OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escut de Namíbia

L'escut de Namíbia fou adoptat oficialment el 21 de març del 1990, arran de la independència. Inclou com a motiu central els colors de la bandera, amb elements representatius de la fauna i la flora del país com els òrixs del Cap, el pigarg africà i la welwítsquia, planta endèmica del desert de Namíbia, provinent de l'escut anterior que usava l'administració sud-africana.

## Blasonament

* Escut tercejat en barra d'atzur, de gules i de sinople, amb la barra perfilada d'argent. La primera partició va carregada d'un sol d'or de dotze raigs.
* Com a suport, dos òrixs del Cap al natural, un a banda i banda, que descansen damunt una terrassa d'or carregada amb una welwítsquia. A sota, una cinta d'argent amb el lema nacional en anglès escrit en lletres majúscules de sable: UNITY, LIBERTY, JUSTICE ('Unitat, Llibertat, Justícia').
* Timbra l'escut un borlet de sinople carregat de sis losanges d'or posades en faixa, somat d'un pigarg africà al natural amb les ales esteses.

## Història
### Proposta d'escut durant l'administració alemanya (1914)

* Proposta d'escut durant l'administració alemanya
El 1914, el govern alemany va decidir assignar escuts heràldics per a les seves colònies d'ultramar, que incloïen l'Àfrica Sud-occidental. L'escut fou dissenyat però, arran de l'esclat de la Primera Guerra Mundial, no van arribar a entrar en vigor. S'hi representava un rencontre de bou afrikaner, un diamant l'àguila imperial alemanya.

### Escut durant l'administració sud-africana (1963-1989)

L'administració sud-africana va encarregar el disseny de l'escut de l'Àfrica Sud-occidental a l'heraldista Coenraad Beyers i es van adoptar oficialment el 1963.
El blasonament era el següent:
* Escut de gules capat corbat d'argent, amb un rencontre de moltó caracul de sable a la destra i un cap i un coll de bou afrikaner al natural a la sinistra; al peu, tres diamants triangulars d'argent posats 2,1 sobremuntats de dos martells de miner d'or passats en sautor. Al cap, de gules, un pal d'argent carregat d'una àguila de sable linguada i membrada de gules, dextrat d'una representació del Fort Namutoni i sinistrat d'un padrão portuguès, ambdós d'argent.
* Com a suports, una gasela saltadora a la destra i un cudú a la sinistra, afrontats i al natural, descansant en una terrassa en forma de desert on hi creix una welwítsquia, també al natural. A sota, el lema en llatí VIRIBUS UNITIS ('Amb la unió de forces').
* Timbra l'escut un borlet d'argent i de gules somat per un òrix del Cap arrestat i mirant de cara.

## Vegeu també

* Bandera de Namíbia

## Enllaços externs

* Govern de Namíbia – Símbols nacionals Arxivat 2020-05-11 a Wayback Machine. (anglès)
* Hubert Herald – Escut de Namíbia (anglès)
* Heraldry of the World – Escut de Namíbia (anglès)
# Escut de Nova Zelanda

L'escut de Nova Zelanda fou atorgat inicialment pel rei Jordi V del Regne Unit el 26 d'agost de 1911 i l'actual data del 1956, sota la concessió de la reina Elisabet.

## Història i disseny

Fins al 1911, Nova Zelanda feia servir l'escut del Regne Unit. En aconseguir l'autonomia com a dominion el 1907, les autoritats neozelandeses van convocar un concurs per decidir quin escut havia de representar el territori, competició que va guanyar James McDonald, dibuixant del Departament de Recursos Turístics i Sanitaris. Des de la seva adopció oficial el 1911, l'escut de Nova Zelanda sempre ha estat el mateix, llevat de la petita reforma del 1956.
L'escut d'armes central, però, ha romàs inalterable. Es tracta d'un escut quarterat: al primer quarter, les quatre estrelles que representen la constel·lació de la Creu del Sud, col·locades 1-2-1 igual com a la bandera estatal, però amb unes proporcions diferents; al segon quarter, una pell de xai en representació de la ramaderia; al tercer quarter, un feix d'espigues de blat, símbol de l'agricultura; al quart quarter, dos martells, una al·lusió a la mineria i la indústria. Ressaltant sobre el tot, un pal d'argent carregat de tres vaixells que representen la importància del comerç marítim i la procedència immigrant dels neozelandesos.
Abans del 1956, l'escut central era idèntic, però els elements del voltant eren diferents. El timbre era un lleó ixent sostenint la bandera britànica, i a la cinta a la base de l'escut hi figurava l'antic lema nacional, ONWARD (en anglès, 'Endavant'). A les versions més primerenques la base està formada més aviat per una mena de pergamí estilitzat que no per fulles de falguera, com més endavant.
Els personatges sostenidors originaris també eren lleugerament diferents. La dona tenia el cabell castany i totes dues figures miraven de cara, i no cap a l'escut. Si bé no n'hi ha proves documentals, es diu que el model que es va fer servir per a la figura femenina era Alice Spragg, membre de l'alta societat de Wellington. S'ignora qui podia ser el model per al guerrer maori.
Actualment les figures que sostenen l'escut són, a la destra, una dona d'ascendència europea que aguanta la bandera de Nova Zelanda, i a la sinistra un guerrer maori que porta una taiaha, o llança cerimonial. Com a timbre hi ha la Corona de Sant Eduard i, sota l'escut, dues fulles de falguera, de l'espècie Cyathea dealbata, endèmica de Nova Zelanda, i una cinta amb el nom de l'estat en anglès, NEW ZEALAND.

## Vegeu també

* Bandera de Nova Zelanda

## Enllaços externs

* Heraldry of the World – Escut de Nova Zelanda (anglès)
* Ministeri de Cultura i Patrimoni de Nova Zelanda – L'escut de Nova Zelanda Arxivat 2011-08-17 a Wayback Machine. (anglès)
* Te Ara, Enciclopèdia de Nova Zelanda 1966 – L'escut nacional (anglès)
* Te Ara, Enciclopèdia de Nova Zelanda 1966 – La dona com a símbol de Nova Zelanda (anglès)
# Escut de Palestina

L'escut de Palestina pot referir-se a l'emblema utilitzat per l'Estat de Palestina i l'Autoritat Nacional Palestina (ANP) o a l'emblema utilitzat per l'Organització per a l'Alliberament de Palestina (OAP).

## Descripció oficial

El govern de Palestina descriu l'escut de la següent manera:
L'emblema palestí és una àguila coberta per la bandera palestina i és similar als emblemes d'Egipte i l'Iraq amb una diferència en els colors de les banderes.
Aquest emblema va aparèixer al començament de l'era de la dinastia aiúbida, que va ser fundada pel sultà Salah al-Din al-Ayyubi a Egipte després de l'eliminació del Califat Fatimita. S'ha convertit en un símbol de l'estat aiúbida des de l'era del sultà Salahuddin al-Ayyubi, i representa les victòries àrabs.
L’àguila mira cap a la dreta amb el cap ben alt.

## ANP i emblema estatal

L'emblema utilitzat per l’Autoritat Nacional Palestina, així com per l’Estat de Palestina, presenta els colors panàrabs de la bandera palestina sobre un escut que porta l'Àguila de Saladí. A sota oneja un pergamí amb el text àrab "فلسطين", "Palestina".
L'Autoritat Nacional Palestina va utilitzar una versió alternativa que deia "السلطة الفلسطينية" o "L'Autoritat Palestina", juntament amb la versió que deia "Palestina", però es va deixar d'utilitzar després de l'ascens de l'Estat de Palestina a la categoria d'Estat no membre de les Nacions Unides el 29 de novembre de 2012 i el canvi de nom de l'Autoritat Nacional Palestina a "Estat de Palestina" per decret presidencial el gener de 2013.

## Emblema de l’OAP

L'emblema de l'Organització per a l'Alliberament de Palestina (OAP) mostra la bandera palestina sobre un mapa de "Palestina des del riu fins al mar ", és a dir, Palestina sota el mandat britànic (que abasta l’actual Israel, Cisjordània i la franja de Gaza).

## Galeria

* La versió que indica "L'Autoritat Palestina" en lloc de "Palestina".
* Escut palestí que apareix en una variació de la bandera de Palestina.

## Referències

* ↑ الشعار
* ↑ «11-09-2012 - Palestinian Cabinet Meeting Statement (18)». Arxivat de l'original el 12 desembre 2012. [Consulta: 14 gener 2013].
* ↑ "Instructing government institutions on Sunday to phase out the 'Palestinian Authority' insignia, Mr Abbas's decision follows his successful bid last November to upgrade Palestinian status at the United Nations.

## Vegeu també

* Escut d’Iraq
* Escut d'Egipte
* Escut de Síria
* Escut del Sudan
* Escut de Líbia
* Escut del Iemen
# Escut de Pinós

L'escut oficial de Pinós té el següent blasonament:
Escut caironat: de sinople, una creu de Sant Vicenç en forma de sautor ple d'or ressaltat d'un pi de sable. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 30 de desembre de 1993 i publicat en el DOGC el 14 de gener de 1994.
El pi és un senyal parlant referit al nom del municipi, i el sautor, o creu de Sant Vicenç, és l'atribut del patró del poble.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 30 de desembre de 1993, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Pinós.». DOGC num. 1846, 30/12/1993=. [Consulta: 28 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Solsonès
# Escut de Querol

L'escut oficial de Querol té el següent blasonament:
Escut caironat: d'or, un castell de gules obert acostat de dos cérvols d'atzur. Per timbre una corona de baró.

## Història

Va ser aprovat el 6 d'abril de 1999.
El castell de Querol (segle x), present a l'escut, fou el centre d'una baronia des del segle xiii; va pertànyer als Cervelló, representats aquí per duplicat per les seves armes parlants: un cérvol d'atzur sobre camper d'or.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Camp

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 26 de febrer de 1999, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Querol.» (pdf). DOGC num 2861, 26-02-1999. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut de Rocafort de Queralt

L'escut oficial de Rocafort de Queralt té el següent blasonament:
Escut caironat: d'atzur, un castell d'or obert; el peu partit: 1r de gules, 2 faixes d'argent; 2n escacat d'or i de sable. Per timbre, una corona de baró.

## Història

Va ser aprovat el 6 d'abril de 1999.
El castell de Rocafort (que apareix a l'escut) va esdevenir el centre d'una baronia, i això es reflecteix en la corona de dalt de l'escut. Al peu, les armes de dues famílies a les quals va pertànyer la baronia: el faixat dels Queralt (els primers barons) i l'escacat dels Armengol, que van comprar-la el 1515.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Conca de Barberà

## Referències

* ↑ «DECRET 263, de 25 de novembre, de 1991, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Rocafort de Queralt» (pdf). [Consulta: 20 juny 2010].
# Escut de Sant Llorenç de Morunys

L'escut oficial de Sant Llorenç de Morunys té el següent blasonament:
Escut caironat: de gules, una graella de sable posada en pal amb el mànec al cap, acostada de 2 cards de 3 flors d'or. Per timbre una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 22 d'abril de 1993 i publicat en el DOGC el 5 de maig del mateix any.
La graella és l'atribut de sant Llorenç, el patró de la localitat. Els dos cards d'or sobre camper de gules s'han agafat de les armes parlants dels vescomtes de Cardona, senyors de la vila.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 22 d'abril de 1993, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Sant Llorenç de Morunys.». DOGC num. 1741, 22/04/1993=. [Consulta: 28 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Solsonès
# Escut de Santa Pau

L'escut oficial de Santa Pau és un dels símbols oficials d'aquest municipi i es descriu mitjançant el següent blasonament:
    Escut caironat: faixat d'argent i de gules. Per timbre, una corona de baró.

## Disseny

La composició de l'escut està formada sobre un fons en forma de quadrat recolzat sobre un dels seus vèrtexs, anomenat escut caironat, segons la configuració difosa a Catalunya i d'altres indrets de l'antiga Corona d'Aragó i adoptada per l'administració a les seves especificacions per al disseny oficial dels municipis dels ens locals. El camper de l'escut conté una repetició de faixes (faixat) de color blanc o gris clar (argent) i vermell (gules), col·locades de forma alternada.
L'escut està acompanyat a la part superior d'un timbre en forma de corona nobiliària, que és l'adoptada pel Departament de Governació d'Administracions Locals de la Generalitat de Catalunya per timbrar els escuts dels municipis que històricament han estat cap o centre d'un principat, ducat, marquesat, comtat, vescomtat o baronia. En aquest cas, es tracta d'una corona de baró, ja que Santa Pau va ser el cap d'una baronia.

## Història

L'Ajuntament va acordar en ple iniciar l'expedient d'adopció de l'escut el dia 27 de setembre de 2007. Després dels tràmits reglamentaris, l'escut va ser aprovat el 7 de maig del 2009 i publicat al DOGC número 5.383, el 20 de maig del mateix any.
La vila fou el centre d'una baronia si més no des del segle xiii, les senzilles armories dels senyors de la qual, els Santapau –un escut faixat d'argent i de gules–, han representat tradicionalment la població.
Just abans de l'adopció d'aquest escut, Santa Pau feia servir un escut ovalat amb un faixat de color groc (or) i negre (sable), que correspon a la família dels Oms. Els Oms van esdevenir propietaris de la baronia de Santa Pau el 1445, quan Joana d'Oms va guanyar un plet contra la família Santapau. Amb l'oficialització de l'escut municipal, es va normalitzar aquesta situació i es van recuperar les armes de la família originària de la baronia i que dona nom al poble (els Santapau). L'ús de les armes dels Oms ha quedat palesa en la societat santapauenca, on per exemple, el club esportiu del poble en va adoptar els colors i l'escut.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Garrotxa
* Bandera de Santa Pau

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/1377/2009, de 7 de maig, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Santa Pau.» ( PDF). DOGC núm 5383. Generalitat de Catalunya, 20-05-2009. [Consulta: 20 maig 2009].
* 1 2 «DOGC 4914, decret 139/2007, de 26 de juny, pel qual es regulen la denominació, els símbols i el registre d'ens locals de Catalunya. Publicat al DOGC 4.914 de 28 de juny de 2007.». Generalitat de Catalunya, 28-06-2007.
* ↑ Baronia de Santa Pau, enciclopèdia.cat
* ↑ Club Poliesportiu Santa Pau: fotos
# Escut de Soriano

L'escut oficial de Soriano té el següent blasonament:
Escut dividit en dues partes: d'atzur i vermell, un cavall blanc coronat de sable corrent, i amb la data 1624 dalt, any en el qual els espanyols es van establir a la zona. El cavall blanc, present també a l'escut de l'Uruguai, simbolitza la llibertat i la lluita per la independència. Les branques de llorer de color verd envolten l'escut i es pot llegir la inscripció en castellà: "Aquí nació la patria" ("Aquí va néixer la pàtria").

## Història

L'escut va ser aprovat el 4 d'octubre de 1957 i el seu creador va ser Wilde Marotta Castro.

## Interpretació

L'escut de Soriano presenta els tres colors —atzur, blanc i vermell— de la bandera d'Artigas, heroi de la pàtria. El cavall blanc, present a l'escut oficial de la República Oriental de l'Uruguai, fa referència als cavalls utilitzats pels independentistes en la seva lluita contra els brasilers. D'altra banda, l'atzur simbolitza la justícia, la bellesa i el mes d'abril, quan va començar la batalla independentista; el gules, valor i atreviment, també el color dels guerrers i de la sang vessada durant la lluita contra els enemics de la pàtria; el blanc, l'aigua, ja que el departament es troba envoltat per aigua en tres dels quatre punts cardinals; el negre, l'honestedad; el sinople, símbol d'amistat i esperança; i l'or, riquesa i poder.
Finalment, el poltre crioll representa la llibertat, mentre que les plomes representen els pobles amerindis autòctons.

## Referències

* 1 2 (castellà) Escut de Soriano a mallorcaweb.net Arxivat 2014-08-16 a Wayback Machine.
# Escut de Sorpe

L'escut oficial de l'entitat municipal descentralitzada de Sorpe fou aprovat el 19 de gener del 2005 i publicat al Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya el 22 de febrer del mateix any. Té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'argent, un isard de sinople arrestat i contornat.

## Significació

L'isard, un animal típic d'aquesta contrada pirinenca, és un senyal tradicional del poble, antic municipi avui integrat dins d'Alt Àneu. Precisament l'isard de Sorpe apareix representat al tercer quarter de l'escut d'Alt Àneu. Com és preceptiu en tots els escuts de les entitats municipals descentralitzades, aquest tampoc porta corona.

## Història

L'antic municipi de Sorpe, a la comarca del Pallars Sobirà, va tenir un escut tallat en fistó, amb una creu, centrada al cim del punt de les dues ones. Dalt, atzur; baix, d'or, amb un cérvol de colors naturals. Perdé vigència el 1970, quan foren agrupats els termes d'Isil, Son, Sorpe i València d'Àneu en el municipi de nova creació d'Alt Àneu. El 15 de juliol del 1992, després de 20 anys sense escut normalitzat segons la normativa vigent, el nou municipi adoptà l'escut d'Alt Àneu.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Pallars Sobirà
* Escuts oficials de les entitats municipals descentralitzades de Catalunya

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/397/2005, de 19 de gener, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic de l'Entitat Municipal Descentralitzada de Sorpe.» (pdf). DOGC num. 4328, 19-01-2005. [Consulta: 25 juny 2010].
* ↑ Bassa i Armengol, Manuel. Els escuts heràldics dels pobles de Catalunya. Barcelona: Editorial Millà, 1968.
# Escut de Tarroja de Segarra

L'escut oficial de Tarroja de Segarra té el següent blasonament:
Escut caironat: d'or, una torre de gules oberta acompanyada de dos cards de tres flors de gules. Per timbre, una corona mural de poble.
Va ser aprovat l'1 de juny de 1983. La torre roja és un senyal parlant referit al nom del poble, i està agafada de les armes del Tarroja (o Torroja), antics senyors del poble. Aquests es van emparentar amb els vescomtes de Cardona, que van esdevenir els nous senyors del lloc: els dos cards venen precisament de les armes parlants dels Cardona.

## Bandera

La bandera oficial de Tarroja de Segarra té la següent descripció:
    Bandera de proporcions 2:3, groga, amb la torre vermella de porta i finestres grogues de l'escut, d'alçària 11/16 de la del drap i amplària ¼ de llargària del mateix drap, al centre; i amb els dos cards de tres flors vermells del mateix escut, cadascun de 5/16 de la del drap i amplària 1/6 de la llargària del mateix drap, equidistants de les voreres superior i inferior i posats dins el primer terç de la vora de l'asta, el primer, i a la mateixa distància de la del vol, el segon.
El Ple de l'Ajuntament del 4 de juny de 2010 va acordar l'aprovació inicial de la bandera del municipi, el qual fou publicat en el DOGC el 18 de juny del mateix any amb el número 5653. La bandera fou aprovada definitivament el 23 de desembre de 2010 i publicada en el DOGC el 17 de gener de l'any següent amb el número 5797.

## Referències

* ↑ «DECRET 236/1983, d'1 de juny, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Tarroja de Segarra per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC num. 342, 01-06-1983. [Consulta: 23 juny 2010].
* 1 2 «RESOLUCIÓ GAP/4307/2010, de 23 de desembre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Tarroja de Segarra.» (pdf). DOGC num. 5797, 17-01-2011. [Consulta: 13 febrer 2011].
* ↑ «ANUNCI de l'Ajuntament de Tarroja de Segarra, sobre aprovació inicial de la bandera municipal.» (pdf). DOGC num. 5653, 18-06-2010. [Consulta: 18 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Segarra
# Escut de Torredembarra

L'escut oficial de Torredembarra té el següent blasonament:
Escut caironat: d'atzur, 2 torres d'argent obertes cadascuna amb una tanca d'or en forma de faixa a la porta, somades cadascuna d'una creu llatina potençada de sable, acompanyades al cap d'una mà sinistra d'or i sostingudes sobre un mar en forma de peu ondat d'argent carregat 3 faixes ondades d'atzur. Per timbre, una corona de baró. Va ser aprovat el 15 de juliol de 1998 i publicat en el DOGC el 5 d'agost del mateix any.
Tradicionalment, l'escut de Torredembarra ha mostrat dues torres amb una barra a la porta (senyal parlant al·lusiu al nom de la població), amb una creu dalt de cadascuna i una mà entremig. Les ondes representen la Mediterrània. El castell de la localitat, que a partir de 1391 va pertànyer als Icart, va esdevenir el centre de la baronia de Torredembarra, tal com recorda la corona.

## Bandera

Bandera apaïsada de proporcions dos dalt per tres de llarg, de color blau clar, amb una torre blanca oberta amb la tanca groga i una creu negra, d'altura 4/6 de la del drap, al centre del primer terç vertical i set faixes ondades de color blanc i blau clar juxtaposades, cadascuna de mitja, tres i mitja crestes, a la meitat inferior dels altres dos terços verticals. Es va publicar el 18 d'octubre de 1999.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Tarragonès

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 15 de juliol de 1998, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Torredembarra.» (pdf). DOGC num 2696, 15-07-1998. [Consulta: 25 juny 2010].
* ↑ «RESOLUCIÓ de 13 de setembre de 1999, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Torredembarra.» (pdf). DOGC num. 2996, 13-09-1999. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut de Tuvalu

L'escut de Tuvalu fou aprovat el 3 de desembre del 1976 pel College of Arms, en el període en què l'arxipèlag era encara una colònia britànica.
És un escut truncat: al primer, d'atzur, un maneapa damunt una terrassa herbàcia, tot al natural; el segon, faixat ondat de nou peces d'or i atzur. Té una bordura d'or carregada amb vuit fulles de bananer alternant amb vuit conquilles, tot al natural.
Sota l'escut, una cinta d'or porta el lema nacional en tuvalià escrit en lletres majúscules de sable: TUVALU MO TE ATUA ('Tuvalu per al Totpoderós').
El maneapa és la cabana on tradicionalment es reuneix el consell local insular i simbolitza l'autonomia de cada illa. La segona partició de l'escut fa referència a l'oceà Pacífic, mentre que les fulles de bananer i les conquilles són una al·lusió a la riquesa vegetal i marina. N'hi ha vuit de cada simbolitzant els vuit atols de l'arxipèlag que han estat habitats permanentment: Funafuti, Nui, Nanumea, Nanumaga, Nukufetau, Nukulaelae, Vaitupu i Niutao.

## Vegeu també

* Bandera de Tuvalu

## Enllaços externs

* Heraldry of the World - Escut de Tuvalu (anglès)
* Hubert Herald – Escut de Tuvalu (anglès)
# Escut de Vilaller

L'escut oficial de Vilaller té el següent blasonament:
Escut caironat: de sinople, un cérvol rampant d'argent acostat de 2 flors de lis d'argent. Per timbre, una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 21 d'octubre de 1991, substituint l'escut antic.
El cérvol rampant és un senyal tradicional de la vila, situada en una regió de muntanya en què aquesta mena d'animals abunda. També les flors de lis són un senyal tradicional i una referència a la Mare de Déu, patrona local.

## Vegeu també

* Escut antic de Vilaller
* Escuts i banderes de l'Alta Ribagorça

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic municipal de Vilaller.» (pdf). DOGC num 1515, 21-10-1991. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut de Vinyols i els Arcs

L'escut oficial de Vinyols i els Arcs té el següent blasonament:
Escut caironat: de porpra, 2 arcs sostinguts sobre 3 columnes d'argent amb una portadora d'or dins de cadascun dels dos arcs. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 23 de maig del 2001 i publicat al DOGC el 8 de juny del mateix any amb el número 3405.
Armes parlants referents al nom del poble: s'hi veuen dues portadores de raïm (al·lusió a les vinyes) i una arcada ("els arcs").

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Baix Camp

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 23 de maig de 2001, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Vinyols i els Arcs.» (pdf). DOGC, 08-06-2001. [Consulta: 20 octubre 2008].