OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escola de Mont-ros

L'Escola de Mont-ros és una obra de la Torre de Cabdella (Pallars Jussà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

L'escola de Mont-rós presenta una planta rectangular i disposa de dos nivells inferiors comunicats per una única escala. Exteriorment, la composició de l'escola té un clar eix de simetria marcat per la porta d'accés a l'edifici al damunt de la qual hi ha un balcó que es repeteix als extrems de l'immoble. En canvi a les altres tres façanes no s'estableix cap criteri compositiu i les obertures, quan apareixen, són fruit únicament del programa interior de l'edifici. Així la façana nord és completament opaca, mentre que les altres dues (est i oest) només presenten dues obertures per cada banda.
Pel que fa al funcionament interior de l'edifici, un cop travessada la porta d'accés, es genera un vestíbul amb la presència de l'escala de volta d'aresta. Aquest espai també determina la distribució de la planta baixa en dues meitats:
L'àrea de la dreta fou utilitzada com a gran aula i sala d'actes, amb la disposició d'un petit escenari que permetia la projecció de pel·lícules, actuacions teatrals, etc.
L'àrea de l'esquerra funcionà també com a aula a partir d'un únic accés des del vestíbul. En el seu extrem oposat, es disposà un cos de serveis que fou modificat a principis dels anys 1960.
El forjat que suporta la planta pis és constituït per un embigat de fusta unidireccional que cobreix la llum d'uns 7 m d'amplada. Sobre aquestes bigues es recolzen les biguetes de fusta que originen els revoltons ceràmics a base de dues filades de maó. En la part del vestíbul d'accés, on hi ha l'escala de comunicació, es canvia el sentit de l'estructura i s'utilitza el formigó armat per tal de resoldre la jàssera que separa el cos de l'escala de la resta del vestíbul.

## Història

L'escola de Mont-ros forma part dels equipaments que es van construir amb motiu de la implantació de les Centrals Hidràuliques. Concretament és una obra de l'arquitecte Ignasi de Villalonga i Casañés, construïda entre els anys 1916 i 1922 segons es desprèn de l'Arxiu Històric del Col·legi d'Arquitectes de Catalunya.
Es caracteritza per ser l'inici d'una xarxa de centres d'ensenyament que s'estén per la vall Fosca que fan una pedagogia avançada per a la seva època. El pedagog Artur Martorell va organitzar-hi les Colònies Escolars d'Estiu a la vall de Cabdella.
A l'immoble hi ha dues plaques commemoratives:
A) La primera a la jàssera central davant de les escales: "al fill adoptiu de Monros D. Eugeni Maëder generós protector d'aquestes escoles. Acord de l'ajuntament en sessió del 16 IV 1922"
B) La segona és fruit de les reformes portades a terme sota la dictadura franquista dins el "Plan Nacional de Construcciones escolares año 1959"

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9
* ↑ «Construcció Edifici Escola Unitària (Fitxa)». Col·legi d'Arquitectes de Catalunya. [Consulta: 18 gener 2020].
# Escola de Música del Castell de Peralada

L'Escola de Música del Castell de Perelada fou un centre d'ensenyament musical fundat pels comtes de Peralada l'any 1882 dins del Castell de Peralada. S'hi formaren músics com Josep Serra Bonal, Miquel Serra i Bonal o Josep Lleonsí i Casanovas. Fou clausurada el juliol de 1914.

## Història

Vers l'any 1875, Antoni de Rocabertí-Boixadors Dameto i de Verí, comte de Savallà, resident habitualment a París juntament amb el seu germà Tomàs, comte de Peralada, decidiren retornar a terres empordaneses per endreçar les seves possessions. Antoni, advocat, home de lletres i reconegut admirador de Verdaguer, sembla que fou el fundador d'una Escola de Primeres Lletres gratuïta (coneguda com l'Escola de Palaci), en la qual es combinava l'ensenyament bàsic amb les arts i oficis, les arts plàstiques, el teatre, la música, la gimnàstica i la jardineria. Els alumnes, en acabar els estudis al Palau, eren obsequiats pels comtes amb l'instrument amb el qual havien estudiat.
També hi fundà un teatre, un cor i la Biblioteca del Palau de Peralada Castell de Peralada, amb 13.000 volums. La direcció de l'escola de música fou encomanda a Jaume Cervera i Marquès l'any 1882, primerament destinada als fills dels empleats del castell, i poc després ampliada de manera gratuïta a la resta de mainada de Peralada i els pobles de l'entorn.
Jaume Cervera i Marquès va dedicar la seva vida a l'escola de música fins que va desaparèixer 32 anys després. En aquesta escola es formarien celebrats músics com Josep Serra i Bonal, Miquel Serra i Bonal, Josep Ferrer i Torres, pare del compositor Rafael Ferrer i Fitó, Marià Calvet (tenora), Josep Lleonsí i Casanovas (tenora). L'any 1890 Miquel Serra reuní diversos dels deixebles de l'Escola i fundà la Cobla La Principal de Peralada amb la següent formació: Martí Mont (flabiol), Jaume Llongueras i Josep Serra (tibles), Marià Calvet i Anton Mont (tenores), Joan Mont B. i Miquel Albreda (trompetes), Joan Mont P. i Joaquim Grosset (fiscorns) i Miquel Serra (contrabaix). Aquesta cobla arribaria a ésser una de les primeres del país.
El comte de Savallà moria l'any 1887 i els anys següents el seu germà i la seva germana. L'escola molt aviat anà decaient fins al tancament definitiu el juliol de 1914 quan Jaume Cervera i Marquès deixa la plaça de director després de 32 anys en el càrrec. Poc abans, Jaume Cervera s'havia traslladat a Roses, donat que no cobrava el sou que tenia estipulat a l'escola i s'encarregava de tirar endavant una botiga que el seu pare havia comprat l'any 1856.

## Referències

* 1 2 «La Principal de Peralada, d'Inés Padrosa». Sonabé.cat, 02-02-2009. [Consulta: 1r gener 2020].
* 1 2 «JAUME CERVERA i MARQUÈS». Albert i Carles Cervera. [Consulta: 1r gener 2020].
# Escola de Teixits de Canet de Mar

L'Escola de Teixits de Punt va ser fundada l'any 1922 per la Mancomunitat de Catalunya per tal de formar a tècnics, industrials i obrers d'aquest sector. Va ser inaugurat el 1922 per Josep Puig i Cadafalch, president de la Mancomunitat.
El conjunt està format per dos edificis: el de l'escola, fruit d'una reforma realitzada el 1933 per Joan Rubió i Bellver sobre un edifici anterior, i l'antiga nau industrial de la fàbrica Floris-Busquets, edifici noucentista de l'any 1915, obra de Pere Domènech i Roura.
El 2008 va ser transformat en Centre de Referència i Transferència de Tecnologia Tèxtil (CRTTT – Escola de Teixits).

## Referències

* ↑ «Història del recinte Escola de Teixits de Canet de Mar». Recintes. Diputació de Barcelona. [Consulta: 26 desembre 2023].
* 1 2 «L'Escola de Teixits de Canet: 100 anys reinventant el tèxtil». Núvol, 13-10-2022.

## Bibliografia

* Palomer i Pons, Jordi «L'escola de teixits de Punt». Avui, 19-04-1978.
* «L'Escola de Teixits de Punt de Canet de Mar». La Veu de Catalunya, 10-02-1932, pàg. 6.
# Escola modista

L'escola modista, també anomenada dels modistae o de gramàtica especulativa, és un grup de pensadors sobre el llenguatge del segle xiii.

## Pensament

L'escola modista rep el seu nom perquè afirmen, influenciats per Aristòtil i Joan Duns Escot, que la realitat es divideix en diversos modes: el modus essendi, que es refereix a les coses tal qual són, a la seva essència; el modus intelligendi, que expressa les maneres com l'ésser humà pot accedir a les diferents realitats i el modus significandi o dicendi, com aquestes diferents vies de ser es transmeten mitjançant el llenguatge.
Les diferents maneres de presentar-se la realitat, alhora ontològiques i epistèmiques, tenen la seva correlació gramatical, en les diferents categories o classes de paraules: el nom al·ludeix a les substàncies, el verb al seu canvi, l'adjectiu a les seves propietats... Es parteix, doncs, d'una gramàtica interna universal que copsa la realitat de diferents maneres i que després es tradueix en llengües concretes, en estructures determinades que segueixen uns mateixos patrons.
Dins del problema dels universals, els modistes se situen amb els realistes: si la realitat es pot copsar i si el llenguatge serveix per expressar-la i segons com s'usi la llengua, s'està al·ludint a diferents maneres de ser, no té sentit afirmar que hi ha paraules que no corresponen a realitats, com fan els defensors del nominalisme, sinó que els termes abstractes estan en justa correlació amb entitats metafísiques no concretes.

## Membres

* Martí de Dàcia
* Boeci de Dàcia
* Raül el Bretó
* Siger de Courtrai
* Tomàs d'Erfurt
# Escola poètica sevillana

L'escola poètica sevillana és un moviment de la literatura espanyola que va tenir lloc entre els segles xviii i xix que vol mantenir els ideals estètics del neoclassicisme, així com reivindicar els autors castellans del renaixement. El moviment va sorgir a partir de les tertúlies literàries de Sevilla i va promoure diverses iniciatives culturals a Andalusia, com la creació d'acadèmies, diaris i recitals poètics. Els autors més importants de l'escola sevillana van ser Joaquín María Sotelo, Manuel María de Arjona, José María Blanco White i Alberto Lista. Posteriorment alguns dels seus integrants van ajudar a la introducció de les idees romàntiques a Espanya (com Blanco White).

## Referències

* ↑ Manuel Moreno Alonso, La generación española de 1808, Madrid, Alianza Editorial, 1989.
# Escola pública Benviure

L'Escola pública Benviure o Torre de la Marquesa de Cornellà és un edifici eclèctic de Sant Boi de Llobregat (Baix Llobregat) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.
Casal de planta baixa i dues plantes pis de façanes simètriques d'estil eclèctic d'inspiració clàssica, si bé hi ha elements d'arrel medieval. A les façanes cal remarcar les baranes i pilars de fosa de ferro. A l'interior l'element més valuós és la magnífica escala noble de marbre blanc que puja al primer pis per l'interior d'un pati amb una barana de balustres del mateix material esculpits d'una sola peça. També són de bona qualitat les fusteries.
Va ser fet construir a finals del segle xix per Anna Estruch i Comella, marquesa de Cornellà. Des de 1983 és una escola pública.

## Referències

* 1 2 «Torre de la Marquesa de Cornellà (Sant Boi de Llobregat - Baix Llobregat)». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Aeroport Internacional de Moscou-Domodédovo

L'Aeroport Internacional de Moscou-Domodédovo M. V. Lomonóssov (rus: Международный аэропорт Домоде́дово имени М. В. Ломоносова, Mejdunarodni aeroport Domodédovo ímeni M. V. Lomonossova) (codi IATA: DME, codi OACI: UUDD) és el principal aeroport de Rússia. S'ubica al districte de Domodédovo de l'óblast de Moscou, a 42 quilòmetres del centre de la ciutat.
Moscou-Domodédovo transportà 22,25 milions de passatgers l'any 2010 i és un dels tres grans aeroports moscovites, juntament amb Xeremétievo i Vnúkovo. L'aeroport, construït amb la finalitat de gestionar el creixent tràfic aeri de llarga distància de la Unió Soviètica, fou inaugurat oficialment el maig del 1965.
El 25 de gener de 2011, un atemptat suïcida a l'àrea d'equipatges de l'aeroport provocà 35 morts i 152 ferits.

## Referències

* ↑ Soviet Life, Volums 196-207 (en anglès). Embassy of the Union of the Soviet Socialist Republics in the USA, 1973, p. 18 [Consulta: 25 abril 2021].
* ↑ «Un atemptat suïcida en un aeroport de Moscou mata almenys 31 persones i causa més de 130 ferits». diari Ara, 24-01-2011.

## Enllaços externs

* Web oficial de l'Aeroport Internacional de Moscou-Domodédovo (rus)
# Escuderia Barcelona

L'Escuderia Barcelona fou una entitat esportiva catalana dedicada a l'automobilisme que tingué activitat entre 1954 i 1971. Tenia la seu a Barcelona i fou impulsada per setze pilots barcelonins amb la finalitat de donar suport als pilots locals en una època en què era difícil organitzar i participar en competicions. Entre els impulsors, tots ells pilots del RACC, hi havia Paco Godia, Joan Jover i Salvador Fàbregas.

## Referències

* ↑ «Escuderia Barcelona». enciclopedia.cat. GEC - Enciclopèdia de l'esport català. [Consulta: 9 juny 2016].
* ↑ Del Arco, Javier; Arderiu, Miquel; Montero, Xavier; Camp, Jordi. «Organitzadors i concursants». A: Història de l'automobilisme a Catalunya. Barcelona: Planeta, 1990, p. 269. ISBN 84-320-6249-9.
# Alpe Adria Cup

L'Alpe Adria Cup és una competició anual de bàsquet professional per a clubs de l'Europa central. La lliga està formada per equips de set països: Àustria, Croàcia, República Txeca, Hongria, Polònia, Eslovàquia i Eslovènia.

## Historial

| Temporada | Campió | Resultat | Finalista |
| 2015–16 | Helios Suns | 66–63 | Zlatorog Laško |
| 2016–17 | Rieker Komárno | 97–72 / 67–63 | Helios Suns |
| 2017–18 | Zlatorog Laško | 89–79 | Levickí Patrioti |
| 2018–19 | Egis Körmend | 76–67 / 92–71 | Adria Oil Škrljevo |
| 2019–20 | JIP Pardubice | 89–96 / 96–80 | Armex Děčín |

## Vegeu també

* Lliga Adriàtica de bàsquet
* Balkan International Basketball League

## Enllaços externs

* Alpe Adria Cup - Lloc web oficial
# Conflicte del sud del Líban (1985-2000)

El Conflicte del Sud del Líban (1985-2000), va tenir lloc durant 15 anys d'enfrontaments entre les Forces de Defensa d'Israel i els seus aliats, contra la guerrilla xiita libanesa que estava liderada pel moviment Hesbol·là, aquest grup comptava amb el suport de països com l'Iran o Síria, aquests enfrontaments van tenir lloc en una zona del sud del Líban que estava ocupada per Israel, i que era anomenada pels israelians com "la zona de seguretat".
Aquest conflicte també es refereix a les operacions de l'Organització per a l'Alliberament de Palestina (OAP) (en anglès: Palestine Liberation Organization) (PLO) en la zona Sud del Líban, després del esdeveniments coneguts amb el nom de Setembre Negre, que van tenir lloc en el Regne de Jordània. La tensió històrica entre els refugiats palestins i les diferents faccions libaneses, van fomentar les violentes lluites polítiques internes que van tenir lloc entre les diferents faccions. El conflicte del Sud del Líban pot ser vist com a part de la Guerra civil libanesa. En els conflictes anteriors a la invasió israeliana del Líban de 1982, entre ells l'Operació Litani, Israel va intentar erradicar les bases de la OAP del Sud del Líban i va donar suport a les milícies cristianes maronites. La invasió israeliana de 1982 va donar lloc a la sortida de l'OAP del Líban. La creació de la "zona de seguretat" en el Sud del Líban va beneficiar als civils israelians, malgrat que va tenir un gran cost humà per part dels civils palestins i libanesos. Malgrat el èxit israelià en erradicar les bases de l'OAP, i la seva retirada parcial en l'any 1985, la invasió va augmentar la severitat del conflicte amb les milicies locals libaneses, i va resultar en la consolidació de diversos moviments xiites locals en el Líban, entre ells Hesbol·là i Amal. Amb els anys les baixes militars de tots dos bandols van augmentar, mentre les dues parts feien servir més armament modern, i Hezbollah millorava les seves tàctiques.
A començaments de la dècada dels anys noranta del segle xx, Hezbollah, que aleshores comptava amb el suport de l'Iran i de Síria, va emergir com el grup més poderós militarment, i va monopolitzar l'activitat guerrillera en la zona Sud del Líban.
En l'any 2000, després de la campanya electoral per les eleccions legislatives d'Israel de 1999, el Primer ministre israelià Ehud Barak, va retirar a les FDI del sud del Líban, d'acord amb la Resolució 426 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides (ONU), aprovada l'any 1978, la retirada va donar lloc al col·lapse total de l'exèrcit del sud del Líban. El govern libanès i Hezbollah van considerar que la retirada havia estat incompleta, ja que Israel no es va retirar de les granjes de Xeeba. Després de la retirada israeliana, Hezbollah va monopolitzar el seu control civil i militar sobre les poblacions del sud del Líban.

## Referències

* ↑ Goldenberg, Suzanne. «Chaos and humiliation as Israel pulls out of Lebanon» (en anglès). The Guardian, 24-05-2000. [Consulta: 26 febrer 2025].
# Església de Santa Maria Estrella del Mar

L'Església de Santa Maria Estrella del Mar és una obra de Sitges (Garraf) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Petita església del poble del Garraf totalment arrebossada en blanc. Hi ha un campanar de base quadrada al costat del portal d'entrada a la façana principal.
L'edifici es cobreix amb volta i teulada a doble vessant perpendicular a la façana principal.

## Referències

* 1 2
# Equació d'ona acústica

En física, l'equació d'ona acústica governa la propagació de les ones acústiques a través d'un medi material. La forma de l'equació és una equació diferencial parcial de segon ordre. L'equació descriu l'evolució de la pressió acústica $p$ o la velocitat de la partícula u en funció de la posició x i del temps $t$. Una forma simplificada (escalar) de l'equació descriu ones acústiques només en una dimensió espacial, mentre que una forma més general descriu ones en tres dimensions. Les ones de propagació en una direcció predefinida també es poden calcular mitjançant l'equació d'ona unidireccional de primer ordre.
Per als mitjans amb pèrdues, cal aplicar models més complexos per tenir en compte l'atenuació depenent de la freqüència i la velocitat de fase. Aquests models inclouen equacions d'ones acústiques que incorporen termes derivats fraccionaris, vegeu també l'article sobre atenuació acústica.
Equació:
${\partial ^{2}p \over \partial x^{2}}-{1 \over c^{2}}{\partial ^{2}p \over \partial t^{2}}=0,$
on $p$ és la pressió acústica (la desviació local de la pressió ambiental) i on $c$ és la velocitat del so.
Sempre que la velocitat $c$ és una constant, no depèn de la freqüència (el cas sense dispersió), aleshores la solució més general és:
p = f(c t - x) + g(c t + x)
on $f$ i $g$ són dues funcions dues vegades diferenciables. Això es pot representar com la superposició de dues formes d'ona de perfil arbitrari, una ($f$) viatjant per l'eix x i l'altra ($g$) per l'eix x a la velocitat $c$. El cas particular d'una ona sinusoïdal que viatja en una direcció s'obté escollint qualsevol de les dues $f$ o $g$ per ser una sinusoide, i l'altre per ser zero, donant: $p=p_{0}\sin(\omega t\mp kx)$ on $\omega$ és la freqüència angular de l'ona i $k$ és el seu nombre d'ona.

## Referències

* ↑ «Acoustic Wave Equation - an overview | ScienceDirect Topics» (en anglès). https://www.sciencedirect.com.+[Consulta: 5 novembre 2022].
* ↑ S. P. Näsholm and S. Holm, "On a Fractional Zener Elastic Wave Equation," Fract. Calc. Appl. Anal. Vol. 16, No 1 (2013), pp. 26-50, DOI: 10.2478/s13540-013--0003-1 Link to e-print
* ↑ Richard Feynman, Lectures in Physics, Volume 1, Chapter 47: Sound. The wave equation, Caltech 1963, 2006, 2013
* ↑ «Deriving the Acoustic Wave Equation» (en anglès). https://jsouthaudio.com,+19-08-2018.+[Consulta: 5 novembre 2022].
# Equació de Slutski

En economia, l'equació de Slutski (o identitat de Slutski), denominada a partir del matemàtic, estadístic i economista ucraïnès Ievgueni Slutski (1880-1948), descriu canvis en la demanda marshalliana en relació amb la demanda hicksiana.
La matriu de Slutski o Descomposició de Slutski és un mètode per determinar la derivació de la funció de demanda hicksiana fonamentalment inobservable per al preu de la demanda marshalliana potencialment observable; l'equació resultant es diu equació de Slutski. Resulta que la descomposició de Slutski pot trencar el canvi a la demanda d'un bé causat per un canvi de preu en una substitució i un efecte d'ingressos.
En altres paraules demostra que els canvis a la demanda com a conseqüència de canvis en el preu són el resultat de dos efectes:
* un efecte substitució, resultat d'un canvi en la taxa de substitució entre dos béns; i
* un efecte renda, l'efecte del canvi en el preu resulta en un canvi en el poder adquisitiu del consumidor.
Cada element de la matriu de Slutski ve donat per
   ${\partial x_{i}(p,w) \over \partial p_{j}}={\partial h_{i}(p,u) \over \partial p_{j}}-{\partial x_{i}(p,w) \over \partial w}x_{j}(p,w),\,$
on:
* $h(p,u)$ és la demanda hicksiana i
* $x(p,w)$ és la demanda marshalliana, a un nivell de preus p, un nivell de riquesa w i un nivell d'utilitat u.
El primer element representa l'efecte substitució, i el segon element representa l'efecte renda.
La mateixa equació es pot reescriure com:
   $D_{p}x(p,w)=D_{p}h(p,u)-D_{w}x(p,w)x(p,w)^{\top },\,$
on D$_p$ és la derivada pel que fa al preu i D$_w$ és la derivada pel que fa a la riquesa.
L'equació $D_{p}h(p,u)$ es coneix com l'equació de Slutski.

## Derivació

Si bé hi ha diferents maneres per derivar l'equació de Slutski, el següent mètode és generalment considerat ser el més simple. Es comença notant la relació $h_{i}(p,u)=x_{i}(p,e(p,u))$ on $e(p,u)$ és la funció de despesa. Diferenciant l'equació anterior dona el següent:
   ${\frac {\partial h_{i}(p,u)}{\partial p_{j}}}={\frac {\partial x_{i}(p,e(p,u))}{\partial p_{j}}}+{\frac {\partial x_{i}(p,e(p,u))}{\partial e(p,u)}}\times {\frac {\partial e(p,u)}{\partial p_{j}}}$
Fent ús del fet que $e(p,u)=w$ i
    ${\frac {\partial e(p,u)}{\partial p_{j}}}=h_{j}(p,u)=h_{j}(p,v(p,w))=x_{j}(p,w)$ on $v(p,w)$ és la funció d'utilitat indirecta, es pot substituir i reescriure la derivada anterior com l'equació de Slutski.

## Referències

* ↑ Andreu Mas-Colell, Michael Whinston y Jerry Green: Teoría Microeconómica. Oxford University Press, Oxford 1995, ISBN 0-19-507340-1.
* ↑ Hal Varian: Análisis Microeconómico. W. W. Norton, Nueva York y Londres 1992, ISBN 0-393-95735-7.
* ↑ Geoffrey A. Jehle y Philip J. Reny: Teoría Microeconómica Avanzada. 3. Edición Financial Times/Prentice Hall, Harlow 2011, ISBN 978-0-273-73191-7.
* ↑ Nicholson, W. 2005. Microeconomic Theory. 10th edn. Mason, Ohio. Thomson Higher Education.
# Erilaz

Un erilaz, gravador de runes o mestre rúnic, és un especialista en escriptura rúnica sobre pedra. A diferència d'altres zones d'Europa durant l'alta edat mitjana, molts escandinaus devien saber llegir i escriure, sobre os o fusta. Era, però, complicat gravar sobre pedra, per això sorgí la figura del gravador de runes. Al llarg del s. XI, quan es gravaren la majoria de les pedres rúniques, ja hi havia certs especialistes que eren contractats per gravar, decorar i erigir les pedres; quan s'acabava el treball, a voltes l'escrit esmentava l'erilaz, i així aquests monuments històrics són els primers exemples d'obres d'art europeu signades per l'autor.
Es coneixen més d'un centenar de gravadors de runes de l'era vikinga a Suècia, la majoria del s. XI a l'est de Svealand. Certes obres anònimes tenen els trets característics d'alguns autors coneguts i, per tant, se'ls n'atribueix l'autoria.

## Etimologia

La paraula procedeix del protogermànic ancestre de l'anglosaxó eorl i els seus derivats, que significa 'home, guerrer, noble'. També és un derivat de *erōn, 'lluita, batalla', per tant el significat més aproximat seria 'el que lluita, guerrer', tot i que també s'ha vinculat a *arōn ('àguila').

## Odin

Segons Hávamál, estrofa 138, Odin, el déu principal del panteó nòrdic, es considera el primer erilaz o «savi de les runes».

## Notables mestres gravadors

Entre els gravadors rúnics medievals coneguts destaquen:
* Asmund Karesson
* Balle
* Fot
* Frögärd i Ösby
* Halvdan
* Öpir
* Torgöt Fotsarve
* Ulf de Borresta
* Visäte

## Referències

* ↑ Vilka kunde rista runor? (en suec).
* ↑ Runristare en Nationalencyklopedin (1995).
* ↑ Orel, Vladimir (2003). A Handbook of Germanic Etymology. Leiden: Brill. ISBN 90-04-12875-1. p. 85
* ↑ Sturluson, Snorri. «Hávamál». Edda poética. trad. H. A. Bellows (1936). [Consulta: 18 juliol 2007].
* ↑ Jónsson, Guđni. «Hávamál». Edda poética. Versión en nórdico antiguo.. Arxivat de l'original el 8 de maig de 2007. [Consulta: 28 octubre 2007].

## Bibliografia

* Mees, B. (2003). "Runic 'erilaR'", North-Western European Language Evolution (NOWELE), 42:41-68.
* Arxivat 2011-octubre-1 a la Wayback Machine.
* Plowright, S. (2006). The Rune Primer, Lulu Press. [[:es:Special:BookSources/1847282466|ISBN 1-84728-246-6]]; book review

## Enllaços externs

* Kalle Dahlberg, un erilaz modern.