OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Atrobucca brevis

Atrobucca brevis és una espècie de peix de la família dels esciènids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 26 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí, d'aigües profundes i bentopelàgic que viu entre 60-110 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic occidental: nord-oest i nord d'Austràlia i sud de Papua Nova Guinea.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Chu Y.-T., Lo Y.-L. & H.-L. Wu, 1963. A study on the classification of the sciaenoid fishes of China, with description of new genera and species. Monographs of fishes of China. Publ. Shanghai Fish. Inst. . i-ii, 1-100. 40 pls.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Sasaki, K. & P. J. Kailola. 1988. Three new Indo-Australian species of the sciaenid genus Atrobucca, with a reevaluation of generic limit. Jpn. J. Ichthyol. v. 35 (núm. 3): 261-277.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Sasaki, K., 2001. Sciaenidae. Croakers (drums). p.3117-3174. A: K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Volum 5. Bony fishes part 3 (Menidae to Pomacentridae). Roma, FAO. pp. 2791-3380.
* ↑ Gloerfelt-Tarp, T. i P.J. Kailola, 1984. Trawled fishes of southern Indonesia and northwestern Australia. Australian Development Assistance Bureau, Austràlia, Directorate General of Fishes, Indonèsia i German Agency for Technical Cooperation, República Federal d'Alemanya. 407 p.
* ↑ Hoese, D.F., D.J. Bray, J.R. Paxton i G.R. Allen, 2006. Fishes. A Beasley, O.L. i A. Wells (eds.) Zoological Catalogue of Australia. Volum 35. ABRS & CSIRO Publishing: Australia Part 1, pp. xxiv 1-670; Part 2, pp. xxi 671-1472; Part 3, pp. xxi 1473-2178.
* ↑ Kailola, P.J., 1987. The fishes of Papua New Guinea: a revised and annotated checklist. Vol. II Scorpaenidae to Callionymidae. Research Bulletin Núm. 41, Research Section, Dept. of Fisheries and Marine Resources, Papua Nova Guinea.
* ↑ Kailola, P.J., 1991. The fishes of Papua New Guinea: a revised and annotated checklist. Vol. III. Gobiidae to Molidae. Research Bulletin Núm. 41, Research Section, Dept. of Fisheries and Marine Resources, Papua Nova Guinea. 153 p.

## Bibliografia

* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Xenops mexicanus

El Xenops mexicanus és un ocell passeriforme de la subfamília Furnariinae de la família dels Furnariidae. Es troba des del sud de Mèxic passant per Panamà fins al nord de Colòmbia, el nord-oest de Veneçuela i l'oest de l'Equador. Antigament es considerava coespecífic amb el xenop senzill.

## Taxonomia

El Xenops mexicanus va ser descrit formalment el 1857 pel zoòleg anglès Philip Sclater a partir d'exemplars recollits prop de Còrdova, Veracruz, al sud de Mèxic per Auguste Sallé. Sclater va encunyar el nom binomial Xenops mexicanus. El Xenops mexicanus és ara una de les cinc espècies col·locades en el gènere Xenops que va ser introduït el 1811 per Johann Illiger. Antigament es considerava coespecífic amb el xenop senzill. Estudis recents fets per Harvey et al. (2015), entre altres, han empès al Congrés Ornitològic Internacional i al Comite de Clasificacions de Sud-amèrica a separar-lo de xenops minutus i xenops genibarbis en funció de les diferències en el plomatge, les vocalitzacions i la seqüència d'ADN.
Es reconeixen cinc subespècies:
* X. m. mexicanus (Sclater, 1857) – sud de Mèxic fins a Hondures.
* X. m. ridgwayi (Hartert & Goodson, 1917) – Nicaragua fins al centre de Panamà.
* X. m. littoralis (Sclater, PL, 1862) - a l'est de Panamà i al nord de Colòmbia a l'oest de Colòmbia, a l'oest de l'Equador i al nord-oest del Perú.
* X. m. olivaceus (Aveledo & Pons 1952) – nord-est de Colòmbia.
* X. m. neglectus (Todd, 1913) - nord-est de Colòmbia i nord de Veneçuela.

## Referències

* ↑ «Xenops mexicanus (Northern Xenops)». Avibase. [Consulta: 24 febrer 2025].
* ↑ Sclater, Philip Lutley. A catalogue of the birds collected by M. Auguste Sallé in southern Mexico, with the description of new species. vol.24-25. Londres: Transactions of the Zoological of London, 1856, p. 283–311 [289].
* ↑ Peters, James Lee. Check-list of birds of the world. v.7. Cambridge: Harvard University Press, 1951, p. 145 [Consulta: 24 febrer 2025].
* 1 2 Gill, Frank; Donsker, David. «Ovenbirds, woodcreepers – IOC World Bird List» (en anglès). IOC World Bird List v14.2, 17-08-2024. [Consulta: 24 febrer 2025].
* ↑ Harvey, Michael G.; Bravo, Gustavo A.; Claramunt, Santiago; Cuervo, Andrés M.; Derryberry, Graham E. «The evolution of a tropical biodiversity hotspot» (en anglès). Science, 370, 6522, 11-12-2020, pàg. 1343–1348. DOI: 10.1126/science.aaz6970. ISSN: 0036-8075.
* ↑ «Proposed Splits/Lumps IOC Version 15.1». IOC World Bird List v14.2, 01-08-2024. [Consulta: 24 febrer 2025].
* ↑ Harvey, Michael G.; Brumfield, Robb T. «Genomic variation in a widespread Neotropical bird (Xenops minutus) reveals divergence, population expansion, and gene flow». Molecular Phylogenetics and Evolution, 83, 01-02-2015, pàg. 305–316. DOI: 10.1016/j.ympev.2014.10.023. ISSN: 1055-7903.
* ↑ «Proposal (996): Treat Xenops minutus as three species». South American Classification Committee, 01-04-2024. [Consulta: 24 febrer 2025].
# Estació d'Espirà de l'Aglí

L'estació d'Espirà de l'Aglí (francès: Gare d'Espira-de-l'Agly) és una estació ferroviària de la línia de Carcassona a Ribesaltes, situada al municipi d'Espirà de l'Aglí, a la comarca del Rosselló (Catalunya del Nord) i al departament francès dels Pirineus Orientals, a la regió d'Occitània.
Fou posada en servei el 1901, per la Companyia de ferrocarril de Midi. És una parada ferroviària del Tren del País Càtar i de la Fenolleda (TPCF), que fa servei a tots els trens turístics d'aquesta associació.
Establerta a 37 metres d'altitud, al sud del nucli urbà, al camí de l'estació, aquesta parada ferroviària està situada al punt quilomètric (PK) 467.335 de la línia de Carcassona a Ribesaltes, entre les estacions de Ribesaltes i de Cases de Pena. L'edifici de l'antiga estació ha estat destinat a ús particular, i hi roman un baixador discrecional d'ús excepcional.
Aquesta estació es va posar en servei el 14 de juliol de 1901 durant l'obertura del tram entre Sant Pau de Fenollet i Ribesaltes de la línia de Carcassona a Ribesaltes. El tram entre Quilhan i Ribesaltes es va tancar al trànsit de passatgers el 18 d'abril de 1939. El 1992 es va crear l'associació TPCF i el primer tren va funcionar el 2001.

## Referències

* ↑ «Plains des gares: Midi (pdf)». Arxivat de l'original el 2020-11-24. [Consulta: 3 juliol 2020].

## Vegeu també

* Llista d'estacions d'Occitània
* Tren del País Càtar i de la Fenolleda
* Xarxa ferroviària de la Catalunya del Nord
| Procedència | Anterior | Tren | Següent | Destinació |
| Atsat o St Pau de Fenollet | Cases de Pena | TPCF | Ribesaltes | Ribesaltes |
# Tord siberià

El tord siberià (Geokichla sibirica) és una espècie d'ocell de la família dels túrdids (Turdidae) que viu entre la malesa dels boscos d'Àsia oriental, Sibèria central i oriental, nord de Manxúria, Sakhalín i el Japó. Passa l'hivern a Indoxina i Indonèsia.

## Referències

* ↑ «Tord siberià». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11/01/2013 (català)
# Hovekanal

L'Hovekanal és un canal navegable de 2 700 metres al barri de l'illa de Veddel al port d'Hamburg a Alemanya. Connecta els canals Peutekanal i Moorkanal al Müggenburger Kanal. Connectat amb l'Elba via el Peutekanal, queda sotmès al moviment de la marea.
El canal que connecta via el Peutekanal amb l'Elba i els ports interiors del Müggenburger Zollhafen i de l'Spreehafen va caure en desús des dels anys 1980. Moltes fàbriques a les seves ribes van tancar. L'Hovekanal podria recobrar al futur el seu paper original: empreses noves s'instal·len a la zona i estudien la possibilitat d'utilitzar transbordadors de contenidors exprés des del port marítim, per tal d'evitar certes carreteres i ponts al límit de la seva capacitat a l'interior del port d'Hamburg.

## Galeria

* L'Hovekanal (esquerra) desemboca al Peutekanal
* El canal vist des del pont ferroviari del Moorkanal
* El pont ferroviari entre l'Hovekanal (esquerra) i el Müggenburger Kanal (dreta)
* Fàbriques abandonades al marge del canal

## Referències

* ↑ Annette Krüger (redacció), Hafen Hamburg Handbuch, Hamburg, Hamburg Port Authority, 2011, pàgina 58-59 (en català: Manual del port d'Hamburg)
* ↑ Verordnung zur Bestimmung der schiffbaren Gewässer, Hamburg, 5 de maig de 1987 (traducció: Decret de les vies navegables d'Hamburg), §15
* ↑ Stadtatlas-Großraum Hamburg, Hamburg, Editorial PAS Verlags GmbH, 2009, ISBN 978-3-934272-92-7, pàgina 52
* ↑ Hafen aus einer Hand: feierliche Einweihung des Veddeler Wasserkreuzes Arxivat 2011-08-23 a Wayback Machine., Hamburg, Hamburg Port Authority, 14 de juny de 2011, en català: Un port connectat: Hamburg celebra la inauguració de la cruïlla dels canals del Veddel
# Atrobucca kyushini

Atrobucca kyushini és una espècie de peix de la família dels esciènids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 25 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí, d'aigües profundes i bentopelàgic que viu fins als 100 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba davant les costes del nord-oest de Borneo (Mar de la Xina Meridional).

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Chu Y.-T., Lo Y.-L. & H.-L. Wu, 1963. A study on the classification of the sciaenoid fishes of China, with description of new genera and species. Monographs of fishes of China. Publ. Shanghai Fish. Inst. . i-ii, 1-100. 40 pls.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Sasaki, K. & P. J. Kailola. 1988. Three new Indo-Australian species of the sciaenid genus Atrobucca, with a reevaluation of generic limit. Jpn. J. Ichthyol. v. 35 (núm. 3): 261-277.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Sasaki, K., 2001. Sciaenidae. Croakers (drums). p.3117-3174. A: K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Volum 5. Bony fishes part 3 (Menidae to Pomacentridae). Roma, FAO. pp. 2791-3380.
* ↑ Randall, J.E. i K.K.P. Lim (eds.), 2000. A checklist of the fishes of the South China Sea. Raffles Bull. Zool. Suppl. (8):569-667.

## Bibliografia

* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Estació d'Ikebukuro

L'Estació d'Ikebukuro (en japonés:池袋駅, Ikebukuro-eki) és una estació de ferrocarril intermodal que es troba al barri d'Ikebukuro, al districte de Toshima en Tòquio. És la tercera estació de ferrocarrils al Japó i al món en trànsit de persones. En el mateix edifici de l'estació es troben els grans magatzems Seibu, propietaris d'una de les firmes de ferrocarrils que operen en la mateixa estació. La famosa línia Yamanote passa per aquesta estació.

## Línies

Línies que passen per aquesta estació :
| Procedència/Destinació | ◄ | ► | Procedència/Destinació |
| Ferrocarrils Japonesos |||||
| Mejiro | Mejiro | Ōtsuka | Shinjuku, Shibuya, Shinagawa, Tabata, Ueno i Tòquio |
| Shinjuku | Shinjuku | Itabashi | Shinjuku, Shibuya, Ōsaki, Akabane, Kawagoe i Ōmiya |
| Shinjuku | Shinjuku | Akabane | Shinjuku, Ōfuna i Ōmiya |
| Ferrocarrils Seibu |||||
| terminal | terminal | Shiinamachi | Nerima, Tokorozawa i Hannō |
| Ferrocarrils Tōbu |||||
| terminal | terminal | Kita-Ikebukuro | Narimasu, Shiki, Kawagoe, Sakado i Ogawamachi |
| Metro de Tòquio |||||
| terminal | terminal | Shin-ōtsuka | Ogikubo i Hōnanchō |
| Kanamechō | Kanamechō | Higashi-Ikebukuro | Shin-kiba i Wakōshi |
| Kanamechō | Kanamechō | Zoshigaya | Wakōshi i Shibuya |

## Referències

* 1 2 3 4 5 Depèn del tipus de tren, les parades són diferents
# Can Móra (Badalona)

Can Móra és una masia de Badalona catalogada com a bé cultural d'interès local.

## Història

Situada sobre un emplaçament prehistòric, s'hi va trobar una sitja amb restes de la cultura de Hallstatt. També s'hi han trobat restes romanes.
La masia va ser reformada al segle xviii per Josep Francesc de Móra i Catà, que el 1749 va rebre el títol de marquès de Llo de Lluís XV, i que va ser vicepresident de la Reial Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona.
Durant la Guerra Civil es va profanar la capella i la tomba que hi havia, i van ser cremades les pertinences i l'arxiu de la casa. El 1980 era propietat dels descendents de la família Alemany.

## Descripció

És una masia d'aspecte senyorial, amb un volum paral·lelepipèdic, reformada en alguns elements. Consta de planta baixa, pis i golfes, en part amb galeria d'arcs de mig punt. Als baixos hi havia l'habitatge dels masovers i al pis l'habitatge dels propietaris, que hi passaven temporades.
Les obertures dels balcons de la planta principal tenen uns petits arcs prims de maó que les protegeixen de les inclemències del temps. A l'interior es conserva una capella, amb obres d'art del segle xviii, i un celler molt reformat a causa del seu ús continuat al llarg dels anys. El 1980 la masia es trobava en règim de masoveria, i els masovers tenien una parada de fruita, verdura i vi al mercat Maignon.
S'hi accedeix per un portal obert al camí de Sant Jeroni de la Murtra. A la porta d'entrada de la masia hi resa la data de l'any 1863. Davant la façana hi ha una àmplia era i pati limitada per un mur sobre els camps de conreu, situats a un nivell inferior.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Masia de Can Mora». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 3 4 5 6 Padrós, Joan Antoni; Lladó, Francesc. «Can Mora». Ajuntament de Badalona, 01-10-1980. [Consulta: 20 maig 2024].
* 1 2 3 «Can Móra». Inventari del Patrimoni Arquitectònic del Parc de la Serralada de Marina. Diputació de Barcelona, 01-10-2001.
* 1 2 Barrera Meya, Judit. Canyet: un vell poble. Badalona: Museu de Badalona, 2001, p. 285-289. ISBN 84-88758-06-5.

## Vegeu també

* Ca l'Alemany
* Palau del Marquès de Llo
* Palau del Marquès de Llo (Sant Pere de Riudebitlles)

## Enllaços externs

* «Can Móra». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Huila

Huila és un departament de Colòmbia.

## Símbols

L'escut del departament de Huila, a Colòmbia, fou adoptat el 1950, segons decret número 80/1950 del governador Florentino Ramirez. Huila, a diferència d'altres departaments, no va utilitzar l'escut de la capital (Neiva) com a substitut, ja que la ciutat no va adoptar el seu escut fins al 30 de novembre de 1977, decret 415 de l'alcaldia

## Municipis

* Acevedo
* Agrado
* Aipe
* Algeciras
* Altamira
* Baraya
* Campoalegre
* Colombia
* Elias
* Garzón
* Gigante
* Guadalupe
* Hobo
* Iquira
* Isnos
* La Argentina
* La Plata
* Nataga
* Neiva
* Oporapa
* Paicol
* Palermo
* Palestina
* Pital
* Pitalito
* Rivera
* Saladoblanco
* San Agustín
* Santa María
* Suaza
* Tarqui
* Tello
* Teruel
* Tesalia
* Timana
* Villavieja
* Yaguara
# Attonitus

Attonitus és un gènere de peixos de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Taxonomia

* Attonitus bounites (Vari & Ortega, 2000)
* Attonitus ephimeros (Vari & Ortega, 2000)
* Attonitus irisae (Vari & Ortega, 2000)

## Referències

* ↑ Vari, R. P. & H. Ortega 2000. Attonitus, a new genus of sexually dimorphic characiforms (Ostariophysi: Characidae) from western Amazonia; a phylogenetic definition and description of three new species. Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 11 (núm. 2): 113-140.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Vari, R. P. & H. Ortega. 2000. Attonitus, a new genus of sexually dimorphic characiforms (Ostariophysi: Characidae) from western Amazonia; a phylogenetic definition and description of three new species. Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 11 (núm. 2): 113-140.
* 1 2 Vari, R. P. i H. Ortega, 2000.
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ Practical Fishkeeping (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The diversity of fishes: Biology, Evolution, and Ecology. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6. ISBN 0-471-25031-7.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* uBio (anglès)
# Teoria de la gravetat de l'arc de Sant Martí

La teoria de la gravetat de l'arc de Sant Martí (o "l'arc de Sant Martí de la gravetat") és una teoria que les diferents longituds d'ona de la llum experimenten diferents nivells de gravetat i estan separades de la mateixa manera que un prisma divideix la llum blanca en l'arc de Sant Martí. Aquest fenomen seria imperceptible en zones de gravetat relativament baixa, com la Terra, però seria significatiu en zones de gravetat extremadament alta, com un forat negre. Com a tal, la teoria afirma desmentir que l'univers té un principi o Big Bang, ja que la teoria del big bang demana que totes les longituds d'ona de la llum siguin impactades per la gravetat en la mateixa mesura. La teoria va ser proposada per primera vegada l'any 2003 pels físics Lee Smolin i João Magueijo, i afirma que ha de superar la bretxa entre la relativitat general i la mecànica quàntica. Actualment, els científics estan intentant detectar la gravetat de l'arc de Sant Martí mitjançant el Gran Col·lisionador d'Hadrons.

## Context

L'origen de la teoria de la gravetat de l'arc de Sant Martí és en gran part el producte de la disparitat entre la relativitat general i la mecànica quàntica. Més concretament, la "localitat", o el concepte de causa i efecte que impulsa els principis de la relativitat general, és matemàticament irreconciliable amb la mecànica quàntica. Aquest problema es deu a funcions incompatibles entre els dos camps; en particular, els camps apliquen enfocaments matemàtics radicalment diferents per descriure el concepte de curvatura en l'espai-temps de quatre dimensions. Històricament, aquesta divisió matemàtica comença amb la disparitat entre les teories de la relativitat d'Einstein, que veien la física a través de la lent de la causalitat, i la física clàssica, que interpretava que l'estructura de l'espai-temps era aleatòria i inherent.

## Referències

* ↑ «Black holes do not exist where space and time do not exist, says new theory». phys.org, 15-01-2015 [Consulta: 28 març 2015].
* ↑ Kestin, Greg. «Universe May Have Been Around Since Forever, According to Rainbow Gravity Theory». NovaNext, 13-12-2013.
* 1 2 Moskowitz, Clara. «In a 'Rainbow' Universe Time May Have No Beginning». Scientific American, 09-12-2013.
* ↑ «Big Bang theory could be debunked by Large Hadron Collider». , 23-03-2015.
* 1 2 Slavnov, D. A. «Possibility of reconciling quantum mechanics with general relativity theory». Theoretical and Mathematical Physics, vol. 171, 3, 06-07-2012, pàg. 848–861. Bibcode: 2012TMP...171..848S. DOI: 10.1007/s11232-012-0080-z. ISSN: 0040-5779.
* ↑ O’Hara, Paul «Quantum Mechanics and the Metrics of General Relativity». Foundations of Physics, vol. 35, 9, 01-09-2005, pàg. 1563–1584. arXiv: gr-qc/0502078. Bibcode: 2005FoPh...35.1563O. DOI: 10.1007/s10701-005-6483-z. ISSN: 0015-9018.

## Vegeu també

* Teoria de l'estat estacionari
* Univers oscil·lant
# Attonitus ephimeros

Attonitus ephimeros és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 5 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: rius Aguaytia i Pachitea a la conca del riu Ucayali.

## Referències

* ↑ Vari, R. P. & H. Ortega 2000. Attonitus, a new genus of sexually dimorphic characiforms (Ostariophysi: Characidae) from western Amazonia; a phylogenetic definition and description of three new species. Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 11 (núm. 2): 113-140.
* ↑ Vari, R. P. & H. Ortega. 2000.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Vari, R. P. & H. Ortega. 2000. Attonitus, a new genus of sexually dimorphic characiforms (Ostariophysi: Characidae) from western Amazonia; a phylogenetic definition and description of three new species. Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 11 (núm. 2): 113-140.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.