OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escola Superior de Comerç i Distribució

L'Escola Superior de Comerç i Distribució és una fundació creada l'any 2000, dedicada a la formació i a la investigació del sector del comerç, amb seu a Terrassa i Barcelona. Realitza estudis i informes per a institucions i empreses sobre tendències de consum, estudis de mercat o econòmics relacionats amb el comerç. La seva directora és Núria Bertran, economista.
A nivell organitzatiu, el seu patronat està integrat per l'Ajuntament de Terrassa, el Departament de Comerç de la Generalitat de Catalunya i la Cambra Oficial de Comerç i Indústria de Terrassa. És un centre adscrit a la Universitat de Barcelona.

## Referències

* ↑ «"El petit comerç ha de trencar esquemes i desplegar les antenes"». El Punt Avui.
* ↑ «Les vendes del comerç han caigut un 30% des de l'inici de la crisi». Ara.cat.
* ↑ Adam Martin. Menjar per ser millors: Claus per a l'alimentació saludable de tota la família. Penguin Random House Grupo Editorial España, 10 octubre 2013, p. 320–. ISBN 978-84-01-38927-6.
* ↑ El temps d'economia. Edicions del País Valencià, 2000.
* ↑ «Uns estudis universitaris amb un alt índex d'ocupació». Ara.cat.
* ↑ «La campanya estiu allarga fins al Nadal». La Vanguardia.
* ↑ Adscripció a la Universitat de Barcelona

## Enllaços externs

* Escola Superior de Comerç i Distribució - Lloc web oficial
# Escola cabalística de Girona

L'Escola cabalística de Girona era un cercle d'estudiosos de la càbala i del misticisme jueu arrelada a la Girona medieval. Liderada per Bonastruc ça Porta, s'estructurava al voltant del call de Girona, especialment en la zona de l'antiga Via Augusta romana. Alguns autors importants del grup van ser Ishaq el Cec, Ašer ben David i Mošé ben Nahman. L'activitat de l'escola, de caràcter conservador, va concentrar-se entre els segles X i xiv.

## Referències

* ↑ «escola cabalística de Girona». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: agost 2019].
# Escola d'Eroles

L'Escola d'Eroles és una obra de Tremp (Pallars Jussà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici construït a quatre vents, amb un alçat irregular de quatre plantes (planta baixa, dos pisos i golfes) a la zona nord-oriental i d'un pis menys en la façana principal que afronta a la plaça Major. Tots els frontis tenen obertures i accessos en planta baixa. El parament original estava arrebossat i les obertures mostraven emmarcaments a base de franges llises que sobresortien lleugerament del mur, algunes de les quals encara es conserven. El frontis principal mostra una ordenació més simètrica i franges horitzontals que tradueixen a l'exterior els forjats. Les obertures són, en aquest cas, majoritàriament balcons, molt d'ells cegats; només un conserva la volada i la barana original.
# Escola de Disseny de Rhode Island

L'Escola de Disseny de Rhode Island (RISD, oficialment i en anglès Rhode Island School of Design) és una de les principals institucions artístiques dels Estats Units. Coneguda com a Ivy League de les escoles d'art, va ser fundada el 1877 a Providence, Rhode Island, en el veïnat de College Hill, prop de la Universitat de Brown, amb la qual comparteix part dels recursos acadèmics, socials i comunitaris.
RISD és considerada com una de les millors escoles artístiques dels Estats Units. A través dels anys, el diari US News ha destacat el seu programa de Màster en Belles Arts com el millors del país. Això en ratifica la qualitat, juntament amb el fet que la seva taxa d'admissions (33% l'any 2007) és la més baixa dels EUA, si exceptuem la de la universitat gratuïta Cooper Union de Nova York.
L'escola està composta per aproximadament 350 professors i curadors, i 400 funcionaris. Al voltant de 1.880 estudiants de grau i 370 estudiants de postrau componen el cos estudiantil, provinent dels Estats Units i d'altres 50 països. RISD ofereix 16 carreres universitàries i 17 programes de Màster. Alhora pertany a l'Associació d'Universitats Independents d'Art i Disseny (AICAD), un consorci de 36 escoles d'ensenyament artístics als Estats Units. El museu de la universitat, el RISD Museum, manté prop de 80.000 obres.

## Alumnes destacats

* Francesca Woodman
* Martha Coolidge (B.F.A. 1968) – Directora de cinema
* Walt Simonson (B.F.A. 1972) – Dibuixant i guionista de còmics
* Tina Weymouth (B.F.A. 1974) – Membre fundador del grup musical Talking Heads. David Byrne també va estudiar a RISD, però no va arribar a graduar-se.
* Gus Van Sant (B.F.A. 1975) – Director de cinema
* Roz Chast (B.F.A. 1977) – Caricaturista del The New Yorker
* Robert Richardson (B.F.A. 1979) - Director de fotografia, guanyador de dos Oscars
* Charles Stone III (B.F.A. 1988) – Director de cinema i creador de la famosa campanya comercial "Whassup?" per a la marca de cervesa Budweiser
* Jose Clemente Orozco (MFA 1990) – Dissenyador gràfic i dibuixant; net del famós muralista
* Shepard Fairey (B.F.A. 1992) – Dissenyador gràfic, creador de la campanya Obey Giant
* Seth MacFarlane (B.F.A. 1995) – Creador de les sèries animades "Family Guy" i "American Dad!"

## Professors destacats

* Ootje Oxenaar – Dissenyador gràfic, creador dels dissenys de l'antiga moneda holandesa, el florí neerlandès
* Friedrich St. Florian – arquitecte, dissenyador del Monument Nacional a la Segona Guerra Mundial
* Chris Van Allsburg – Il·lustrador de contes infantils, guanyador de la Medalla Caldecott per The Polar Express
# Escola de Ferrara

L'Escola de Ferrara és una de les escoles italianes de pintura que van veure la llum durant el renaixement italiana.

## Història

L'escola de Ferrara neix a l'empara de la casa dels Este a Ferrara, que dona suport a les arts. Un mecenatge que va créixer amb Hèrcules I d'Este el 1470, i que la família continua fins a Alfons II d'Este, mort sense hereus el 1597. Moltes de les obres dels artistes es van dispersar amb la fi de la senyoria dels Este a Ferrara. El seu estil evolucionarà en el temps experimentant les influències dels artistes de les ciutats i de les regions veïnes: Mantua, Venècia, la Llombardia, Florència i sobretot Bolonya.

## Principals representants
### Abans segle xv

* Gelasio di Nicolò
* Galasso Galassi
* Cristoforo da Ferrara
* Antonio Alberti

### Segle XV

* Cosmè Tura (1430? - 1495)
* Francesco del Cossa (Ferrara, c. 1436- Bolonya, 1477/78)
* Ercole de' Roberti (c. 1451 - 1496)
* Lorenzo Costa il Vecchio (Ferrara, 1460 - Mantua, 5 de març de 1535)
* Boccaccio Boccaccino
* Domenico Panetti
* Giovanni Battista Benvenuti (anomenat també l'Ortolano Ferrarese) (1490-1525)
* Ercole Grandi
* Ludovico Mazzolino
* Michele Cortellini

### Segle XVI

* Nicolò Pisano
* Dosso Dossi (c. 1480-1542)
* Battista Dossi
* Girolamo da Carpi
* Benvenuto Tisi anomenat Il Garofalo (Ferrara, 1481 - Ferrara, 6 de setembre de 1559)
* Ludovico Mazzolino (c. 1480 - c. 1530)
* Sigismondo Scarsella
* Ippolito Scarsella anomenta Scarsellino
* Carlo Bononi actiu també a Bolonya i Mantua (1569 – 1632)
* Sebastiano Filippi anomenat Bastianino (c .1532 - 1602)
* Camillo Ricci
* Domenico Mona
* Gaspare Venturini
* Giovanni Andrea Ghirardoni
* Giovanni Paolo Grazzini
* Jacopo Bambini
* Giulio Cromer

### Segles XVII i xviii

* Carlo Bononi (actiu també a Bolonya i Mantua)
* Alfonso Rivarola
* Giovanni Battista della Torre
* Camillo Berlinghieri
* Ippolito Caselli
* Francesco Naselli
* Ercole Sarti
* Giovan Francesco Barbieri Guercino anomenta Guerchin (1591-1666)
* Paolo Antonio Barbieri
* Benedetto Genari il vecchio
* Cesare Genari
* Giuseppe Caletti
* Ludovico Lana
* Francesco Costanzo Cattaneo
* Giuseppe Bonati
* Giuseppe Avanzi
* Orazio e Cesare Mornasi
* Francesco e Antonio Ferrari
* Francesco Scala
* Maurelio Scanavini
* Giacomo Parolini
* Giuseppe Zola
* Giovanni Francesco Braccioli
* Antonio Contri
* Giuseppe Ghedini
* Giovanni Monti
* Alberto Muchiatti
* Giuseppe Santi
* Giovanni Masi

## Bibliografia

* Sydney J. Freedberg. In Pelican History of Art: Painting in Italy, 1500-1600. Penguin Books Ltd, 1993.
* Francis P. Smyth, John P. O'Neill. In National Gallery of Art, Washington DC: The Age of Correggio and the Carracci: Emilian Painting of the 16th and 17th Centuries. 1986
* Camillo Laderchi. La pittura ferrarese, memorie. Googlebooks 1856.

## Enllaços externs

* Census of Ferrarese Paintings and Drawings
# Hipogonadisme hipergonadotròpic

L'hipogonadisme hipergonadotròpic (HH), també conegut com a hipogonadisme primari o perifèric/gonadal o insuficiència gonadal primària, és una trastorn que es caracteritza per un hipogonadisme que es deu a una resposta alterada de les gònades a les gonadotropines, l'hormona fol·liculoestimulant (FSH) i l'hormona luteïnitzant (LH) i, al seu torn, una manca de producció d'esteroides sexuals. Com a compensació i la manca de retroalimentació negativa, els nivells de gonadotropines són elevats. Les persones amb HH tenen un hipotàlem i una hipòfisi intactes i en funcionament (de l'eix hipotalàmic-hipofisiari-gonadal) de manera que encara són capaços de produir FSH i LH. L'HH es pot presentar com a congènita o adquirida. L'HH es pot tractar amb teràpia hormonal substitutiva.

## Referències

* 1 2 «Chapter 5 – Endocrine disorders of the reproductive system». A: Handbook of Diagnostic Endocrinology (en anglès). Third. Academic Press, 2021, p. 157–180. DOI 10.1016/B978-0-12-818277-2.00005-4. ISBN 978-0-12-818277-2 [Consulta: 28 juliol 2022].
* ↑ Cancer and Sexual Health. Springer, 2011, p. 207–208. ISBN 978-1-60761-915-4 [Consulta: 10 juny 2012].
* ↑ Biology of Human Reproduction. University Science Books, 2002, p. 363. ISBN 978-1-891389-12-2 [Consulta: 10 juny 2012].
* ↑ «Low Sex Drive (Hypogonadism): Symptoms, Treatment». [Consulta: 28 juliol 2022].
# Olavtoppen

L'Olavtoppen, de vegades traduït com a pic Olavtoppen o Mont Olav, és el punt més alt de l'illa de Bouvet, una illa d'origen volcànic i dependència de Noruega. L'Olavtoppen està situat al nord del centre de l'illa, immediatament al sud del cap Valdivia, i s'eleva 780 metres sobre el nivell del mar. Va ser coronat per primera vegada el 21 de febrer de 2012 per Aaron Halstead, Will Allen, Bruno Rodi, i Jason Rodi.

## Referències

* 1 2 Barr, Susan. Norway's Polar Territories. Oslo: Aschehoug, 1987, p. 59. ISBN 82-03-15689-4.
* ↑ «WebCite query result» (en anglès). Arxivat de l'original el 2013-05-17. [Consulta: 8 març 2017].
* ↑ Rubin, Jeff. Antarctica. Lonely Planet, 2005, p. 155. ISBN 1-74059-094-5.
* ↑ «Making History – Summiting of the most remote land on Earth | Expédition pour le futur 2012 - Expedition for the Future» (en anglès). 2012. Arxivat de l'original el 2013-03-13 [Consulta: 8 març 2017].
* ↑ «AAC Publications - Antarctica, Bouvetoya, Olatoppen (774m), First True Ascent». [Consulta: 21 maig 2022].
# Oli de coco

L'oli de coco o oli de copra és un oli vegetal que s'extreu del fruit dels cocos, els fruits del cocoter (Cocos nucifera). També és conegut com a mantega de coco. No s'ha de confondre amb l'oli de palma que s'extreu d'unes altres palmeres, del gènere Elaeis. Les illes Filipines n'és el principal productor del món. La producció d'oli de 2005 a 2009 està al voltant de 3 milions de tones.
| Any | 2005–06 | 2006–07 | 2007–08 | 2008–09 |
| Producció, Milions de tones | 3,46 | 3,22 | 3.53 | 3,33 |

## Obtenció

S'obté per via humida afegint una mica d'aigua a la polpa dels cocos i esprement-la. la separació de l'oli simplement es fa per flotació, aquest és un sistema tradicional i casolà. Altres mètodes separen l'oli de la resta líquida per escalfament o centrifugació per exemple.
Per via seca, la polpa del coco quan està seca s'anomena copra, es fa per premsat l'oli de copra s'ha de refinar i no té les propietats de l'oli de coco verge. L'oli de coco extra verge és aquell que és premsat en fred i no és sotmès al procés de refinació i que té menys del 0,5% d'acidesa. Es solidifica per sota dels 25 °C.

## Ús

Com oli de cuina per fregir en diversos països asiàtics, es considera un oli comestible i comença a fer fum a 180 °C. Principalment s'utilitza en cosmètics per les seves propietats emol·lients, en forma de sabons i cremes, actua sobre la pell com una capa protectora que ajuda a retenir la humitat i recomanat en pells fines irritades i nflamades.
Industrialment es fa servir en cobertures de xocolata per a gelats o en resines per la indústria química. És la matèria primera per a produir Dietanolamida d'àcids grassos, derivades de l'alcohol làuric com el lauril sulfat de sodi inhibidor de la corrosió, olis sulfonats i productes cosmètics de neteja i altres.

## Vegeu també

* Oli de palma
* Oli de cacauet

## Notes i referències

* ↑ "Oilseeds: World Markets and Trade" Table 03: Major Vegetable Oils: World Supply and Distribution (Commodity View) http://www.fas.usda.gov/psdonline/circulars/oilseeds.pdf Arxivat 2010-05-27 a Wayback Machine.
# Artibai

L'Artibai és un riu curt del nord de la península Ibèrica que neix a les Muntanyes Basques i desemboca al Mar Cantàbric. El seu curs transcorre per Biscaia, País Basc, al nord d'Espanya. Neix al vessant nord del mont Oiz des d'on provenen diferents rierols que s'uneixen i prenen entitat a Iruzubieta (Markina-Xemein). Més endavant rep pel seu marge dret el riu Urko que prové de la muntanya amb el mateix nom.
Creua pels municipis de Mallabia, Ziortza-Bolibar, Markina-Xemein; a partir de Berriatua es veu influït per les marees i desemboca a Ondarroa formant una ria. En els primers anys del segle xx Va tenir molt de renom el balneari d'Urberuaga situat a la seva riba poc després d'abandonar el nucli urbà Markiñarra. La vall de l'Artibai, juntament amb la vall del riu Lea, forma la comarca biscaïna de Lea Artibai, i ambdós estan integrat a la xarxa de protecció Natura 2000. La qualitat de les seves aigües, sobretot a la part alta de la conca, afavoreix l'hàbitat del visó europeu (Mustela lutreola), carnívor semiaquàtic globalment amenaçat, que és molt exigent amb la conservació dels marges i riberes, on troba les seves preses principals: crancs, peixos, amfibis, aus aquàtiques. A la part alta de la conca predominen els usos agrícoles del terreny, amb prats i plantacions de pinedes, però és possible trobar restes del bosc autòcton original amb alguns alzinars cantàbrics, sobretot a la riba esquerra i zones de freixe i avellaners. La llera és pedregosa, amb blocs de pedres arenisques i calcàries, alternant amb graves, sorres i fangs. Hi ha molta vegetació d'algues i molses i a les seves ribes pollancres. A les seves aigües es pot trobar des del salmó fins als barbs, passant per les truites o anguiles. A la desembocadura queden algunes restes dels antics aiguamolls.

## Afluents

Els afluents de l'Artibai són per la dreta:
* Urko.
* Amalloa.
* Gorozika.
Per l'esquerra:
* Zigortza.
* Igotz.

## Referències

* ↑ «Euskal Herriko ibaien zerrenda» (en euskera). Euskaltzaindia, 28-04-2012. [Consulta: 8 gener 2023].
* ↑ Fradua, Imanol. «Más protección para Lea y Artibai» (en castellà). Deia, 11-04-2012. [Consulta: 8 gener 2023].

## Enllaços externs

* Rius d'Euskadi. Arxivat 2009-02-24 a Wayback Machine.
* Foto del riu al seu pas per Markina.
# Ermita del Roser (Pardines)

L'Ermita del Roser és una obra de Pardines (Ripollès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un immoble de planta rectangular amb teulada a doble vessant amb el carener perpendicular a la façana. L'aparell constructiu es a base de pedra sense treballar i amb pedra de més grans dimensions als angles. Presenta una porta d'arc de mig punt de pedra amb una finestra a cada costat emmarcada amb pedra.

## Història

Segons la llegenda l'ermita del Roser va ser construïda, pel Mauner, un home molt ric, però desaprensiu, del qual s'explica que tenia ovelles a la muntanya i baixava cap el poble al capvespre. Un dia, es va trobar un esperit; sentint-se amenaçat i en perill, i per tal de protegir-se'n, va invocar la Verge del Roser i li va prometre que, si la força invisible que ara retenia el deixava anar, faria construir una capella dedicada a la Verge. Passats els anys, i ja mort sense complir la promesa, un amenaçador llop de capella promesa pel seu pare a la Verge. L'ermita s'ha restaurat l'any 2008 i la marededeu i la marededeu del Roser torna a estar exposada a l'ermita després d'haver estat més de 30 anys a l'església parroquial de Sant Esteve.

## Referències

* 1 2
# Erostreet Festival

L'Erostreet Festival va ser un festival sobre la diversitat sexual humana que va tenir lloc a Barcelona els dies 11 i 12 de juny de 2016.
El festival va néixer amb la intenció de donar visibilitat a la gran diversitat de tendències i opcions sexuals existents, així com a la qualitat de treball que feien els professionals catalans.
En el festival es podien trobar tallers i xerrades educatives, projeccions multimèdia, concursos, exposicions d'art i stands i expositors, entre d'altres.

## Referències

* 1 2 «Podcast de la notícia retransmesa per Ràdio Sabadell». Ràdio Sabadell. Arxivat de l'original el 12 d’agost 2016. [Consulta: 14 juny 2016].
* ↑ «Entrada a l'agenda d'actes de la Vanguardia» (en castellà). la Vanguardia. Arxivat de l'original el 6 d’agost 2016. [Consulta: 14 juny 2016].
# Eruguera alablanca

L'eruguera alablanca (Edolisoma ostentum) és una espècie d'ocell de la família dels campefàgids (Campephagidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos de les illes de Panay, Guimaras i Negros, a les Filipines centrals.

## Referències

* ↑ «Eruguera alablanca». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021(català)
# Eruguera capgrisa

L'eruguera capgrisa (Edolisoma schisticeps) és una espècie d'ocell de la família dels campefàgids (Campephagidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos de les illes Misool i Salwati, a les Raja Ampat, Nova Guinea, excepte el sud-est i l'arxipèlag D'Entrecasteaux.

## Referències

* ↑ «Eruguera capgrisa». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021(català)
# Eruguera d'espatlles vermelles

L'eruguera d'espatlles vermelles (Campephaga phoenicea) és una espècie d'ocell de la família dels campefàgids (Campephagidae) que habita boscos, sabanes i matolls del Senegal, Gàmbia, sud de Mali, Guinea Bissau, Guinea, Sierra Leone, Libèria, Costa d'Ivori, Ghana, Togo, Benín, Burkina Faso, Nigèria, Camerun, República Centreafricana, el Txad, sud del Sudan, Etiòpia, Eritrea, República del Congo, nord d'Angola, sud-oest, nord i nord-est de la República Democràtica del Congo, Uganda i nord-oest de Kenya.

## Referències

* ↑ «Eruguera d'espatlles vermelles». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021 (català)
# Eruguera de Makira

L'eruguera de Makira (Edolisoma salomonis) és una espècie d'ocell de la família dels campefàgids (Campephagidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos de les illes Salomó.

## Referències

* ↑ «Eruguera de Makira». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021(català)
# Eruguera de Petit

L'eruguera de Petit (Campephaga petiti) és una espècie d'ocell de la família dels campefàgids (Campephagidae) que habita els boscos del sud-est de Nigèria, sud de Camerun, el Gabon, República del Congo, República Centreafricana, nord-est, est i sud-est de la República Democràtica del Congo, oest d'Uganda i oest de Kenya i nord-oest d'Angola.

## Referències

* ↑ «Eruguera de Petit». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021 (català)
# Eruguera de Yap

L'eruguera de Yap (Edolisoma nesiotis) és una espècie d'ocell de la família dels campefàgids (Campephagidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos de Yap, una illa de les Carolines.

## Referències

* ↑ «Eruguera de Yap». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021(català)
# Eruguera de l'illa de Maurici

L'eruguera de l'illa de Maurici (Lalage typica) és una espècie d'ocell de la família dels campefàgids (Campephagidae) que habita els boscos de l'illa de Maurici.

## Referències

* ↑ «Eruguera de l'illa de Maurici». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021(català)
# Eruguera de la Indoxina

L'eruguera de la Indoxina (Lalage polioptera) és una espècie d'ocell de la família dels campefàgids (Campephagidae).
Habita el bosc obert, ciutats i vegetació secundària de les muntanyes de Myanmar (excepte el nord-est), nord-oest, centre, sud-oest i nord-est de Tailàndia, Laos, Cambodja i centre i sud del Vietnam.
Ha estat desplaçada recentment des del gènere Coracina fins Lalage.

## Referències

* ↑ «Eruguera de la Indoxina». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/03/2021(català)
* ↑ KA Jønsson, RCK Bowie, JAA Nylander, L Christidis, JA Norman et J Fjeldså. 2010. Biogeographical history of cuckoo-shrikes (Aves: Passeriformes): transoceanic colonization of Africa from Australo-Papua. Journal of Biogeography 37: 1767–1781.
# Eruguera de la Polinèsia

L'eruguera de la Polinèsia (Lalage maculosa) és una espècie d'ocell de la família dels campefàgids (Campephagidae).
Habita els boscos des de les terres baixes fins a les muntanyes del centre i nord de Vanuatu des d'Espíritu Santo fins Éfaté. Santa Cruz, illes Fiji, incloent Rotuma. Tonga, Niue, Wallis i Futuna, i oest de Samoa a les ille Savaii i Upolu.

## Referències

* ↑ «Eruguera de la Polinèsia». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/03/2021(català)
# Eruguera de les Sula

L'eruguera de les Sula (Edolisoma sula) és una espècie d'ocell de la família dels campefàgids (Campephagidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos de les illes Sula, properes a la costa oriental de Sulawesi.

## Referències

* ↑ «Eruguera de les Sula». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021(català)
# Eruguera estriada

L'eruguera estriada (Coracina lineata) és una espècie d'ocell de la família dels campefàgids (Campephagidae).
Habita boscos, clars i vegetació secundària de l'illa de Waigeo, oest, nord i sud-est de Nova Guinea, incloent Numfor, Nova Bretanya, Nova Irlanda, Illes Salomó, Nord-est d'Austràlia, des de l'est de Queensland, cap al nord fins a la Península del Cap York, cap al sud al nord-est de Nova Gal·les del Sud.

## Referències

* ↑ «Eruguera estriada». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021