OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joseph Ignace Guillotin

Joseph Ignace Guillotin (Saintes, 28 de maig de 1738 - París, 26 de març de 1814) va ser un metge i diputat francès. El seu nom s'associa a la invenció de la guillotina, dispositiu mecànic per executar els condemnats a mort a través de la decapitació. Realment, el Dr. Guillotin no fou l'inventor d'aquest dispositiu, però sí que va proposar-ne la utilització a França. L'ús de l'epònim per designar la guillotina es va convertir en un fet habitual. Alguns familiars van arribar a sol·licitar al govern que deixessin d'utilitzar el seu nom per descriure la màquina, però l'esforç fou en va i van haver de canviar-se el cognom.

## Biografia

A l'inici de l'educació secundària, Guillotin es va interessar per les arts; fou professor de literatura a l'Irishah Collegue de Bordeus. Va decidir continuar els estudis com a físic i finalment va estudiar medicina a Reims i a la universitat de París. Es graduà el 1770.
El 1784 el govern francès el va designar, juntament amb Benjamin Franklin i altres, per investigar el magnetisme animal, suposadament descobert per Franz Mesmer. El 1789 es va convertir en diputat de París a l'Assemblea Constituent francesa. Va ser en aquesta posició des d'on va proposar l'ús de la guillotina a l'Assemblea Legislativa. Tot i aquesta oferta, Guillotin era contrari a la pena de mort, però creia que un mètode d'execució més humà i menys dolorós hauria de ser el primer pas cap a una eliminació total d'aquest tipus de condemnes. També va intentar que les execucions fossin vistes per menys famílies i nens, i de fet, va votar per a fer-les més privades i individualitzades.
Una llegenda urbana afirma que executaren el Dr. Guillotin amb la seva màquina. Però això és fals, ja que la seva mort va ser provocada per l'àntrax en una espatlla.

## Referències

* 1 2 «¿De dónde surgió la guillotina como una pena de muerte?» (en castellà). Muy Interesante. [Consulta: 26 març 2019].

## Enllaços externs

* Retrats mèdics (francès)
# Chalceus

Chalceus és un gènere de peixos de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Taxonomia

* Chalceus epakros (Zanata & Toledo-Piza, 2004)
* Chalceus erythrurus (Cope, 1870)
* Chalceus fasciatus (Jardine & Schomburgk, 1841)
* Chalceus flavicolis (Posada, 1909)
* Chalceus guaporensis (Zanata & Toledo-Piza, 2004)
* Chalceus heterolepis (Fowler, 1907)
* Chalceus latus (Jardine a Schomburgk, 1841)
* Chalceus macrolepidotus (Cuvier, 1817)
* Chalceus pellegrini (Puyo, 1943)
* Chalceus spilogyros (Zanata & Toledo-Piza, 2004)
* Chalceus taeniatus (Jardine & Schomburgk a Schomburgk, 1841)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 Zanata, A. M. & M. Toledo-Piza. 2004. Taxonomic revision of the South American fish genus Chalceus Cuvier (Teleostei: Ostariophysi: Characiformes) with the description of three new species. Zool. J. Linn. Soc. Núm. 140: 103-135.
* ↑ Cope, E. D. 1870. Contribution to the ichthyology of the Marañon. Proceedings of the American Philosophical Society v. 11: 559-570.
* ↑ Cuvier, G. 1818. Sur les poissons du sous-genre Mylètes. Memoires du Museum National d'Histoire Naturelle (N. S.) (Série A) Zoologie v. 4: 444-456, Pls. 21-22.
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ Practical Fishkeeping (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Cuvier, G. 1819: Sur les poissons du sous-genre Hydrocyon, sur deux nouvelles espèces de Chalceus, sur trois nouvelles espèces du Serrasalmes, et sur l'Argentina glossodonta de Forskahl, qui est l'Albula gonorhynchus de Bloch. Memoires du Museum National d'Histoire Naturelle (N. S.) (Série A) Zoologie v. 5: 351-379, Pls. 26-28.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Regan, C. T. 1912: A revision of the South American characid fishes of the genera Chalceus, Pyrrhulina, Copeina, and Pogonocharax. Annals and Magazine of Natural History (Series 8) v. 10 (núm. 58): 387-395.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* uBio (anglès)
# Autoretrat prop del Gòlgota

Autoretrat prop del Gòlgota (en francès Autoportrait près du Golgotha) és un quadre de Paul Gauguin fet el 1896 al principi de la seva segona estada a Tahití. Es conserva al Museu de Arte de São Paulo. Es coneix per la referència núm. 534 del catàleg de Wildenstein.

## Context

L'autoretrat expressa els seus turments físics i morals. A França s'havia fracturat una cama en una baralla i s'havia contagiat de sífilis. En tornar per segon cop a Tahití la seva salut va empitjorar. Va intentar tornar amb la seva antiga amant, Tehemana, però les úlceres que a Gauguin li havien sortit a la cama, que podrien ser d'origen sifilític, la van espantar tant que el va deixar. El maig de 1896 reconeix que està prop del suïcidi («cosa ridícula de fer però probablement inevitable»). El juliol va ingressar a l'hospital militar de Papeete on es va registrar com a indigent i on escriu:
    «Estic a l'hospital colonial tractant-me el peu que està molt espatllat [...] Només em queda dir-te que [...] segueixo pintant quadres que són grollerament repel·lents.».
A l'inici de la segona estada a Tahití moralment també estava afectat. Les crítiques de l'última exposició a París havien sigut dures i se sentia abandonat pels amics. Gauguin, que havia deixat la seva professió de banquer i la seva família, no podia entendre que es volgués revolucionar l'art des d'una posició acomodada en la burgesia parisenca.

## Descripció

Aquest estat d'ànim el reflecteix en el quadre. A diferència d'autoretrats anteriors, les seves faccions són menys marcades i expressa patiment. Els seus ulls pesats i apagats expressen dolor i fatiga. La mirada fixa i decidida és alhora desafiant i digne, conscient de la realitat. Darrere seu, a cada costat, apareixen unes figures obscures, un monjo encaputxat i un indi probablement inca. Són els símbols de la seva personalitat dual, el cristianisme europeu i les arrels peruanes, a més d'espectres de la mort.
El Gòlgota és el turó als afores de Jerusalem on Crist va patir el calvari. Aquesta referència cristiana que va deixar inscrita en el quadre és una mostra que el pintor es considerava un màrtir de l'art. La bata d'hospital sembla una túnica d'un condemnat.

## Historial

El quadre no el va enviar a França per vendre'l com la resta. Després de la seva mort va ser subhastat a Papeete, el 1903, junt amb la resta de les seves pertinences. Va ser adquirit per l'escriptor Victor Ségalen que havia anat a les illes Marqueses per informar-se dels últims dies del pintor i es va trobar amb un «retrat dolorós». En tornar a França, el va vendre a Ambroise Vollard.
L'obra està publicada en el catàleg de Wildenstein de 1964 amb el número 534, i en el catàleg de Gabriele Sugana de 1972 amb el número 377.

## Referències

* ↑ Fitxa del Museu de Arte
* ↑ Carta de Paul Gauguin a Charles Morice, maig de 1896. Recollida a Paul Gauguin, la búsqueda del paraíso, de Bernard Denvir, Odín Editores, Barcelona: 1994. ISBN 84-493-0081-9
* ↑ Carta de Paul Gauguin a Alfred Vallette, juliol de 1896.
* ↑ Ségalen, Victor «Gauguin dans son dernier décor» (en francès). Le Mercure de France, núm. 174, 6-1904, p. 679-685 [Consulta: 29 desembre 2008].
# Bryconamericus arilepis

Bryconamericus arilepis és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Referències

* ↑ Román-Valencia, C., Vanegas-Ríos, J.A. & Ruiz-C., R.I. 2008. Una nueva especie de pez del género Bryconamericus (Ostariophysi: Characidae) del río Magdalena, con una clave para las especies de Colombia. Revista de Biología Tropical (International Journal of Tropical Biology), 56 (4): 1749-1763.
* ↑ Eigenmann C. H., McAtee W. L. & i D. P. Ward 1907. On further collections of fishes from Paraguay. Ann. Carnegie Mus. v. 4 (núm. 2). 110-157.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Lima, F.C.T., L.R. Malabarba, P.A. Buckup, J.F. Pezzi da Silva, R.P. Vari, A. Harold, R. Benine, O.T. Oyakawa, C.S. Pavanelli, N.A. Menezes, C.A.S. Lucena, M.C.S.L. Malabarba, Z.M.S. Lucena, R.E. Reis, F. Langeani, L. Cassati i V.A. Bertaco 2003. Genera Incertae sedis in Characidae. p. 106-168. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes 2003. Subfamily Characinae (Characins, tetras). p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Sant Jaume d'Argentona

L'església de Sant Jaume d'Argentona o ermita de Sant Jaume de Traià és una construcció preromànica del segle x d'Argentona (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Es va construir sobre una d'anterior paleocristiana. Antigament havia estat sota l'advocació de Sant Cugat.
S'hi organitza periòdicament l'Aplec del veïnat de Sant Jaume de Traià d'Argentona, on s'hi fa una tradicional lectura de l'Auca de Traià i una repicada d'una campana, entre altres activitats.

## Descripció

En l'època medieval i moderna l'església es trobava al terme municipal de Mataró, fins que fou definitivament permutat el 1840. Inicialment estava advocada a Sant Cugat, i apareix documentada per primer cop (com a capella) el 6 d'octubre de 996, en una permuta amb l'abat Otó del monestir de Sant Cugat del Vallès per part del comte Ramon Borrell i la seva muller Ermessenda de Carcassona.
Aquesta ermita es troba enrunada. Únicament es conserven dempeus les parets laterals i s'entreveu l'estructura de l'absis que encapçala l'església per la banda de llevant. La capella és d'una sola nau rectangular amb una capçalera trapezoidal. Pel que fa a la coberta, hi ha restes d'encanyissat i també apareixen dovelles que formaven l'arc triomfal que separava el santuari de la nau.
La porta original, al costat sud, està tapiada pel mur amb contrafort d'època barroca.
A la banda de ponent s'hi va obrir un nou portal que va propiciar l'enderrocament del primitiu mur preromànic. No hi ha restes de les finestres. Els murs que romanen dempeus són totalment llisos sense cap mena d'ornamentació. L'aparell ha estat fet seguint la tècnica del reble, fet de pedra petita i fang amb restes ceràmiques trossejades.
El mal estat de la capella va fer que el 1875 s'hi deixés de fer l'aplec que s'hi celebrava el dia de Sant Jaume. Es va enrunar definitivament el 9 de setembre de 1881. Més modernament s'hi va reprendre periòdicament un aplec, tot i que en el marc més ampli de tot el veïnat.
* Porta de ponent
* Interior de l'església des de la porta de ponent. Al fons es pot veure la base de l'absis.
* Contraforts del mur nord

## Referències

* 1 2 3 4
* ↑ «Sant Jaume de Treià». enciclopedia.cat. [Consulta: 30 juny 2024].
* 1 2 «Diumenge se celebra l'aplec de Sant Jaume de Traià». Ràdio Argentona, 16-07-2012. [Consulta: 30 juny 2024].
* ↑ «Aplec de Sant Jaume de Traià». Ajuntament d'Argentona, 26-07-2023. [Consulta: 30 juny 2024].
* 1 2 Farell et al. «La Carta Arqueològica d'Argentona. Estat actual». [Consulta: 30 juny 2024].

## Bibliografia

* Graupera, Joaquim. La capella pre-romànica de Sant Jaume de Traià (Argentona). El Maresme romànic, II. Mataró: Museu Comarcal del Maresme; Grup d'Amics de l'Art Romànic del Maresme, 1989.
# Avempace

Abu-Bakr Muhàmmad ibn Yahya ibn as-Sàyigh ibn Bajja (àrab: أبو بكر محمد بن يحيى بن الصايغ بن باجة, Abū Bakr Muḥammad ibn Yahyà ibn aṣ-Ṣāyiḡ ibn Bājja), més conegut simplement com a Ibn Bajja, i, a Europa, pel nom llatinitzat d'Avempace, fou un filòsof andalusí nascut a Saragossa entre 1070 i 1090, i mort a Fes el 1138, interessat també en la medicina, la poesia, la física la botànica, la música i l'astronomia.
Va ser visir en Taifa de Saraqusta, amb Ibn Tifilwit de 1114 a 1116. Abans que aquest últim morís en una operació militar contra els cristians. Ibn Bayya estava molt prop de Ibn Tifilwit, li va escriure un elogi (Reconeixement dels mèrits d'una persona mitjançant expressions favorables.) i poemes. En 1118 l'Emirat de Saraqusta va ser finalment conquerit l'any 1118 per Alfons I d'Aragó. Roman en el cercle de poder almoràvit i continua exercint de visir amb Yússuf ibn Taixfín a Xàtiva. Apareix a Sevilla en 1136 amb el seu deixeble Abû l-Ḥasan Ibn al-Imâm. Autor d'obres matemàtiques, metafísiques i morals molt apreciades pels musulmans i sovint elogiades per Ibn Tufayl, va professar una filosofia mística que li va fer ser acusat d'heretgia pels seus correligionaris. A causa del seu treball, representa a Occident el que Al-Farabí representa a Orient.
El seu pensament va tenir una gran influència en Ibn Ruixd (Averrois) i Albert Magne. Fou mestre de l'erudit andalusí Ibn Tufayl i exercí una influència decisiva en la seva obra. La majoria dels seus escrits i un llibre no es van veure completats (o ben organitzats), a causa de la seva mort precipitada.
La seva obra capital, El règim del solitari, expressa una protesta moral contra el materialisme i la vida mundana de les classes dominants de l'època. Afirma que, donada la corrupció de la societat, la persona que ha comprès la seva veritable condició ha de mantenir-se'n al marge, com a mínim en pensament.

## Referències

* ↑ Rodríguez Santidrián, Pedro. «Avempace (Ibn Bajia)». A: Diccionario de las religiones. Madrid: Alianza, 1994, p. 60. ISBN 84-7838-400-6.
* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 230.
* ↑ Lagardère, Vincent. Les almoravides (en francès). París: l'Harmattan, 1989, p. 80, 174-178.
* ↑ «Avempace en el De anima de Alberto Magno*», 08-02-2021. [Consulta: 8 febrer 2021].
* ↑ Diccionario de Filosofía (en castellà). Barcelona: SPES Editorial (edició especial per a RBA Editoriales), 2003, p. 18 (Biblioteca de Consulta Larousse). ISBN 84-8332-398-2.

## Enllaços externs

* «Avempace». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* «La Imaginacion en Avempace». [Consulta: 8 febrer 2021].
# Bryconamericus cinarucoense

Bryconamericus cinarucoense és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 3,7 cm de llargària total.
* Nombre de vèrtebres: 35.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: riu Cinaruco (conca del riu Orinoco a Veneçuela) i conca del riu Essequibo a Guaiana.

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H., McAtee W. L. & i D. P. Ward 1907. On further collections of fishes from Paraguay. Ann. Carnegie Mus. v. 4 (núm. 2). 110-157.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Román–Valencia, C., Taphorn B., D. C. & Ruiz–C., R. I. 2008. Two new Bryconamericus: Bryconamericus cinarucoense n. sp. and Bryconamericus singularis n. sp. (Characiformes, Characidae) from the Cinaruco River, Orinoco Basin, with keys to all Venezuelan species. Animal Biodiversity and Conservation, 31 (1): 15–27.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes 2003. Subfamily Characinae (Characins, tetras). p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# SDD

SDD té els següents significats:
* Socialdemòcrates de Dinamarca, partit polític de Dinamarca
* Església SDD (de l'acrònim de Sants dels Darrers Dies), congregació religiosa fundada per Joseph Smith als Estats Units
* Sammlung Deutscher Drucke, biblioteca nacional digital d'Alemanya
* Nintendo SDD (de l'acrònim en anglès System Development Division), departament de desenvolupament de tecnologia de Nintendo
* Storia delle Donne, revista científica especialitzada en història de les dones
* Software Design Description, norma de l'IEEE per a la descripció d'un projecte de programari
* Disc flexible (del seu nom en anglès Single Density Disk), dispositiu d'emmagatzematge de dades
* Detector de deriva de silici (del seu nom en anglès Silicon Drift Detector), detector de radiació X utilitzat en espectroscòpia i microscòpia electrònica
* Càrrec per domiciliació (del seu nom en anglès SEPA Direct Debit), operació bancària de cobrament per compte corrent
* SDD també és el codi ISO 4217 del dinar sudanès, moneda oficial històrica del Sudan
* SDD també és el codi IATA de l'Aeroport de Lubango, aeroport que serveix Lubango a Angola
* Sdd també és l'abreviatura de la saddlebackita, mineral de la classe dels sulfurs
* .sdd també és l'extensió dels fitxers de presentacions de StarOffice, paquet ofimàtic propietari
# Crònica dels estats peninsulars

La Crònica aragonesa de 1305, també anomenada Crònica dels estats peninsulars o Crònica navarro-aragonesa, és una història general d'Espanya escrita en aragonès i centrada en aquest regne i els seus orígens llegendaris en els reis de Sobrarbe (que es posen davant dels de Navarra), la primera redacció de la qual va ser culminada el 1305, i la seva ampliació el 1328. Segons Ubieto Arteta (1981, pàg. 50—51) va ser escrita per un monjo del monestir de Montearagón.
Les seves fonts són, principalment, la Historia de rebus Hispaniae del Toledano a través de la seva versió aragonesa Estoria de los godos (1253) i les Cròniques de Sant Victorián, a més de la història oral. El seu autor assenyala que «així ho troben en alguns llocs cròniques, i especialment en les de Sant Vitorián de Ribagorça». Al seu torn va servir de font per a la versió ampliada de la Crònica de Sant Joan de la Penya.
La crònica sembla faltar del començament (que relataria la conquesta islàmica) i el seu final, que comprendria els últims reis d'Aragó. Tenen un tractament profús alguns episodis històrics rellevants en la història d'Aragó, com la batalla d'Alcoraz (per la qual es va guanyar Osca), les intervencions del Cid en aquest regne o les conquestes d'Alfons I el Batallador, de qui es destaca la seva expedició militar per Andalusia.

## Edicions

* Crònica dels Estats peninsulars: text del segle xiv, ed. Antonio Ubieto Arteta. University of Granada, 1955.

## Notes

* ↑ Com es pot veure en la crònica: « Alguns d'Aragó diuen que abans va ser regne Aragó que no pas Navarra dient que Ennego Ariesta va ser rei de Sobrarbe primer [...] Encara per raons, la primera que Ariesta romanç és pròpi d'Aragó, i no és bescunz ni encara romanç de Navarra [...] »

## Fonts

* Catalán, Diego, «Removent els fonaments de la Història d'Espanya en la seva perspectiva medieval», Quaderns d'història del dret, núm. extra 1, Universitat Complutense de Madrid, 2004, pàg. 73-86. Exemplar dedicat a: Homenatge al professor Dr. D. José Manuel Pérez Muñoz-Arranco. ISSN 1133-7613
* Jerez, Enrique, «La Historia gothica del Toledano i la historiografia romance», Cahiers de linguistique et de civilisation hispaniques médiévales, núm. 26 (2003), París, Université Paris-Nord, 2003, pàg. 223-240. ISSN 0396-9045
* [5 de març de 2016] Història d'Aragó. Literatura medieval. I. Anubar, 1981, p. 50—51. Arxivat 2016-03-05 a Wayback Machine.
* Utrilla Utrilla, Juan F., «Història i ficció en les cròniques medievals aragoneses: cronistes i propaganda política», en Aragó a l'Edat Mitjana, núm. 18, Saragossa, 2005, pàg. 83-113; cfr. esp. pàg. 97-100. ISSN 0213-2486