OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Himen

L'himen és una membrana que envolta i cobreix parcialment l'orifici vaginal extern. Forma part de la vulva o els genitals externs. La grandària de l'obertura de l'himen augmenta amb l'edat. Tot i les creences populars no és possible confirmar amb certesa que una dona és verge mitjançant l'examen del seu himen. En les nenes un esquinçament de la membrana de l'himen es cura en general molt ràpidament; en les adolescents l'obertura de l'himen s'estén per causes naturals i la variació en la forma i l'augment de l'aparença. En les nenes, malgrat l'aparença habitual de l'himen en forma de mitja lluna, moltes altres variacions morfològiques són possibles. Després del part, la dona pot mantenir restes de l'himen, anomenat carunculae myrtiformes, o que l'himen sigui totalment absent. En els casos de sospita de violació o abús sexual, es pot realitzar un examen detallat de l'himen; però basar-se només en l'estat de l'himen és sovint inconcloent.

## Referències

* 1 2 3 Emans, S. Jean. "Physical Examination of the Child and Adolescent" (2000) in Evaluation of the Sexually Abused Child: A Medical Textbook and Photographic Atlas, Second edition, Oxford University Press. 61-65
* 1 2 Perlman, Sally E.; Nakajyma, Steven T. and Hertweck, S. Paige. Clinical protocols in pediatric and adolescent gynecology (en anglès). Parthenon, 2004, p. 131. ISBN 1842141996.
* 1 2 «Hymen» (en anglès). Discovery.com. [Consulta: 2 febrer 2009]. «Knowing the facts about the hymen can help women dispel the myth that it proves virginity, freeing them from the negative effects of popular mythology. Having accurate information about the hymen can assist in normalizing a woman's fears about her body and help promote greater self-acceptance.»
* ↑ Knight, Bernard. Simpson's Forensic Medicine (en anglès). 11th. Londres: Arnold, 1997, p. 114. ISBN 0713144521.

## Enllaços externs

* «Magical Cups & Bloody Brides: Virginity in Context» (en anglès). Scarleteen sex ed for the real world, 29 gener 2001 actualitzat el 2 agost 2010. [Consulta: 2 maig 2012].
* http://www.scarleteen.com/article/politics/20_questions_about_virginity_scarleteen_interviews_hanne_blank
* http://www.vaginismus-awareness-network.org/hymen.html
* http://www.aafp.org/afp/2001/0301/p883.html
# Himne al temple de Kesh

L'Himne al temple de Kesh (Xahrisabz) és una composició lírica sumèria la versió de la qual més antiga es trobà a Abu Salabikh. N'hi ha còpies datables vuit segles més tard, en època paleobabilònica.
El text d'Abu Salabikh, del període protodinàstic, el trobaren arqueòlegs alemanys juntament amb altres tauletes al 1963, i és una de les obres escrites més antigues de la humanitat, honor que comparteix amb les Instruccions de Xuruppak, una de les versions de la qual també es trobà allí. És el text considerat més important entre els trobats en les ruïnes.

## Referències

* 1 2 Klíma, Josef. Sociedad y cultura en la antigua Mesopotamia. Akal, 1980, p. 260-261. ISBN 8473395174.
# Himne de Sant Vicent del Raspeig

L'Himne de Sant Vicent del Raspeig, titulat Sant Vicent el meu poble, és l'himne del municipi alacantí de Sant Vicent del Raspeig. Va ser compost per Juan Miralles Leal (Director de les bandes de música de Cartagena (Múrcia), Dolores (Alacant) i Albatera (Alacant), entre altres) i escrit per D. López. L'autora de la versió en valencià és la santvicentera Ascensión Guijarro Jover.
A Sant Vicent del Raspeig hi ha molta tradició musical, a l'àmbit de la composició de música clàssica, popular o pasdoble. Part de la culpa la tenen els mestres Vicente Lillo Cánovas i Manuel Lillo Torregorsa, referents a nivell nacional i internacional. A més a més, des de fa vora 50 anys el municipi fa servir la versió en valencià com el seu himne oficial.
# Himne de la Comunitat de Madrid

L'Himne de la Comunitat de Madrid és un poema escrit per Agustín García Calvo, que compta amb música del compositor Pablo Sorozábal Serrano. La composició és l'himne oficial de la Comunitat de Madrid (Espanya) des del 24 de desembre de 1983, data de la seva publicació en el Butlletí Oficial de la regió.
L'himne va ser compost a petició del Govern de la Comunitat de Madrid que va arribar al poder en 1983, any de la seva constitució. Durant el procés d'organització territorial de l'Estat, es va decidir que la província madrilenya fos una autonomia uniprovincial, separada d'ambdues Castillas. Madrid va ser l'última comunitat autònoma a constituir-se (exceptuant les ciutats autònomes de Ceuta i Melilla, que no ho farien fins a 1995) i el seu president, Joaquín *Leguina, va encarregar al filòsof Agustín García Calvo la composició de l'himne. Aquest va acceptar pel simbòlic preu d'una pesseta.
La lletra de l'himne és un poema que tracta amb ironia l'organització territorial de l'Estat espanyol i la mateixa existència de la Comunitat de Madrid. A diferència dels himnes d'altres autonomies, com Els Segadors o Asturias, patria querida, aquest té un ús testimonial, pràcticament relegat a alguns actes oficials, com la commemoració de l'aixecament del 2 de maig de 1808.

## Lletra

1
    Yo estaba en el medio:
    giraban las otras en corro,
    y yo era el centro.
    Ya el corro se rompe,
    ya se hacen Estado los pueblos,
    Y aquí de vacío girando
    sola me quedo.
    Cada cual quiere ser cada una:
    no voy a ser menos:
    ¡Madrid, uno, libre, redondo,
    autónomo, entero!
    Mire el sujeto
    las vueltas que da el mundo
    para estarse quieto
2
    Yo tengo mi cuerpo:
    un triángulo roto en el mapa
    por ley o decreto
    entre Ávila i Guadalajara,
    Segovia i Toledo:
    provincia de toda provincia,
    flor del desierto.
    Somosierra me guarda del Norte y
    Guadarrama con Gredos;
    Jarama y Henares al Tajo
    se llevan el resto.
    Y a costa de esto,
    yo soy el Ente Autónomo último,
    el puro y sincero.
    ¡Viva mi dueño!,
    que, sólo por ser algo,
    ¡soy madrileño!
3
    Y en medio del medio,
    Capital de la esencia y potencia,
    garajes, museos,
    estadios, semáforos, bancos,
    y vivan los muertos:
    ¡Madrid, Metrópoli, ideal
    del Dios del Progreso!
    Lo que pasa por ahí, todo pasa
    en mí, y por eso
    funcionarios en mí y proletarios
    y números, almas y masas
    caen por su peso;
    y yo soy todos y nadie,
    político ensueño.
    Y ése es mi anhelo,
    que por algo se dice:
       De Madrid, al cielo

## Referències

* ↑ Pérez de Lama, Ernesto (dir.). Manual del Estado Español 1999. Madrid: LAMA, 1998, p. 558. ISBN 84-930048-0-4.
# Himne de la Lliga de Campions de la UEFA

L'himne de la Lliga de Campions de la UEFA, titulat oficialment Champions League, és una adaptació creada per Tony Britten de la peça Zadok the Priest de Georg Friedrich Händel continguda en els Coronation Anthems (himnes de coronació). Britten rebé, l'any 1992, l'encàrrec de la UEFA d'arranjar aquesta peça barroca; la versió oficial la interpreta la Royal Philharmonic Orchestra i la canta el cor de l'Academy of St Martin in the Fields amb un text en les tres llengües oficials de la UEFA: anglès, francès i alemany. L'himne es toca abans de cada partit de la lliga així com al començament i al final de cada retransmissió televisada. La versió completa dura uns tres minuts i té dues estrofes curtes i el cor. Mai no s'ha comercialitzat en la seva versió original. El duo polonès Kalwi & Remi de trance/dance en va fer una versió titulada Victory amb interpol·lacions instrumentals i vocals del tema original, a finals del 2006.

## Lletra

Ce sont les meilleures équipes
Es sind die allerbesten Mannschaften
The main event
Die Meister
Die Besten
Les grandes équipes
The champions
Une grande réunion
Eine grosse sportliche Veranstaltung
The main event
Die Meister
Die Besten
Les grandes équipes
The champions
Ils sont les meilleurs
Sie sind die Besten
These are the champions
Die Meister
Die Besten
Les grandes équipes
The champions

## Referències

* ↑ “UEFA Champions League anthem”

## Vegeu també

* Lliga de Campions de la UEFA
* Himne d'Europa

## Enllaços externs

* Text de l'himne
* Himne de la Lliga de Campions de la UEFA
* Versions especials de l'himne de la Lliga de Campions de la UEFA a les finals
# Retalls de la meva vida

Retalls de la meva vida (original: Running with Scissors) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Ryan Murphy estrenada el 2007 i doblada al català

## Argument

El guionista Joseph Cross retrata Augusten Burroughs en l'adaptació al cinema del director Ryan Murphy de les memòries personals de l'autor de best-sellers Burroughs. Anys 1970. El jove Augusten Burroughs (Joseph Cross) pertany a una conflictiva família de classe mitjana composta per un pare alcohòlic (Alec Baldwin) i una mare desequilibrada i narcisista (Annette Benning), una poetessa que no ha publicat res, però que viu obsessionada amb la idea de fer-se famosa. La mare envia Augusten a viure amb el doctor Finch (Brian Cox), un psiquiatre molt poc ortodox, i el seu turbulent matrimoni. De cop i volta entra en un ambient que és tan desconegut com imprevisible, i el jove Augusten té una relació curiosa amb les dues filles capritxoses del doctor mentre aprèn a adaptar-se i a sobreviure fins i tot sota la més inusual de les circumstàncies.

## Rebuda

"Burroughs va fer que aquesta còmica casa dels horrors visqués i respirés sobre el paper. A la pantalla, malgrat uns actors que ho donen tot, jeu allà, esperant una força animada que mai no arriba. " (Peter Travers: Rolling Stone)

## Repartiment

* Annette Bening: Deidre Burroughs
* Brian Cox: Dr. Finch
* Joseph Fiennes: Neil Bookman
* Evan Rachel Wood: Natalie Finch
* Alec Baldwin: Norman Burroughs
* Joseph Cross: Augusten Burroughs
* Jill Clayburgh: Agnes Finch
* Gwyneth Paltrow: Hope Finch
* Gabrielle Union: Dorothy
* Patrick Wilson: Michael Shephard
* Kristin Chenoweth: Fern Stewart
* Colleen Camp: Joan

## Premis i nominacions
### Nominacions

* Globus d'Or a la millor actriu musical o còmica 2007 per Annette Bening

## Banda original

* The Year of the Cat - Al Stewart
* Poetry Man - Phoebe Snow
* Blinded by the Light - Manfred Mann's Earth Band
* Bennie and the Jets - Elton John
* Bossa Whistle
* Waltz for Debby - The Kronos Quartet
* One Less Bell to Answer - The 5th Dimension
* Spring - Capella Istropolitana
* Quizas, Quizas, Quizas - Nat 'King' Cole
* The Things We Do for Love - 10cc
* Very Early - The Bill Evans Trio
* O Tannenbaum - The Vince Guaraldi Trio
* Re: Person I Knew - The Bill Evans Trio
* Pick Up the Pieces - Average White Band
* My Little Drum - The Vince Guaraldi Trio
* Another Day - Telepopmusik
* Mr. Blue - Catherine Feeny
* Blue Champagne - Tex Beneke
* Stardust - Nat 'King' Cole
* Teach Your Children - Crosby, Stills & Nash

## Anacronismes

En la primera escena amb el cercle de poesia de Deirdre, el 1978, Dierdre diu que Anne Sexton va donar un recital de poesia la setmana anterior. Sexton va morir el 1974.
El 1978 el serial gòtic "Dark Shadows" s'estava emetent a la TV a la casa de Dr. Finch. La sèrie es va suprimir el 1971 i no es va repetir en canals de cable fins als anys 80.

## Referències

* ↑ Retalls de la meva vida.
* ↑ Fitxa de doblatge al català, a ElDoblatge
# Una dona ofuscada

Una dona ofuscada (títol original en anglès: A Woman Under the Influence) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per John Cassavetes, estrenada el 1974 i doblada al català.

## Argument

Nick treballa en un taller. En rebentar-se una canalització, telefona a la seva dona, Mabel, per anunciar-li que no podrà passar la nit amb ella com estava previst. Mabel, que havia confiat els nens a la seva mare, es troba sola i desemparada. Surt i erra pels bars, i un desconegut la porta a casa.
L'endemà, Nick entra a la llar acompanyat dels seus col·legues, per no haver d'enfrontar-se sol a Mabel. La seva dona improvisa un dinar amb espaguetis. Mentre Mabel busca el confort, no troba més que condescendència i humiliació. Nick no l'escolta.

## Repartiment

* Peter Falk: Nick Longhetti
* Gena Rowlands: Mabel Longhetti
* Fred Draper: George Mortensen
* Lady Rowlands: Martha Mortensen
* Katherine Cassavetes: Margaret Longhetti
* Matthew Laborteaux: Angelo Longhetti
* Matthew Cassel: Tony Longhetti
* Christina Grisanti: Maria Longhetti
* O.G. Dunn: Garson Cross
* Mario Gallo: Harold Jensen
* Eddie Shaw: Doctor Zepp

## Premis i nominacions

* National Film Registry 1990: Seleccionada i conservada a la Biblioteca del Congrés dels Estats Units

### Premis

* Globus d'Or a la millor actriu dramàtica per Gena Rowlands

### Nominacions

* Oscar al millor director (John Cassavetes)
* Oscar a la millor actriu (Gena Rowlands)
* Globus d'Or al millor director
* Globus d'Or al millor guió
* Globus d'Or a la millor pel·lícula dramàtica

## Referències

* 1 2 Títol en català a Ésadir.cat
* ↑ «A woman under the influence». The New York Times.
* 1 2 «The 47th Academy Awards» (en anglès). Acadèmia de les Arts i les Ciències Cinematogràfiques. [Consulta: 20 desembre 2023].
# Hipogeu Carreras

L'Hipogeu Carreras és un sepulcre del municipi de Lloret de Mar (Selva) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Aquest hipogeu està situat al marge esquerre del passeig central del cementiri de Lloret de Mar i està construït amb pedra de Montjuïc.

## Descripció

Es tracta d'una sepultura de base rectangular, una mica inclinada i culminada amb un gran arc de mig punt peraltat amb decoració vegetal i floral centrat amb la figura de la Verge en majestat al centre d'una creu de Malta, a manera de timpà. Al centre hi ha una mena de corona floral que sobresurt de l'arc. A la creu hi ha lliris, i a les arquivoltes i al dosser, poms de flors i branques de llorer. La figura de la Verge domina l'eix central de la sepultura i funciona com a personatge intercessor i mitjancer similar a l'àngel, encara que també contempladora del dolor (Pietat). Davant del sepulcre hi ha una reixa de ferro forjat molt interessant. Darrere l'hipogeu hi ha la llosa d'entrada, amb forma d'arc trilobulat de suaus transicions i la llegenda: "VAS de Marcel Carreras y Botet, Concepció Casanovas Macià i dels seus"
Pel que fa al conjunt del cementiri de Lloret de Mar, és reconegut per oferir un dels conjunts d'escultura funerària modernista més importants del país. El cementiri s'articula al voltant l'avinguda Principal i la de Sant Josep (lateral esquerra). El conjunt de sepultures més interessants, la majoria de les quals estan realitzades amb pedra de Montjuïc (Barcelona) o de Girona, i amb marbre, en alguns casos de Carrara (Itàlia), són les sepultures ricament esculpides dels rics lloretencs: indianos que havien arribat de fer fortuna, metges, notaris i rendistes. Hi ha obres projectades pels arquitectes Bonavenutura Conill i Montobbio (1876-1946), Vicenç Artigues i Albertí (1876-1963), Josep Puig i Cadafalch (1862-1957) i Antoni M. Gallissà (1861-1903); i esculpides, entres d'altres, per Ismael Smith i Marí (1886-1972).

## Història

L'autoria d'aquest hipogeu és de Vicenç Artigas i Albertí i és un projecte de 1909. Fou propietat de Concepció Casanovas Macià. Pel que fa al cementiri, les primeres referències d'un nou cementiri són de 1874, però oficialment es va començar a tractar la necessitat de construir un nou cementiri més allunyat de la vila l'any 1891. El terreny escollit fou el lloc anomenat Mas d'en Bot, al costat de l'Ermita de Sant Quirze i que pertanyia al Sr. Salvador Bianchi. Les obres van començar el 1896-1899 i van acabar el 1901. La capella es va acabar el 1903, i fou construïda per Joan Soliguer. Pel que fa als panteons i hipogeus de primera classe, aquests varen ser encomanats majoritàriament a arquitectes. Els projectes dels panteons i hipogeus del nou cementiri foren d'A M. Gallissà, J. Puig i Cadafalc, V. Artigas i Albertí, B. Conill i Montobbio i R. M. Ruidor.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7
# Hipogeu Conill i Surís

L'Hipogeu Conill i Surís és un sepulcre del municipi de Lloret de Mar (Selva) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Aquest hipogeu està situat a l'Avinguda de Sant Josep del cementiri de Lloret de Mar i està construït amb pedra de Montjuïc (Barcelona).

## Descripció

Es tracta d'un hipogeu de base rectangular amb les pedres modelades de manera orgànica, amb convexitats i concavitats heterogènies. Consta d'una decoració vegetal de la qual destaca una creu plena de floracions, remetent al tema de la vida eterna i l'arbre de la vida per sobre de la mort. Actualment la inscripció que hi ha a la llegenda és Planella i Bonet, però originalment hi havia la llegenda Conill i Surís (amb una tipografia que remet al panteó Esqueu i Vilallonga, també de B. Conill (vegeu fitxa).
Pel que fa al Cementiri de Lloret de Mar, és reconegut per oferir un dels conjunts d'escultura funerària modernista més importants del país. El cementiri s'articula al voltant l'avinguda Principal i la de Sant Josep (lateral esquerre). El conjunt de sepultures més interessants, la majoria de les quals estan realitzades amb pedra de Montjuïc (Barcelona) o de Girona, i amb marbre, en alguns casos de Carrara (Itàlia), són les sepultures ricament esculpides dels rics lloretencs: indianos que havien arribat de fer fortuna, metges, notaris i rendistes. Hi ha obres projectades pels arquitectes Bonaventura Conill i Montobbio (1876-1946), Vicenç Artigues i Albertí (1876-1963), Josep Puig i Cadafalch (1862-1957) i Antoni M. Gallissà (1861-1903); i esculpides, entres d'altres, per Ismael Smith i Marí (1886-1972).

## Història

Rosa Alcoy l'atribueix a Bonaventura Conill i Montobbio, familiar dels propietaris de l'hipogeu, i hauria estat construït als voltants de 1911. Era propietat de Rosa Surís, vídua de Conill.
Pel que fa al cementiri, les primeres referències d'un nou cementiri són de 1874, però oficialment es va començar a tractar la necessitat de construir un nou cementiri més allunyat de la vila l'any 1891. El terreny escollit fou el lloc anomenat Mas d'en Bot, al costat de l'Ermita de Sant Quirze i que pertanyia al Sr. Salvador Bianchi. Les obres van començar el 1896-1899 i van acabar el 1901. La capella es va acabar el 1903, i fou construïda per Joan Soliguer. Pel que fa als panteons i hipogeus de primera classe, aquests varen ser encomanats majoritàriament a arquitectes. Els projectes dels panteons i hipogeus del nou cementiri foren d'A M. Gallissà, J. Puig i Cadafalch, V. Artigas i Albertí, B. Conill i Montobbio i R. M. Ruidor.

## Referències

* 1 2 3 4 5
# Hipogeu Pujol i Masferrer

L'Hipogeu Pujol i Masferrer és un monument funerari del municipi de Lloret de Mar (Selva) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situat al marge esquerre del passeig central del Cementiri de Lloret de Mar i està construït amb pedra de Montjuïc.

## Descripció

Aquest monument funerari té una base rectangular i unes formes ondulades en superfície evitant els angles del rectangle sepulcral. La part que dona al passeig central té un arc de ferradura que emmarca una calavera a la zona inferior. A la cara posterior, els peus del sepulcre, originalment s'hauria de reproduir la forma de la part oriental, però la làpida actual no correspon al projecte inicial. Sobre la capçalera de l'hipogeu, sobre la calavera, s'alça la figura de Crist (vestit amb túnica llarga, nimbe i els cabells al vent) coronada per una creu ornamentada amb motius vegetals i el monograma de Crist. El tema evocat és el del triomf de Crist sobre la mort. Als peus, servint de suport a una cadena de ferro que hi ha davant la làpida -amb la llegenda FAMÍLIA MASFERRER CABRÉ-, hi trobem dos gossos, usats com a símbol de fidelitat, guia, guàrdia i ressurrecció
Pel que fa al Cementiri de Lloret de Mar, és reconegut per oferir un dels conjunts d'escultura funerària modernista més importants del país. El cementiri s'articula al voltant l'avinguda Principal i la de Sant Josep (lateral esquerra). El conjunt de sepultures més interessants, la majoria de les quals estan realitzades amb pedra de Montjuïc (Barcelona) o de Girona, i amb marbre, en alguns casos marbre de Carrara (Itàlia), són les sepultures ricament esculpides dels rics lloretencs: indianos que havien arribat de fer fortuna, metges, notaris i rendistes. Hi ha obres projectades pels arquitectes Bonaventura Conill i Montobbio (1876-1946), Vicenç Artigues i Albertí (1876-1963), Josep Puig i Cadafalch (1862-1957) i Antoni Maria Gallissà (1861-1903); i esculpides, entres d'altres, per Ismael Smith i Marí (1886-1972).

## Història

Aquest hipogeu és obra de l'arquitecte Vicenç Artigas i Albertí (c.1904). La propietària fou Mercè Masferrer, vídua de Pujol. Fou la seva segona sepultura dissenyada al cementiri de Lloret, després del panteó-capella de Josep Cabañas Puig, el 1903. Rosa Alcoy apunta la possible intervenció en l'obra de Josep Maria Barnadas, autor de l'hipogeu Durall i Surís.
Pel que fa al cementiri, les primeres referències d'un nou cementiri són de 1874, però oficialment es va començar a tractar la necessitat de construir un nou cementiri més allunyat de la vila l'any 1891. El terreny escollit fou el lloc anomenat Mas d'en Bot, al costat de l'Ermita de Sant Quirze i que pertanyia al Sr. Salvador Bianchi. Les obres van començar el 1896-1899 i van acabar el 1901. La capella es va acabar el 1903, i fou construïda per Joan Soliguer. Pel que fa als panteons i hipogeus de primera classe, aquests varen ser encomanats majoritàriament a arquitectes. Els projectes dels panteons i hipogeus del nou cementiri foren d'A M. Gallissà, J. Puig i Cadafalc, V. Artigas i Albertí, B. Conill i Montobbio i R. M. Ruidor.

## Referències

* 1 2 3 4 5