent el punt més alt el Mont Gower a 875 m d'altitud. El grup d'illes de Lord Howe consta de 28 illes, illots i roques.
El primer europeu en avistar aquesta illa va ser el lloctinent Henry Lidgbird Ball, el 17 de febrer de 1788 quan anava a la recerca d'un lloc per fer una presó a l'illa Norfolk. Va començar a ser poblada de forma permanent l'any 1834 i la seva economia antigament estava centrada en la caça de la balena i l'exportació de la planta ornamental Kentia Actualment hi és important el turisme.
Té un clima subtropical. La pluviometria és variable, amb una mitjana de 1.600 litres, segons els anys. La temperatura mitjana mínima és de 13 °C(juliol i agost, en l'hivern austral) i no hi ha gelades La temperatura màxima absoluta és de 29.5 °C i la mínima absoluta de 6 °C.

## Vegeu també

* Piràmide de Ball

## Referències

* ↑ «Lord Howe Island Group». UNESCO World Heritage Centre, 2009. [Consulta: 20 abril 2009].
* ↑ Green 1994, p. 13
* ↑ «Lord Howe Island Group». Australian Government Department of Sustainability, Environment, Water, Population and Communities. [Consulta: 27 agost 2011].
* ↑ Nichols 2006, p. 4
* ↑ Nichols 2006, p. 74
* ↑ «Climate of Lord Howe Island». Australian Government Bureau of Meteorology. [Consulta: 29 agost 2011].
* ↑ Green 1994, pàg. 14–15
* ↑ «Climate of Lord Howe Island». Australian Government Bureau of Meteorology. [Consulta: 20 juny 2011].

## Bibliografia

* Allen, Gerald R. et al. «Annotated checklist of the fishes of Lord Howe Island». Records of the Australian Museum, 30, 15, 1976, pàg. 365–454.
* Coleman, Neville. 1001 Nudibranchs - Catalogue of Indo-Pacific Sea Slugs. Springwood, 2001. ISBN 0947325255.
* Coleman, Neville. Lord Howe Island Marine Park: Sea Shore to Sea Floor: World Heritage Wildlife Guide. Rochedale: Neville Coleman's Underwater Geographic, 2002. ISBN 0947325271.
* Daniel, M.J.; Williams, G.R. «A survey of the distribution, seasonal activity and roost sites of New Zealand bats». New Zealand Journal of Ecology, 7, 1984, pàg. 9–25.
* Etheridge, Robert «Lord Howe Island its zoology, geology, and physical characters. No. 5. The physical and geological structure of Lord Howe Island». Australian Museum Memoir. Australian Museum, Sydney, 2, 5, 1889, pàg. 99–126. Arxivat de l'original el 2018-05-20. ISSN: 0067-1967 [Consulta: 15 desembre 2011].

## Enllaços externs

* Lord Howe Island Tourism Association
* World heritage listing (Australian Government Department of Sustainability, Environment, Water, Population and Communities)
* Lord Howe Island Act, 1953 (Australian Legal Information Institute)
# Bandera de Vilanova de Sau

La bandera oficial de Vilanova de Sau té la següent descripció:
| « | Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blau fosc, amb la rodeta d'esperó blanca de l'escut, d'alçària 2/3 de la del drap i amplària 4/9 de la llargària del mateix drap, al centre. | » |

## Història

L'Ajuntament va iniciar l'expedient d'adopció de la bandera el 3 d'octubre de 2016, i aquesta va ser aprovada el 18 d'abril de 2017, i publicada en el DOGC núm. 7360 el 2 de maig del mateix any.
La bandera està basada en l'escut heràldic de la localitat, incorporant la rodeta d'esperó blanca de l'escut sota un fons blau fosc.

## Vegeu també

* Escut de Vilanova de Sau
* Escuts i banderes d'Osona

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAH/913/2017, de 18 d'abril, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Vilanova de Sau.» ( PDF). DOGC num. 7360. Generalitat de Catalunya, 02-05-2017. [Consulta: 25 maig 2017].
# Estany Nere

L'Estany Nere és un llac que es troba en el terme municipal d'Espot, a la comarca del Pallars Sobirà, i dins del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici.
El llac, d'origen glacial, està situat a 2.296 metres d'altitud, a la part baixa de la Coma dels Pescadors. Té 4,27 hectàrees de superfície i 36 metres de fondària màxima. Rep les aportacions de tota la coma i desaigua al Barranc de Peixerani, cap a l'oest.

## Rutes

A l'estany es pot arribar resseguint el Barranc de Peixerani, que puja des de l'Estany Llong; també des de la Bassa de les Granotes, ja sigui procedent del Barranc de Peixerani o del camí del Portarró d'Espot.

## Referències

* ↑ Altituds, mides i càlcul de superfícies basats en dades del mapa de l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
* ↑ COLL, Pep; ANIZ, Mercè; LUENGO, Víctor. Els tresors d'Aigüestortes i Sant Maurici. Lleida: Pagès Editors, S.L., 2002, pàgina 234. ISBN 84-7935-983-8.
* ↑ Editorial Alpina. Carros de Foc [mapa], 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (2007)

## Bibliografia

* Editorial Alpina. Vall de Boí [mapa], Primera edició, 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (febrer 2001)
* Editorial Alpina. Carros de Foc [mapa], 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (2007)
* Institut Cartogràfic de Catalunya. Parc Nacional d'Aigües Tortes i Estany de Sant Maurici [mapa], Segona edició, 1:25.000. (abril 1998)
# Illa de Mona

L'illa de la Mona és una illa deshabitada situada a l'oest de Puerto Rico, pertanyent al Municipi Autònom de Mayagüez. Encara que es troba més a prop de República Dominicana, pertany a Puerto Rico. L'illa de Mona, juntament amb l'Illot Monito, constitueixen una reserva natural depenent del Departament de Recursos Naturals i Ambientals de Puerto Rico.

## Característiques

El seu clima és semidesèrtic i té una superfície aproximada de 55 km².

## Història

El 19 de novembre de 1493, durant el seu segon viatge al Nou Món, Colom es va trobar l'illa ara coneguda com a Puerto Rico, que els nadius anomenaven Borinquen o Borikén segons alguns historiadors, i Colom va anomenar Sant Joan Baptista (San Juan Bautista). En sortir de Puerto Rico va passar per aquesta illa amb el nom Mona i que deriva del nom taíno Amona, atorgat pels indígenes en honor del governant cacic o principal de l'illa.
En 1502, Fra Nicolás de Ovando va ser enviat a Illa de la Mona per vigilar, des d'una distància segura, les revoltes indígenes ocorregudes a l'Espanyola. Amb un grup de 2000 colons, Ovando es va quedar a càrrec de la creació d'un assentament permanent a l'illa. A causa de la seva petita grandària i la ubicació, l'illa va resultar insuficient per donar cabuda a aquest gran assentament, i el menjar va començar a escassejar a mesura que es rebien amb freqüència els enviaments de l'Espanyola i Puerto Rico.
Juan Ponce de León, que va acompanyar a Colom en els seus dos primers viatges, va fer diverses visites a l'illa de la Mona per recollir els béns i aliments dels taínos que hi residien. L'illa, que tenia un abundant subministrament d'aliments i altres productes utilitzats pels taínos, tant a l'illa de la Mona com a Puerto Rico, es considerava una possessió valuosa. En 1509, De León es va interessar a adquirir l'illa, i això va causar una amarga rivalitat entre ell i el rei Ferran II d'Aragó que volia l'Illa de la Mona per al seu propi retir de vacances.

## Referències

* ↑ Suárez Zapata, Víctor. «Islas, cayos e islotes de Puerto Rico» (en castellà). Enciclopedia de Puerto Rico. Fundación Puertorriqueña de las Humanidades, 27-08-2014. [Consulta: 2 setembre 2017].
# Parc Nacional Domogled-Valea Cernei

El Parc Nacional Domogled-Valea Cernei (en romanès: Parcul Naţional Domogled-Valea Cernei) és una zona protegida (parc nacional categoria II UICN) situada a Romania, als comtats Caraş-Severin, Gorj i Mehedinţi.

## Ubicació

El parc nacional s'estén sobre les muntanyes Cerna i les muntanyes Godeanu al costat dret, i sobre les muntanyes Vâlcan i les muntanyes Medinţi al costat esquerre. Es troba al grup de les muntanyes Retezat-Godeanu, un grup de muntanyes dels Carpats del Sud, a la conca del riu Cerna.

## Descripció

El Parc Nacional Domogled-Valea Cernei, amb una superfície de 61.211 ha, va ser declarat àrea protegida per la Llei número 5 del 6 de març del 2000 (publicat al document oficial romanès número 152 del 12 d’abril del 2000) i representa una zona muntanyosa (circs, cims de muntanya, dolines, paviments de pedra calcària, coves, fosses, valls i cascades), de manera que alberga una gran varietat de flora i fauna, fins i tot amb espècies endèmiques.

### Reserva natural

Zones protegides incloses al parc: Coronini-Bedina (3.864,80 ha), Domogled (2.382,80 ha), Iardașița (501,60 ha), Iauna - Craiova (1.545,10 ha) i Cova Bârzoni (0,10 ha) al comtat de Caraş-Severin; Piatra Cloșanilor (1.730 ha), Cheile Corcoaiei (34 ha) i Ciucevele Cernei (1.166 ha) al comtat de Gorj, Vârful lui Stan (120 ha) i Valea Țesna (160 ha) al comtat de Mehedinţi.
* Parc nacional Domogled-Valea Cernei
* Parc nacional Domogled-Valea Cernei
* Băile Herculane
* Muntanyes de Godeanu

## Vegeu també

* Zones protegides de Romania

## Referències

* ↑ «Domogled-Valea Cernei National Park (location)» (en romanian). protectedplanet.net. Arxivat de l'original el 2014-01-08. [Consulta: 7 juny 2012].
* ↑ apmgj.anpm.ro - Agenţia pentru Protecţia Mediului Gorj; consultat al 07 de juny de 2012
* ↑ cdep.ro - Legea Nr.5 din 6 martie 2000 Arxivat 2020-04-24 a Wayback Machine.; consultat al 7 de Juny de 2012
* ↑ apmcs.anpm.ro - Agenţia pentru Protecţia Mediului Caraş-Severin; consultat al 7 de Juny de 2012
* ↑ apmgj.anpm.ro - Agenţia pentru Protecţia Mediului Gorj; consultat al 7 de Juny de 2012
* ↑ apmmh.anpm.ro - Agenţia pentru Protecţia Mediului Mehedinţi; consultat al 7 de Juny de 2012
# Bandera de la Bisbal d'Empordà

La bandera oficial de la Bisbal d'Empordà té la següent descripció:
    Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, de gules, en relació amb l'alçada del drap, una creu tripomejada d'argent, de braços de gruix 1/18 i d'alçària 7/9, al centre.
Va ser aprovada el 2 de desembre de 1992 i publicada en el DOGC el 18 de desembre del mateix any amb el número 1684.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Baix Empordà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 2 de desembre de 1992, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de la Bisbal d'Empordà.» (pdf). DOGC num. 1684, 18-12-1992. [Consulta: 2 juliol 2010].
* ↑ Sebastià Herreros. «Vexil·la Catalana núm. 6 (GRFL)» (pdf). Associació Catalana de Vexil·lologia, abril-juny 1995. [Consulta: 14 juny 2010].
# Estany Salado

L'Estany Salado és un llac d'origen glacial que es troba a 2.358 m d'altitud, a la capçalera de la vall Fosca, al Pallars Jussà, al nord-oest del poble de Cabdella, en el terme municipal de la Torre de Cabdella. La forma salado, com molts altres topònims d'aquest sector del Pallars, correspon a la forma dialectal nord-occidental del català. És una forma catalana genuïna, malgrat que moltes persones es pensin que es tracta d'un castellanisme o d'un topònim posat molt recentment.
La seva conca està formada a ponent per l'extrem sud-est de la Cresta de Reguera i pels contraforts septentrionals del Pic Salado.
Pertany al grup de llacs d'origen glacial de la capçalera nord-oriental del riu de Riqüerna, a través del barranc de Francí, al voltant del Pic Salado. Rep les seves aigües de l'Estany Saladino, així com de les muntanyes que l'envolten. Des d'ell, a través d'un barranc, les seves aigües s'adrecen a l'Estany Tapat.
És un dels estanys que disposa de presa per tal d'ampliar la capacitat de la seva conca natural.

## Referències

* ↑ Altituds, mides i càlcul de superfícies basats en dades del mapa de l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
# Idrottsföreningen Kamraterna Mariehamn

L'Idrottsföreningen Kamraterna Mariehamn (o IFK Mariehamn) és un club de futbol finlandès de la ciutat de Mariehamn, Illes Åland.

## Història

El club fou fundat el 1919, tot i que la secció de futbol no aparegué fins a mitjan anys 30. L'any 2005 ascendí per primer cop a la primera divisió. Els seus majors èxits són la copa finlandesa del 2015], i la lliga del 2016.

## Palmarès

* Lliga finlandesa de futbol:
** 2016
* Copa finlandesa de futbol:
** 2015

## Referències

* ↑ Ann-Lis Fredriksson. «IFK Mariehamn avancerar till ligan» (en anglès). Svenska Yle, 16-10-2004. [Consulta: 14 octubre 2016].
* ↑ «Finland - List of Cup Finals». rsssf.com. [Consulta: 9 abril 2017].
* ↑ «IFK vann årets ligaguld» (en swedish). IFK Mariehamn, 24-10-2016. Arxivat de l'original el 1 de desembre 2017. [Consulta: 23 octubre 2016].
* ↑ «Finland - List of League First Level Tables». rsssf.com. [Consulta: 9 abril 2017].

## Enllaços externs

* (suec) Web oficial
* (suec) GMM - The fan club
# Antoine Légat de Furcy

Antoine Légat de Furcy (Maubege, Nord-Pas-de-Calais, 1740 – París, 1790) fou un compositor francès.
Es traslladà a París per estudiar filosofia, però aficionat a la música estudià aquesta art, tenint per professor a Noblet, el qual li donà lliçons de clave i d'harmonia. El 1789, segons Alexandre de Laborde, es dedicà a l'ensenyança del piano en la capital francesa, però la composició va absorbir les seves aficions.
Les seves produccions per al teatre tingueren molt poc èxit. A més col·laborà en l'obra de Laborde, Essai sur la musique.

## Referències

* ↑ Fétis, François-Joseph. Biographie universelle des musiciens et bibliographie générale de la musique. H. Fournier, 1840, p. 96–97.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 30, pàg. 243 (ISBN 84-239-4525-1)