OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Adelaida Ramírez y Maroto

Adelaida Ramírez y Maroto (Madrid, 4 de febrer de 1842 - Madrid, 7 de desembre de 1916) va ser una pianista espanyola.
Va néixer el 4 de febrer de 1842 a Madrid. Va ser batejada a la parròquia de San Marcos. Era filla de Blas Ramírez, natural de Talavera de la Reina, i de María Maroto, natural de Leganés. La seva germana Francisca era consort del marquès de Valdeiglesias, Ignacio Escobar.
Va començar la seva educació amb el solfeig i uns primers rudiments de piano amb el seu pare, que era clarinet de la Guàrdia de Corps, i després ho va continuar amb la seva germana Manuela. Alhora va cursar l'educació primària i lliçons de piano de Cramer. El 1855, un any després de la mort del seu pare, va matricular-se com a alumna al Reial Conservatori Superior de Música de Madrid, a la classe de José Miró Anoria. Al cap d'un any es va presentar als concursos de piano del conservatori i va aconseguir un accèssit, el 1857 el segon premi i el 1858 el primer premi. Va ser elegida diverses vegades per tocar el piano durant les visites dels reis Isabel II i Francesc d'Assís al conservatori. D'altra banda, mentre era alumna del conservatori va ser nomenada repetidora amb sou, assumint la responsabilitat de diverses alumnes, a més d'exercir a la pràctica i tenir la consideració de professora, malgrat no ser numerària. Segons Saldoni, va haver-hi de renunciar perquè tenia moltes lliçons particulars que l'ocupaven tot el dia.
En l'àmbit personal, va casar-se el 4 d'octubre de 1875 amb Manuel Samaniego y Moreno, un constructor de pianos natural de Vitòria. Ja vídua passats els anys, va morir a Madrid el 7 de desembre de 1916.

## Notes

* ↑ A la referència és anomenada Andrea erròniament, però es refereix a Adelaida atès que l'edat és coincident amb la data de naixement. També coincideix el cognom del marit quan anomenen de qui era vídua en el moment de la seva mort.

## Referències

* 1 2 3 Saldoni, Baltasar. Diccionario biográfico-bibliográfico de efemérides de músicos españoles (en castellà). vol. 1. Madrid: A. Pérez Dubrull, 1868, p. 220-221.
* 1 2 Fernández García, Matías. Parroquia madrileña de San Sebastián: algunos personajes de su archivo (en castellà). Madrid: Caparrós, 1995, p. 345.
* ↑ Atienza y Navajas, Julio de «Grandezas y títulos del reino concedidos por S. M. el rey don Alfonso XII». Hidalguía, núm. 66, 1964, pàg. 745.
* 1 2 «Necrología». Revista de historia y genealogía española, 15-12-1916, pàg. 42.
* ↑ Hernández Romero, Nieves «Educación musical y proyección laboral de las mujeres en el siglo XIX: el Conservatorio de Música de Madrid». Trans. Revista Transcultural de Música, núm. 15, 2011, pàg. 18.
* ↑ «Noticias de sociedad». El Globo, 09-11-1916.
# Adelaide Cortesi

Adelaide Cortesi (Milà, 1828 - Castiglion Fiorentino, la Toscana, 1889) fou una soprano italiana, filla d'Antonio Cortesi i de la ballarina Giuseppa Angiolini i germana del compositor Francesco.
Començà a Florència de molt jove la seva educació artística, rebent lliçons de cant del mestre Ferdinando Ceccherini. Debutà en el teatre de la cort d'aquella ciutat en un concert al costat de la llavors ja famosa Marianna Barbieri Nini i com a protagonista a Gemma di Vergy de Donizetti, representada a la Pergola de Florència el 7 de maig de 1847. D'allà passà a Milà a Sant Petersburg, traslladant-se més tard a Amèrica, els públics els quals l'aclamaren amb entusiasme.
En retornar a Itàlia, adquirí la casa que Rossini havia habitat a Florència, on el compositor oferia fastuoses festes. Restant a Amèrica casà amb un periodista anomenat Servadio, que després arribà a posseir una gran fortuna i fou diputat al parlament italià.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 15, pàg. 1049. (ISBN 84-239-4515-4)

## Enllaços externs

* Biografia a treccani.it (italià)
* Treballs per o sobre Adelaide Cortesi Arxivat 2022-12-07 a Wayback Machine. en biblioteques (catàleg WorldCat) (anglès)
# Adolf Fredrik Lindblad

Adolf Fredrik Lindblad (nascut l'1 de febrer de 1801 a Skänninge, mort el 23 d'agost de 1878 a Linköping - enterrat al cementiri de Skeda a Östergötland -), fou un compositor suec.

## Biografia

La seva mare el volia dedicar al comerç, i fins als vint-i-dos anys restà col·locat en diversos establiments, però ocupant-se quasi exclusivament en música, si bé no començà a estudiar-la seriosament fins llavors. Poc temps després passà a Alemanya, on fou condeixeble de Mendelssohn, i el 1827 es traslladà a Estocolm, fundant una escola de música, que dirigí fins al 1861 en què fou substituït pel seu compatriota Ivar Hällström. Lindblad fou anomenat el "Schubert suec", i efectivament algunes de les seves composicions vocals no són inferiors a les del cèlebre músic alemany.
La seva obra és molt considerable i abraça tots els generes: lieder, cors, simfonies, quintets, sonates i una òpera, Frondörerma (Estocolm, 1835) que aconseguí molt poc èxit. Molts dels lieder de Lindblad, encara són populars a Alemanya.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 30, pàg. 845 (ISBN 84-239-4530-8)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 27, pàg. 597 (ISBN 84 239-4527-8)
# Adolf von Henselt

Adolf von Henselt (Schwabach, 9 de maig de 1814 - Cieplice Śląskie-Zdrój, 10 d'octubre de 1889) fou un pianista i compositor alemany.
A Múnic on s'havia traslladat el seu pare, va rebre la primera instrucció musical. De 1831 a 1832 fou deixeble de d'Anton Halm i de Hummel a Weimar, i després fins al 1834 es dedicà a Viena a l'estudi de la composició, tenint per mestre Simon Sechter.
La seva primera tournée artística la va fer el 1836. El 1837 es casà a Breslau i des de 1838 s'establí definitivament a Sant Petersburg, on fou nomenat músic de cambra de l'emperadriu i mestre de música dels prínceps, i on entre altres alumnes tingué a Kaschperow i l'alemany Robert Pflughaupt.
Des del 1858 fou inspector general d'ensenyança musical en els Instituts imperials de Sant Petersburg i Moscou, i amb aquest càrrec recomanà al seu amic i pianista letó Nicolai von Wilm com a professor de piano de l'Institut Nikolai de Sant Petersburg. En ser nomenat conseller d'Estat rus va rebre el títol de noblesa.
Al piano, Henselt, es distingia no tan sols per l'elegància, sinó per l'amplitud del to, i com a compositor s'han de citar els seus estudis, op. 2 i 5 per aquest instrument; el seu gran concert en fa menor, amb orquestra, que tot ell respira grandiositat i noble caràcter; un Klaviertrio; Konzertparaphrasen, etc.
Els seus primers temps de Viena donà lliçons de música tenint entre altres alumnes a Boris Fitinhof-Schell, Eric Ehrlich, la pianista anglesa Alice Mangold Diehl. i la pianista russa Ingeborg Bronsart von Schellendorf.

## Bibliografia

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 28, segona part, pàg. 3363 (ISBN 84-239-4582-0)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 44, pàg. 364 (ISBN 84-239-4544-8)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 48, pàg. 262 (ISBN 84-239-4548-0)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 19, pàg. 337 (ISBN 84-239-4519-7)
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Apèndix núm. IV, pàg. 236 (ISBN 84-239-4574-X)
* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 27, pàg. 1085 (ISBN 84-239 4527-8)
# Adolphe Samuel

Adolphe Samuel (Lieja, 11 de juliol de 1824 - Gant, 11 de setembre de 1898), nom complet Adolphe-Abraham Samuel, fou un compositor, director d'orquestra i crític musical belga.
Pertanyia a una família jueva i primer es dedicà a la pintura, però no tardà a entrar al Conservatori de Brussel·les, aconseguint el 1845 el gran Prix de Rome per la seva cantata La Vendetta. El 1860 fou professor del Conservatori de Brussel·les i des de 1877 director del de Gant, on entre d'altres alumnes tingué a Jozef Van der Meulen. A més dels seus mèrits com a professor, compositor i musicògraf, Samuel introduí a Bèlgica els concerts populars de música clàssica.
Les seves obres comprenen: Il a rêve (1845); Giovanni de Procida (1847); Madeleine (1849); Les deux prétendants (1850), i L'heure de la rétraite (1851), òperes; les cantates Jeanne d'Arc, Contate de jubilé, Cantate nationale, De Wederkomst i moltes d'altres; l'oratori Amor Lex Aeterna, per a cors, solos, orgue i orquestra (1883); set simfonies; fragments simfònics; Avemaria, per a cors, orgue i orquestra; música di camera, peces per a piano, motets, cors i melodies vocals.
A més, se li deuen: Petite méthode de piano; Cours d'harmonie pratique et de basse chiffrée (1867); Livre de lecture musicale i nombrosos articles en diaris i revistes musicals.
Fou el pare del pianista, director d'orquestra, pintor i compositor Eugène, Samuel-Holeman (1863-1942)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 53, pàg. 548 (ISBN 84 239-4553-7)
# Adontosternarchus sachsi

Adontosternarchus sachsi és una espècie de peix pertanyent a la família dels apteronòtids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 32,2 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça, bentopelàgic i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Veneçuela i el Brasil.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Eigenmann, C. H., 1912. The freshwater fishes of British Guiana, including a study of the ecological grouping of species, and the relation of the fauna of the plateau to that of the lowlands. Mem. Carnegie Mus. v. 5 (núm. 1): i-xxii + 1-578, Pls. 1-103.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Peters, W. (C. H.), 1877. Über die von Dr. C. Sachs in Venezuela gesammelten Fische. Monatsb. Akad. Wiss. Berlin 1877: 469-473.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Albert, J.S., 2003. Apteronotidae (Ghost knifefishes). P. 497-502. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.). Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, el Brasil.
* ↑ Lundberg, J.G. i C. Cox Fernandes, 2007. A new species of South American ghost knifefish (Apteronotidae: Adontosternarchus) from the Amazon basin. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. 156 (1):27-37.
* ↑ Mago-Leccia, F., 1994. Electric fishes of the continental waters of America. Fundación para el Desarrollo de las Ciencias Físicas, Matemáticas y Naturales (FUDECI). Biblioteca de la Academia de Ciencias Físicas. Matemáticas y Naturales, Caracas, Veneçuela. Vol. 29. 206 p.

## Bibliografia

* Anònim, 2000. Base de dades de la col·lecció de peixos del J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica. J.L.B. Smith Institute of Ichthyology, Grahamstown, Sud-àfrica.
* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Adrià (nom)

Adrià o Hadrià és un nom propi masculí que prové del llatí Hadrianus. A la primeria del segle xxi obtenia el rang 14 dels noms més populars de Catalunya. És un gentilici dels habitants de la ciutat d'Hadria, un antic port a la mar Adriàtica que es troba ara uns 20 km de la costa pels alluvions del Po i de l'Adige.
El primer prominent amb el nom va ser l'emperador romà Publi Eli Trajà Hadrià i de sis papes. En femení és Adriana o Hadriana.

## Santoral

* 1 de març: Sant Adrià, màrtir francès del segle iii.

## En altres llengües

* Alemany: Adrian
* Italià: Adriano
* Francès: Adrien, Hadrien
* Anglès: Adrian
* Castellà: Adrián
* Euskera: Adiran
* Llatí: Hadrianus
* Polonès: Adrian
* Neerlandès: Adriaan, Adri
* Portuguès: Adrião
* Gallec (RAG): Hadrián, Adrián, Hadrao, Adrao
* Bosni: Hadrijan, Adrijan

## Referències

* ↑ Calafell Majó, Francesc «Els noms dels catalans del segle XXI». Paratge, núm. 26, 2013, pàg. 166.
* ↑ «Prénom Adrien (garçon) : signification, origine, saint, avis» (en francès). Le Journal des Femmes. CCM Benchmark Group. [Consulta: 15 octubre 2023].
* ↑ «Adria». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Saints Hermès et Adrien» (en francès). [Consulta: 15 octubre 2023].
# Begoña Román Maestre

Begoña Román Maestre (Petrer, 1965) és una filòsofa, professora universitària i investigadora valenciana.

## Trajectòria

Nascuda a Petrel, el 1993 es va doctorar en filosofia a la Universitat de Barcelona, amb la tesi La Comunidad humana en la filosofía práctica de I. Kant, dirigida per Artur Juncosa Carbonell.
Professora de la Universitat de Barcelona, és membre del grup consolidat d’investigació «Aporia: Filosofia contemporània, Ètica i Política». És presidenta del Comitè d’ètica de Serveis Socials de Catalunya i vocal del Comitè de Bioètica de Catalunya. El seu àmbit d’especialització és l’ètica aplicada a entorns professionals i organizatius, àmbits en els quals imparteix docència universitària i formació en institucions. Ha estat secretària executiva de la Càtedra Ethos de la Universitat Ramon Llull, on també va impartir classes fins al 1997.
Entre les seves últimes publicacions destaquen Ética en los servicios sociales (Herder, 2016) i, juntament amb Francisco Esteban, ¿Quo vadis, Universidad? (UOC, 2016). Ha coordinat Hacia una sociedad responsable: reflexiones desde las éticas aplicadas, (Prohom Edicions, 2006), Por una ética ecológica (Prohom Edicions, 2005) i Por una ética docente (Prohom Edicions, 2003).

## Referències

* ↑ Román Maestre, Begoña. La Comunidad humana en la filosofía práctica de I. Kant. Universitat de Barcelona, 1993-10-11. ISBN 978-84-693-0555-3.
* 1 2 «Begoña Román». [Consulta: 5 desembre 2021].
# Ànec negre frontblanc

L'ànec negre frontblanc (Melanitta perspicillata) és un ocell aquàtic de la família dels anàtids (Anatidae) que habita la zona neàrtica. El reconeixement com a espècie de ple dret de Melanitta americana, abans considerada la subespècie americana de l'ànec negre (Melanitta nigra) pot ocasionar confusió amb el nom vulgar "ànec negre americà".

## Morfologia

* Aquesta espècie fa 46 – 55 cm de llargària, amb una envergadura de 78 – 92 cm.
* Semblant a l'ànec negre, amb el bec molt més engrossit.
* Mascles amb plomatge completament negre a excepció d'unes contrastades taques blanques al front i el clatell. El bec està vivament acolorit de taronja, blanc i negre.
* Femelles amb color general gris marró fosc, amb dues zones pàl·lides des de cada costat de l'ull cap a baix.

## Hàbitat i distribució

En època de cria habita estanys, rius i zones humides de la tundra oberta, o amb alguns arbres d'Alaska i nord del Canadà. Passa l'hivern a les costes d'Amèrica del Nord, arribant per l'Atlàntic fins a Florida i pel Pacífic fins a la Baixa Califòrnia. Amb alguna freqüència se'ls pot veure al nord-est d'Europa, però no pas als Països Catalans.

## Alimentació

Neda sota l'aigua a la recerca de mol·luscs, crustacis i altres invertebrats, que són el component bàsic de la seva dieta.

## Reproducció

Nia en petites colònies poc compactes o aïlladament. Aprofita lleugeres depressions a terra, on pon 5 – 9 ous.

## Referències

* Stanley Cramp et KEL Simmons, The Birds of the Western Palearctic, Oxford University Press, Oxford, Londres, Nova York, 1977, 722 p.
* Josep del Hoyo, Andrew Elliott et Jordi Sargatal, Handbook of the Birds of the World, vol. 1 : Ostrich to Ducks, Lynx Edicions, Barcelona, 1992, 696 p. ISBN 9788487334108.
# Antonín Ptáček

Antonín Ptáček (Dolní Cerekev, 27 de febrer de 1865 - Pardubice, 3 d'abril de 1943) fou un compositor, organista i professor de cant txec del que hi ha molt poques dades.
Treballà en l'Escola Reial de Kutná Hora (Kuttenberg en alemany). Va compondre Cants d'Advent, Caramelles txeques, Cants de la Setmana Santa, diverses operetes infantils (La caputxeta vermella, El regne del rei de les aigües, etc.) i nombroses obres populars. El 1893 fundà la revista Česká hudba ("La música txeca"), i actuà des de llavors com a mestre coral de diverses entitats musicals de Kutná Hora.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 47, pàg. 1528 (ISBN 84-239-4547-2)
* Biografia (txec)
# Esparver australià

L'esparver australià (Tachyspiza cirrocephala; syn: Accipiter cirrocephalus) és una espècie d'ocell de la família dels accipítrids (Accipitridae). Habita zones de garriga i bosc de la regió d'Austràlia, a les illes Aru i Raja Ampat, Nova Guinea, Arxipèlag de Louisiade, Austràlia i Tasmània. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Taxonomia

Tradicionalment l'esparver australià estava classificat dins el gènere Accipiter. Tanmateix, estudis filogenètics moleculars van trobar que aquest gènere era polifilètic i es va proposar reordenar les seves espècies en 5 gèneres monofilètics. En base a aquests estudis, el Congrés Ornitològic Internacional, en la seva llista mundial d'ocells (versió 14.2, 2024) transferí aquesta espècie al gènere Tachyspiza, que fou recuperat per a tal fí.
Segons el Handook of the Birds of the World i la quarta versió de la BirdLife International Checklist of the birds of the world (Desembre 2019), aquest tàxon apareix classificat dins del gènere Accipiter.

## Referències

* ↑ «Esparver australià». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 26 desembre 2022 (català)
* 1 2 Gill, Frank; Donsker, David. «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors – IOC World Bird List» (en anglès). IOC World Bird List v14.2. [Consulta: 25 octubre 2024].
* 1 2 del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 279. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Collared Sparrowhawk. Accipiter cirrocephalus» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2022. [Consulta: 26 desembre 2022].
* ↑ «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors» (en anglès). IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022.
* ↑ Mindell, D; Fuchs, J; Johnson, J. Phylogeny, taxonomy, and geographic diversity of diurnal raptors: Falconiformes, Accipitriformes, and Cathartiformes (en anglès). Birds of Prey: Biology and conservation in the XXI century. Cham, Suïssa: Sarasola, J.H.; Grange, J.M.; Negro, J.J. (eds.), 2018, p. 3–32. ISBN 978-3-319-73744-7.
* ↑ Catanach, Therese A; Halley, Matthew R; Pirro, Stacy «Enigmas no longer: using ultraconserved elements to place several unusual hawk taxa and address the non-monophyly of the genus Accipiter (Accipitriformes: Accipitridae)» (en anglès). Biological Journal of the Linnean Society, 22-03-2024. DOI: 10.1093/biolinnean/blae028. ISSN: 0024-4066.
# Aerangis fastuosa

Aerangis fastuosa és una orquídia epífita originària de Madagascar.

## Descripció

És una planta petita que prefereix el clima calent al fresc, d'hàbit epífit, amb tija molt curta amb diverses fulles corbades a oblongocuneïformes, carnoses, bilobulada de manera desigual en l'àpex. Les flors són grosses, de llarga durada i fragants de nit i ixen a finals de l'hivern i a la primavera en una curta inflorescència de 5 cm de llarga amb 1 a 6 flors de grans bràctees florals.

## Distribució i hàbitat

Es troba a Madagascar i a la terra de transició entre la plana costanera i l'altiplà central en boscos perennes sobre rametes i branques petites en altures de 1.000 a 1.500 msnm.

## Taxonomia

Aerangis fastuosa fou descrita per (Rchb.f.) Schltr. i publicada en Die Orchideen, 598. 1914.

### Etimologia

El nom del gènere Aerangis procedeix de les paraules gregues: aer = 'aire' i angos = 'urna', en referència a la forma del label.
fastuosa: epítet llatí que significa 'orgullosa'.

### Sinonímia

* Angraecum fastuosum, Rchb.f. (1881)
* Angorchis fastuosa, (Rchb.f.) Kuntze (1891)
* Rhaphidorhynchus fastuosus (Rchb.f.), Finet (1907)

## Vegeu també

* Història de la botànica.
* Pol·linització en orquídies.
* Descripció de les orquídies.

## Referències

* 1 2 3 Jay Pfahl. «Aerangis fastuosa» (en anglés). Internet Orchid Species Photo Encyclopedia. [Consulta: 29 juliol 2009].
* ↑ «Aerangis fastuosa». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 1r novembre 2012].
* ↑ En Epítets botànics.
* ↑ «Aerangis fastuosa». Royal Botanic Gardens, Kew: World Checklist of Selected Plant Families. [Consulta: 31 octubre 2012].
* ↑ Aerangis fastuosa en PlantList

## Bibliografia

* Du Puy, D. J., P. Cribb, J. Bosser, J. Hermans & C. Hermans. 1999. Orchids Madagasc. 1–376. Royal Botanic Gardens, Kew, Richmond, Surrey.
* Schatz, G. I., S. Andriambololonera, Andrianarivelo, M. W. Callmander, Faranirina, P. P. Lowry, P. B. Phillipson, Rabarimanarivo, J. I. Raharilala, Rajaonary, Rakotonirina, R. H. Ramananjanahary, B. Ramandimbisoa, A. Randrianasolo, N Ravololomanana, Z. S. Rogers, C. M. Taylor & G. A. Wahlert. 2011. Catalogui of the Vascular Plants of Madagascar. Monogr. Syst. Bot. Missouri Bot. Gard. 0(0): 0–0.
* Stewart, J. L. 1986. Stars of the islands - a new look at the genus Aerangis in Madagascar and the Comoro Islands - 2. Amer. Orchid Soc. Bull. 55(9): 903–909.

## Enllaços externs

* Imatge d'Aerangis fastuosa a Orchidspecies
# Ben Nighthorse Campbell

Ben Nighthorse Campbell (Auburn, Califòrnia, 1933), fill de xeiene i portuguesa, es graduà en educació física i lluità a la Guerra de Corea (1951-1953). Ranxer i dissenyador de joies, i membre de l'equip olímpic de judo dels EUA als Jocs Olímpics d'Estiu de 1964, el 1982 fou escollit com a representant al Congrés de Colorado, càrrec que deixà el 1992 en ser escollit membre del Congrés dels Estats Units el 1987-1992, i senador per Colorado als EUA, el primer indi que ocupà el càrrec des del 1922. El 1998 fou reescollit en el càrrec.

## Enllaços externs

* Biografia (Powersource) Arxivat 2011-05-24 a Wayback Machine. (en anglès)
# Ànec paput

L'ànec paput (Biziura lobata) és una espècie d'ocell de la família dels anàtids (Anatidae) que habita llacs i pantans amb vegetació emergent d'Austràlia Occidental, i a l'est a Queensland, Nova Gal·les del Sud, Victòria i Austràlia Meridional. També a Tasmània. És l'única espècie viva del gènere Biziura, si bé l'espècie Biziura delautouri, pròpia de Nova Zelanda es va extingir en època històrica. Avui és inclosa a la seva pròpia tribu, però altres autors la situen als Oxyurini.
# António Leal Moreira

António Leal Moreira (Abrantes, Portugal, 30 de juny de 1758 - Lisboa, 26 de novembre de 1819) fou un compositor portuguès.
Se li deuen les òperes Sifax e Sifonisba, L'Imminei di Delfo, Esther, Heroi spartani, Gli affetti dal genio lusitano, A salvia e a namorada, Raollo, Heroïna lusitana, Serva reconhecid, estrenades algunes d'elles en el Teatro Nacional de São Carlos de Lisboa.
Va posar música al drama al·legòric Il natale augusto, i va compondre, a més, obres de caràcter religiós, com l'antífona Pax Jerusalemi, misses, etc...

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 36, pàg. 608 (ISBN 84 239-4536-7)
# Hidrur de calci

L'hidrur de calci és un compost químic amb fórmula CaH₂. Es presenta normalment en forma de pols grisa (blanca si és pur) que reacciona vigorosament amb l'aigua alliberant gas hidrogen. El CaH₂ es fa servir com dessecant.
CaH₂ és un hidrur salí amb estructura com una sal. És insoluble en tots els solvents amb els quals no reaccioni vigorosament.
En laboratori també es fa servir per obtenir petites quantitats d'hidrogen de gran puresa.

## Preparació

Es pot preparar per la combinació directa de calci i hidrogen a 300 - 400 °C. També es pot fer escalfant clorur de calci amb hidrogen en presència de sodi metall:
    CaCl₂ + H₂ + 2 Na → CaH₂ + 2 NaCl
Alternativament l'hidrur de calci es pot preparar per reducció d'òxid de calci amb magnesi en presència d'hidrogen:
    CaO + Mg + H₂ → CaH₂ + MgO

## Ús com a dessecant

La reacció de CaH₂ amb aigua :
    CaH₂ + 2 H₂O → Ca(OH)₂ + 2 H₂
Com que l'hidrur de calci és un dessecant suau comparat amb el sodi o l'aliatge sodi potassi és més segur.

## Referències

* ↑ Gawley, R. E.; Davis, A. "Calcium Hydride" in Encyclopedia of Reagents for Organic Synthesis (Ed: L. Paquette) 2004, J. Wiley & Sons, New York. doi:10.1002/047084289X.rc005