OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Baronia d'Albalat i Segart

La baronia de Albalat i Segart fou una antiga senyoria de l'abadia de Fontclara (Llenguadoc), passà als Blanes el 1434 i als Vila-rasa el 1526. El títol baronial fou concedit pel rei Felip III el dia 18 d'octubre de 1614 a Joan de Vila-rasa i Cabanyelles, noble valencià. Més tard passà als Saavedra, comtes de l'Alcúdia. Comprenia els actuals termes municipals d'Albalat dels Tarongers i de Segart. Aquest títol va ser rehabilitat el 1924 pel rei Alfons XIII a favor d'Antoni de Pàdua de Saavedra i Fontes, X comte de l'Alcúdia i XIII comte de Xestalgar, fill d'Antoni de Saavedra i Rodríguez d'Avilés, IX comte de l'Alcúdia i XII comte de Xestalgar i de la seva esposa Maria de la Concepció Fontes i Sánchez-Terol.

## Barons d'Albalat i Segart

En l'actualitat el càrrec de baronessa d'Albalat i Segart l'ostenta Maria Assumpció de Saavedra i Bes des de l'any 2005.
Titulars del títol baronial
* Joan de Vila-rasa i Cabanyelles, I baró d'Albalat i Segart.
* Francesca de Vila-rasa i Zanoguera, II baronessa d'Albalat i Segart.
* Lluïsa Carrillo i Vila-rasa, III baronessa d'Albalat i Segart.
* Sebastià Saavedra Fajardo i Carrillo, IV baró d'Albalat i Segart.
* Pere de Saavedra i Barnuevo, V baró d'Albalat i Segart.
* Josep Joaquim de Saavedra i Squarzafigo, VI baró d'Albalat i Segart.
* Sebastià de Saavedra i Squarzafigo, VII baró d'Albalat i Segart.
* Miquel de Saavedra i Jofré, VIII baró d'Albalat i Segart.
* Antoni de Saavedra i Frígola, VIII baró d'Albalat i Segart.
Rehabilitat en 1924 per Alfons XIII
* Antoni de Pàdua de Saavedra i Fontes (1882-1936), baró d'Albalat i Segart, X comte de l'Alcúdia, XIII, comte de Xestalgar.
* Es va casar amb Maria de la Concepció Llanza i Bobadilla. El va succeir el seu fill:
* Antoni de Saavedra i de Llanza (1916), baró d'Albalat i Segart, XI comte de l'Alcúdia, XIV comte de Xestalgar.
* Es va casar amb Maria de l'Assumpció Bes i Vidal de Llobatera. El va succeir la seva filla:
* Maria Assumpció de Saavedra i Bes, baronessa d'Albalat i Segart, XII comtessa de l'Alcúdia, XV comtessa de Xestalgar.

## Referències

* ↑ «Gran Enciclopèdia Catalana: Baronia d'Albalat i Segart». Grup Enciclopèdia Catalana, 27-07-2014.
* ↑ Elenc de Grandeses i Títols Nobiliaris Espanyols. Institut "Salazar y Castro", C.S.I.C., 2007.
* ↑ «Real Carta de Successió en el títol de Baró d'Albalat i Segart, a favor de na Maria de l'Assumpció de Saavedra i Bes.». Butlletí Oficial de l'Estat núm. 131, de 2 de juny de 2005, pàgina 18545, Ministeri de Justícia d'Espanya, 27-07-2014.
* ↑ «Barons d'Albalat i Segart». Geneall, 27-07-2014.
# Riu Avairon

L'Avairon (dit també en francès, Aveyron) és un riu de l'Occitània, afluent de Tarn i, per tant dins de la conca de la Garona. Té una llargada de 291 kmi travessa els departaments francesos de l'Avairon (al qual dona nom), del Tarn i del Tarn i Garona.

## Recorregut

L'inici del riu es localitza prop del poble de Severac del Castèl, al Massís Central, a 735 m d'altitud. Desemboca al Tarn a La Francesa, localitat situada a una desena de quilòmetres de Montalban.
El seu curs discorre primerament pels Causses i després es va engorjant des de Najac fins a Montricós.
A part de les viles citades, travessa també els termes de Laissac, Rodés, Vilafranca de Roergue, Pena, Borniquèl, Negrapelissa i Picacòs.

## Afluents

El principal afluent de l'Avairon és el Viaur, de 166 km. De menys entitat són el Cerou (87 km), la Vère (53 km), la Lère morta (45 km), l'Alzou (44 km), la Serène (32 km), la Serre (29 km), la Bonette (25 km) i d'altres que no superen els 20 km.

## Referències

* ↑ «Fiche cours d'eau: L'Aveyron (O5--0250)» (en francès). Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 9 juny 2015].
* ↑ «Confluence de l'Aveyron» (en francès). [Consulta: 9 juny 2015].
* ↑ «Le Viaur (O5--0290)» (en francés). Arxivat de l'original el 2015-06-13. [Consulta: 9 juny 2015].
* ↑ «Le Cérou (O56-0400)» (en francès). Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 9 juny 2015].
* ↑ «La Vère (O57-0400)» (en francès). [Consulta: 9 juny 2015].
* ↑ «Rivière la Lère (O58-0400)» (en francès). Arxivat de l'original el 2015-06-13. [Consulta: 9 juny 2015].
* ↑ «L'Alzou (O52-0400)» (en francès). Arxivat de l'original el 2015-06-13. [Consulta: 9 juny 2015].
* ↑ «La Serène de Sanvensa (O52-0430)» (en francès). Arxivat de l'original el 2015-06-13. [Consulta: 9 juny 2015].
* ↑ «Ruisseau de Serre (O5040500)» (en francès). Arxivat de l'original el 2015-06-13. [Consulta: 9 juy 2015].
* ↑ «La Bonnette (O5680500)» (en francès). Arxivat de l'original el 2015-06-13. [Consulta: 9 juny 2015].
# Crenicara

Crenicara és un gènere de peixos pertanyent a la família dels cíclids que es troba a Sud-amèrica.

## Taxonomia

* Crenicara latruncularium (Kullander & Staeck, 1990)
* Crenicara punctulatum (Steindachner, 1875)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ Kullander, S. O. & Staeck, W., 1990. Crenicara latruncularium (Teleostei, Cichlidae), a new cichlid species from Brazil and Bolivia. Cybium v. 14 (núm. 2): 161-173.
* ↑ Günther, A., 1863. On new species of fishes from the Essequibo. Annals and Magazine of Natural History (Series 3) v. 12 (núm. 72): 441-443.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life Arxivat 2016-03-07 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Ladiges, W., 1959: Crenicara filamentosa spec. nov. ein neuer seltener Cichlide aus Südamerika. Internationale Revue der Hydrobiol. v. 44 (núm. 2): 299-302.
# Isekai

L'Isekai (Japonès:異世界, いせかい, altre món) és un gènere de manga i anime que sol tractar sobre un protagonista únic o múltiples personatges transportats forçosament a un món fantàstic, ja siga un món virtual o un univers paral·lel. En algunes històries existeix la possibilitat de tornar al món original, mentre que en altres el món alternatiu és una presó sense eixida. L'isekai és un dels gèneres d'anime més populars, guanyant fama fora del Japó especialment amb l'anime Sword Art Online, estrenat en 2012. Usualment moltes obres de gènere isekai tenen elements recurrents entre elles, com un protagonista poderós que derrota els seus enemics fàcilment o un grup de personatges femenins que segueixen el protagonista (Harem).

## Història

El concepte d'isekai s'origina al folklore japonès i la literatura japonesa, amb històries com Urashima Tarō en què el protagonista viatja a un regne fantàstic al fons de l'oceà i torna al món després de passar 4 o 5 dies baix la mar per trobar que han passat 300 anys des de que es va submergir. Altres històries occidentals similars a l'isekai són Alícia en terra de meravelles (1865), Peter Pan (1904) i El màgic d'Oz (1900). D'aquesta última, existeix una adaptació a l'anime titulada オズの魔法使い (Ozu no Mahōtsukai) estrenada en 1982.
La primera obra japonesa moderna considerada de gènere isekai és Guerrer d'altre Món de Haruka Takachiko, publicada l'any 1979. Entre altres, la pel·lícula El viatge de Chihiro per Studio Ghibli fou la primera de gènere isekai de guanyar popularitat mundial, encara que no es sol categoritzar com a isekai. Entre altres, l'obra japonesa Re:Zero és una molt popular novel·la lleugera i anime del gènere isekai, i està present en una pel·lícula i anime crossover anomenada Isekai Quartet, en la qual diversos personatges d'anime i novel·les lleugeres isekai són transportats a un altre món i han de viure una nova vida junts.

## Referències

* ↑ «Jisho.org: Japanese Dictionary». [Consulta: 9 setembre 2024].
* ↑ Fang, Sam. «Sword Art Online and How it Beats Other Isekai Anime» (en anglès), 19-04-2024. [Consulta: 9 setembre 2024].
* ↑ «Worldwide, Asian films are grossing millions. Here, they're either remade, held hostage or released with little fanfare.» (en anglès). San Francisco Chronicle, 03-02-2005. [Consulta: 9 setembre 2024].
* ↑ «New Isekai Quartet Anime Project Crosses Over Overlord, Re:Zero, Tanya, Konosuba Franchises» (en anglès), 11-09-2024. [Consulta: 11 setembre 2024].
# Riu Eure

L'Eure és un riu francès que discorre pels departaments de l'Orne, Eure-et-Loir i Eure. És un dels principals afluents per l'esquerra del Sena.

## Geografia

L'Eure té el seu naixment a Marchainville, prop de Longny-au-Perche, al departament de l'Orne i s'uneix al Sena a Martot, al departement de l'Eure, tot i discorren pràcticament junts des de Pont-de-l'Arche. El riu dona nom al departament del mateix nom i passa per ciutats com Chartres, Maintenon, Pacy-sur-Eure i Louviers.

## Principals alfuents

* Ribe dreta:
** l'Aunay
** el Drouette, 40 km, cabal de 0,90 m³/s i una conca de 240 km²
** el Maltorne
** el Vesgre, 46 km
* Riba esquerra:
** el Donette
** el Blaise, 45 km i una conca de 413 km²
** l'Avre, 80 km, cabal de 3,60 m³/s i una conca de 917 km²
** l'Iton, 132 km i una conca de 1.300 km²

## Vegeu també

* el Sena
# Isetta

L'Isetta va ser un dels microcotxes amb més èxit dels que es van produir al període de post guerra, de disseny italià construït sota llicència a diversos països diferents, inclosa Argentina, Espanya, Bèlgica, França, Brasil, Alemanya, i el Regne Unit. La seua forma d'ou o bombolla va fer que rebés distints noms simpàtics allà on es comercialitzava. Al Brasil se'l coneixia com a "la pilota de futbol dels camions", a Xile com al huevito ("ouet") o a Gran Bretanya com a bubble car ("cotxe bombolla"), denominació que després es va estendre a vehicles de característiques semblants.
L'originalitat i la senzillesa defineixen les característiques tècniques de l'Isetta, a mig camí entre una motocicleta i un cotxe. El motor era un bicilíndric de dos temps i 236 cc que transmetia la força a l'eix posterior mitjançant una cadena. La via posterior era considerablement més estreta que l'anterior per tal que pogués funcionar sense diferencial. La refrigeració era per aire forçat i la potència estava al voltant dels 10CV. El pes total estava per sota dels 330 kg i la velocitat màxima fregava els 80 km/h. La caixa de canvis, la palanca de la qual es troba al costat esquerre de la carrosseria, era de quatre velocitats.
Un dels trets més destacats de la Isetta era la forma d'accés a l'interior. L'única porta estava ubicada en el frontal del vehicle i en obrir-se es desplaçava el volant de la direcció per a facilitar l'entrada dels passatgers.
La producció a Itàlia a penes va superar el miler d'exemplars, però va ser el fabricant alemany BMW el que més va popularitzar aquest vehicle, que va ajudar a superar un període difícil en què les gammes esportives i de luxe no tenien eixida al mercat. En total es van produir unes 160.000 unitats, de les quals unes 136.000 corresponen a BMW.

## Galeria d'imatges

* Isetta original
* Isetta BMW
* Iso Isetta

## Referències

* ↑ «De Carlo - Argentina» (en castellà). cocheargentino.com.ar. [Consulta: 18 maig 2009].
* ↑ «Borgward – Iso España» (en castellà). vehiculosclasicos.com. Arxivat de l'original el 19 August 2017. [Consulta: 26 desembre 2011].
* ↑ «The Year's cars». Automobile Year. Edita S.A., 1953, pàg. 37. ISSN: 0084-7674. OCLC: 1230860432.
* ↑ «Étude technique et pratique Velam Isetta» (en francès). Revue Technique Automobile. Régie Automobile Industrie Publicité. [Paris], 119, 3-1956, pàg. 163. ISSN: 0017-307X. OCLC: 647972462.
* ↑ «A brief history of Indústrias Romi S.A.». Indústrias Romi S.A, 2010. Arxivat de l'original el 26 April 2012. [Consulta: 26 desembre 2011].
* ↑ «BMW Historie – BMW Isetta 250/300 Standard» (en alemany). BMW.com. [Consulta: 26 desembre 2011].
* ↑ Watson, David. «Isetta of Great Britain, Ltd. Brighton Works». Isetta Owners Club of Great Britain. [Consulta: 26 desembre 2011].
* ↑ Motorcycle Mechanics. Mercury House Consumer Publications. ISSN: 0262-5822. OCLC: 215410417. «Aquest cotxe de bombolles té un contorn semblant a un escarabat»
* ↑ «Automobiles des années 50 - L'Isetta»..
* ↑ «BMW's Famous Bubble Car». Forbes, 19-11-2001..
* ↑ (anglès) «The Rolling Egg»..
* ↑ (polonès) «Mint két tojás»..
# Cesare Rossi

Cesare Rossi (Nàpols, 1842 - Milà, 1909) fou un pianista i compositor italià.
Fou, per espai de molts anys, director d'orquestra en la seva ciutat natal i va compondre les òperes Il ritratto di perla (1879) i Babyles (1879).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 52, pàg. 608 (ISBN 84 239-4552-9)
# August Ferdinand Anacker

August Ferdinand Anacker (Freiberg, 17 d'octubre de 1790 – idm. 21 d'agost de 1854) fou un compositor alemany.
Fundà una Acadèmia de música en la seva ciutat natal, on tingué entre els seus alumnes el que després seria crític musical i gran musicògraf en Franz Brendel.
Entre les seves notables composicions s'ha destacar: La salutació del miner i l'òpera El marcgravi Frederic.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 5, pàg. 309 (ISBN 84-239-4505-7)
# Baronia d'Herbers

La baronia d'Herbers és un títol nobiliari creat el 3 d'agost de 1272 pel rei Jaume I d'Aragó el Conqueridor, a favor de Joan Garcés, noble del Regne d'Aragó, a qui havia estat donat Herbers per a Balasc d'Alagó.
La denominació fa referència a la vila d'Herbers, a la comarca dels Ports, província de Castelló.
El títol va passar als Valls i després als Ram de Viu, actuals posseïdors. El rei Felip V el va reconèixer com a títol del regne a favor de Jaume Ram de Viu i Valls, avi de Rafael Ram de Viu i Pueyo.
L'actual titular, des de 1988, és Carles-Xavier Ram de Viu i de Sivatte, baró d'Herbers, VII comte de Samitier i Veguer-President del Reial Estament Militar del Principat de Girona.

## Barons d'Herbers

| | Titular | Període |
| Creació el 1272 pel rei Jaume I d'Aragó |||
| I | Joan Garcés | 1272-? |
| II | Pere Garcés de Janues | |
| | Jaume-Lluís Ram de Viu i Lambau | |
| | Josep Vicenç Ram de Viu i Liñán | |
| | Jerònim Ram de Viu i Liñán | |
| | Rafael Ram de Viu i Pueyo | -1834 |
| | Josep Ram de Viu y Navarro de Aragón | 1866-83 o 87 |
| | Lluís Ram de Viu i Quinto | |
| | Maria de la Concepció Ram de Viu i Ulzurrum de Asanza | 1919-? |
| | Carles-Xavier Ram de Viu i de Sivatte | 1988-actual titular |

## Referències

* ↑ Elenc de Grandeses i Títols Nobiliaris Espanyols (2014), Institut Espanyol d'Estudis Nobiliaris, Editorial Hidalguía.
* ↑ «Baronia d'Herbers». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Carta de successió de data 17 de març de 1988. Manament d'expedició, publicat el en «BOE» núm. 30, de 4 de febrer de 1988, pàgines 3819.
# Riu Ise

L'Ise és un afluent dret de l'Aller (pronuncia: Àl·ler) als estats de Saxònia-Anhalt i Baixa Saxònia. Neix al nucli Neuekrug del municipi de Diesdorf i desemboca al centre de la ciutat de Gifhorn. A l'edat mitjana servia per al transport de fusta per raiers. Avui només s'utilitza en certes parts per a la navegació esportiva amb canoa. Poc abans l'aiguabarreig amb l'Aller, travessa el Mühlensee al Museu dels Molins on alimenta els molins d'aigua.
És un dels nombrosos rius dels quals el nom prové d'un nom comú germànic o frisó «i» o «is» que significa i que ès etimològicament aparentat amb la paraula «aigua» (altres exemples són: l'Isar, l'Eijserbeek, l'IJse, l'IJ, l'IJzer, Isebek, Eisenbek…).

## Afluents

* Marge dret: Gose, Emmer Bach, Bruno
* Marge esquerre: Fulau, Isebeck, Knesebach, Kiekenbruchrönne, Momerbach, Riet, Fischergraben, Flotte i Sauerbach.

## Referències

             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Riu Ise
* ↑ «Riu Ise». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Delfs, Jürgen. Die Flößerei auf Ise, Aller und Oertze (Els raiers de l'Ise, Aller i Oertze) (en alemany). Gifhorn: Consell del districte de Gifhorn, 1995, p. 61. ISBN 9783929632248.
# Isoferroplatí

L'isoferroplatí és un mineral de la classe dels elements natius. Va ser descobert l'any 1975. S'anomena així per la seva composició i estructura cristal·lina.

## Classificació

Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'isoferroplatí pertany al grup 1.AG.35 (1 per a Elements; A per a Metalls i aliatges intermetàl·lics i G per a Aliatges d'elements del grup del platí; el nombre 35 correspon a la posició del mineral dins del grup). En la classificació de Dana el mineral es troba al grup 1.2.5.1 (1 per a Elements natius i aliatges i 2 per a Metalls del grup del platí i aliatges; 5 i 1 corresponen a la posició del mineral dins del grup). Els minerals relacionats segons Nickel-Strunz són: hexaferro, garutiïta, atokita, rustenburgita, zviaguintsevita, taimirita-I, tatianaïta, paolovita, plumbopal·ladinita, estanopal·ladinita, cabriïta, chengdeïta, ferroniquelplatí, tetraferroplatí, tulameenita, hongshiïta, skaergaardita, yixunita, damiaoïta, niggliïta, bortnikovita i nielsenita.

## Característiques

L'isoferroplatí és un mineral de fórmula química Pt₃Fe. Cristal·litza en el sistema isomètric. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5.

## Formació i jaciments

L'isoferroplatí ha estat descrit en diverses localitats, d'entre les quals tres es consideren com a localitats tipus: el dipòsit de tipus placer del riu Tulameen, a la Colúmbia Britànica (Canadà); Witwatersrand (Sud-àfrica) i el complex de Stillwater, Montana, EUA. Ha estat descrit a tots els continents menys a Europa ni a l'Orient mitjà.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Isoferroplatinum» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* ↑ Isoferroplatinum Mineral Data, (en anglès) Web Mineral

## Bibliografia

* CABRI, L.J. & FEATHER, C.E. (1975): Platinum-iron alloys: a nomenclature based on a study of natural and synthetic alloys. Canadian Mineralogist 13, 117-126.
* CABRI, L.J., HARRIS, D.C. & WEISER, T.W. (1996): Mineralogy and distribution of platinum-group mineral (PGM) placer deposits of the world. Exploration and Mining Geology 5, 73-167.
* Zhernovsky, I.V., Mochalov, A.G., and Rudashevsky, N.S. (1985) Phase inhomogeneity of isoferroplatinum enriched in iron. Doklady Akademii Nauk SSSR: 283: 196-200 (in Russian).
* Stone, W.E. and Fleet, M.E. (1990) Platinum-iron alloy (Pt3Fe) in kimberlite from Fayette County, Pennsylvania. American Mineralogist: 75: 881-885.
* Distler, V.V., et al. (2006): "The nanoblock structure of natural isoferroplatinum and problem of quasicrystalline state of some platinum group minerals": Doklady, Russian Acad. Sci., Earth Sci.Sections: 407(2): 335-338.
# Ceto

Segons la mitologia grega, Ceto (en grec antic Κητώ) era una deessa marina, filla de Pontos, el Mar, concebut com a ésser masculí, i de Gea, la Terra. El seu nom recorda el d'alguns monstres marins, com les balenes (cetacis).
És germana de Nereu, Taumant, Forcis i Euríbia. Es va unir amb el seu germà Forcis amb el que va tenir fills: les Grees (les Velles), les Gorgones i el drac Ladó, que vigilava el jardí de les Hespèrides, i també de les mateixes Hespèrides.
Una tradició explica que Posidó va decidir castigar l'arrogància de Cassiopea, perquè deia que ella i la seva filla Andròmeda superaven en bellesa a les nereides i va enviar al seu país un monstre marí semblant a una balena, de vegades identificat amb Ceto.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 100. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 49. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# August Röckel

August Röckel (Graz, Àustria, 1 de desembre de 1814 - Budapest, Hongria, 18 de juny de 1876) fou un músic austríac pertanyent a la Röckel (nissaga de músics).
Acompanyà el seu pare Joseph August Röckel, cantant i empresari, en els seus viatges, com a mestre de cors.
Acabà els estudis de música a Weimar sota la direcció del seu oncle Johann Nepomuk Hummel, i allà es feu director d'orquestra de teatre. Compongué una òpera Farinelli, que ell no assolí a veure-la representada.
Fou condemnat a mort el 1849 com un dels caps del partit popular, i encara que fou indultat, tingué de passar tretze anys en la fortalesa de Waldheim.
Després es consagrà a la literatura, col·laborant en molts diaris d'Alemanya i Àustria. Per a piano publicà alguns capricis, réveries, serenates, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Tom núm. 51, pag. 1325 (ISBN 84-239-4551-0)
# Riu Isèra

L'Isèra (Isèra en occità, Isera en arpità, Isère en francès) és un riu de 286 km de la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps a l'est de França. És un dels principals afluents del Roine per l'esquerra.
Neix a 3.482 m d'altitud a Val d'Isère, un poble alpí a l'est del departament de la Savoia, prop de la frontera amb Itàlia i s'uneix al Roine 5 quilòmetres al nord de Valença.
La part superior de la conca s'anomena Tarentèsa.

## Hidrologia

Alimentat per la fosa de les neus dels Alps, té un règim nivo-pluvial al curs inferior i nival al superior. També té un dels cabals específics més alts de tota la conca del Roine (així com d'Europa en general). S'hi escolen 28,2 l per segon i quilòmetre quadrat (892 mm d'escolament superficial l'any, per oposició als 670 de la conca del Roine aigües amunt de Valença).
Cabal mitjà mensual (en m³/s) mesurat a l'estació hidrològica de Beaumont-Monteux - dades caluculades sobre 50 anys

## Departaments i ciutats que travessa

* Savoia (73) : Lavâl, Le Bôrg, Aime, Moûtiers, Albertville, Montmélian
* Isèra (38) : Pontcharra, Grenoble
* Droma (26) : Rumans d'Isèra

## Principals afluents

* Drac (130,2 km)
* l'Arc (127,5 km)
* le Doron de Bozel (38,7 km)
* l'Arly (34,5 km)
* la Vence (17,2 km)
* la Morge (27,2 km)
* la Bourne (43,1 km)
* l'Herbasse (40 km)

## Referències

* ↑ Sandre. «L'isère [W---0000 - Cours d'eau selon la version Carthage 2017]» (en francès). [Consulta: 8 gener 2023].
* ↑ «Le bassin: Entre montagnes et plaine...» (en francès). IRMA. [Consulta: 8 gener 2023].
* ↑ Larousse, Éditions. «Isère - LAROUSSE» (en francès). [Consulta: 8 gener 2023].
* ↑ «Isère | enciclopedia.cat». [Consulta: 8 gener 2023].
* ↑ «Site hydrométrique - W354 0010 : L'Isère à Beaumont-Monteux - Fiche de synthèse - Données hydrologiques de synthèse | SCHAPI - HydroPortail». [Consulta: 8 gener 2023].
* 1 2 «Isere». [Consulta: 8 gener 2023].
# Creont (rei de Corint)

Segons la mitologia grega, Creont (en grec antic: Κρέων), fill de Licet, va ser un rei de Corint.
Alcmeó li va confiar un fill i una filla que havia tingut amb Manto perquè els eduqués. Però Creont intervé sobretot en la llegenda de Jàson i Medea, quan foren expulsats de Iolcos i s'havien refugiat a la seva cort a Corint, on van viure uns quants anys en harmonia. Creont va tenir la idea de casar la seva filla Creüsa amb Jàson, qui ho va acceptar i va repudiar Medea. Medea es va voler venjar i va preparar un vestit que va regalar a la seva rival com a present de noces. Creüsa el va acceptar i quan es va posar el vestit va veure's envoltada d'un foc misteriós que la devorava. El seu pare, Creont, va voler ajudar-la i restà envoltat igualment pel foc. Altres versions diuen que Medea va calar foc al palau, matant així pare i filla.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 117. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 55-56. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1