OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Estret de Iugor

L'estret de Iugor (rus: Югорский Шар, Iugorski Xar) és un estret ubicat a un dels extrems més septentrionals d'Europa, que connecta el mar de Kara amb el mar de Petxora. Separa així mateix la península de Iugor, a la part continental russa, de l'illa de Vaigatxa. Té una longitud d'aproximadament 40 km i la seva amplada oscil·la entre 2,5 km i 12 km. La profunditat màxima és de 36 m i la major part de l'any està cobert de gel.
Entre les illes que s'ubiquen al llarg de l'estret, destaquen l''illa de Storojevoi, amb una longitud de 1.6 km, i l'illa de Sokoli.
El nom de l'estret prové de Iugrà, una denominació antiga de la regió ubicada al del sud de l'estret de Iugor.

## Història

El viatge més antic a través de l'estret de Iugor del qual es té constància va ser emprès per l'explorador rus Uleb el 1032, partint des de Nijni Nóvgorod i en direcció cap al mar de Kara. Aquest passatge, tradicionalment és conegut com la "Porta de Ferro" de l'Àrtic.
Els "Pomors" russos, habitants de la costa del mar Blanc, havien estat explorant aquest estret des del segle xi. La primera ruta marítima comercial de l'Àrtic, la Gran Ruta de Mangazea, des del mar Blanc fins al riu Ob i el golf del Ienissei, va començar a operar a finals del segle XVI.
Aquesta línia martítima obria l'accés als recursos naturals de Sibèria i va funcionar fins al 1619, quan fou clausurada per motius militars i polítics, ja que es temia una possible penetració d'europeus cap a Siberia.
L'estret de Iugor fou una via martítima important en les primeres exploracions de la Ruta del Mar del Nord i també pel trànsit de combois marítims soviètics durant Segona Guerra Mundial.

## Vegeu també

* Operació País de les Meravelles

## Referències

* ↑ Frank Rust Journal of the American Geographical Society of New York, 15, 1883, pàg. 375–380. DOI: 10.2307/196548. JSTOR: 196548.
* ↑ Nordenskiöld, Adolf Erik. The voyage of the Vega round Asia and Europe: with a historical review of previous journeys along the north coast of the Old world. Londres: Macmillan and Co., 1881, p. 172. DOI 10.5962/bhl.title.141412.
* Encyclopædia Britannica
* AGENTS NAVALS RUSSOS I EXPLORACIÓ GEOGRÀFICA EN RÚSSIA DEL NORD, per Leonid Sverdlov, Membre de la Societat Geogràfica russa
# Tram d'acceleració de pólvora

Els trams d'acceleració de pólvora (EAP, del francès étage d'accélération à poudre) eren uns coets de combustible sòlid que proporcionaven el 90% de l'impuls al coet Ariane 5 durant la primera fase del vol, amb un empenyiment tota de 13,65 MN en el moment del llançament. Cada Ariane 5 tenia dos trams d'acceleració de pólvora, cadascun dels quals mesura més de 30 metres d'alçada i conté 237,8 tones de propergol.
Com en el transbordador espacial, el motor de coet criogènic s'encenia abans que els coets acceleradors sòlids. Aquests últims no s'encenien fins que s'havia estabilitzat l'empenyiment del motor Vulcain, i una vegada s'havien encès ja no era possible avortar el llançament.
Els trams d'acceleració de pólvora duraven aproximadament el mateix que els coets acceleradors sòlids del transbordador espacial, proporcionant empenyiment durant 123 segons. Quan han exhaurit el combustible (a 56 km d'altitud), se separen del coet gràcies a uns coets auxiliars i cauen a l'oceà. Tot i que existeix la possibilitat de recuperar-los, no es reutilitzen, i només se'ls rescata de tant en tant per estudiar-los. Per evitar que es malmetin en caure, porten un sistema de recuperació.
Cada EAP se subdividia en tres segments. El segment inferior mesura 11,1 metres de llarg i porta 106,7 tones de propel·lent; el central mesura 10,17 metres i conté 107,4 tones de propel·lent; i el segment superior en conté 23,4 tones. El combustible és una mescla d'un 68% de perclorat d'amoni, un 18% d'alumini i un 14% de polibutadiè. La combustió és iniciada per mitjà d'un dispositiu pirotècnic i s'estén pel propergol a una velocitat d'uns 7,4 mm/s, sent controlada per la tovera mòbil del coet, dirigida per servocomandaments hidràulics.

## Zones de producció

Els EAP eren provats al banc d'assajos dels acceleradors de pólvora (BEAP). Restaven emmagatzemats a l'edifici d'integració dels propulsors fins que se'ls preparava a l'edifici de preparació d'etapa (BPE) i eren muntats a l'edifici d'integració dels propulsors (BIP). Tots aquests edificis estan situats dins el complex del Centre Espacial de Kourou, a la Guaiana Francesa.
La fàbrica de propergol de Guaiana, gestionada per la companyia francoitaliana Regulus, és el lloc on es produeix el combustible sòlid que utilitzen els EAP. En realitat es tracta d'un conjunt de quaranta edificis repartits per 300 hectàrees de superfície.

## Referències

* ↑ Mouriaux, P.-F. «Livraison du dernier étage d'accélération à poudre d'Ariane 5» (en francès). Air et Cosmos, 11 març 2023. [Consulta: 1 març 2025].
* 1 2 «Essai d'un booster d'Ariane 5 à Kourou» (en francès). Futura-Sciences, 28 abril 2007. [Consulta: 1 març 2025].
* 1 2 «Etage d'Accélération à Poudre : qu'est-ce que c'est ?» (en francès). Futura-Sciences, 14 agost 2005. [Consulta: 1 març 2025].
# Estret de Kara

L'estret de Kara (en rus: Пролив Карские Ворота) és un estret situat a l'Àrtida de Rússia, que connecta les aigües del mar de Kara i les del mar de Petxora, el braç sud-oriental del mar de Barentsz.
Localitzat entre la punta nord de l'illa Vaigatx i la punta sud de l'illa Iujni de l'arxipèlag de Nova Terra, té una amplada de 56 km i una longitud de 33 km. La profunditat varia dels 7 metres fins als 230 metres. Administrativament pertany a Nenètsia, un districte autònom de l'óblast d'Arkhànguelsk.
L'estret de Kara va ser una important via marítima en els inicis de l'exploració del pas del Nord-est, un dels dos estrets, juntament amb l'estret de Iugor, que obrien el camí de la mar de Kara.

## Referències

* ↑ «Limites des océans et des mers, 3e. édition». Organisation hydrographique internationale. Arxivat de l'original el 9 de desembre 2017. [Consulta: 25 setembre 2017].
* 1 2 «Карские Ворота | это... Что такое Карские Ворота?» (en rus). [Consulta: 11 febrer 2024].

## Vegeu també

* Pas del Nord-est
* Mar de Petxora
* Mar de Kara
* Estret de Iugor
# Institut Màrius Torres

L'Institut Màrius Torres de Lleida és un dels instituts degans de Catalunya. Situat al Camp Escolar, entre la falda del Turó de Gardeny i el Riu Segre, s'hi imparteixen els estudis d'Educació Secundària Obligatòria (ESO) i les tres modalitats de Batxillerat (Ciències i Tecnologia, Humanitats i Ciències Socials i Arts) en règim de diürn i de nocturn. L'Institut també ofereix estudis a distància de manera telemàtica com a centre col·laborador de l'Institut Obert de Catalunya (IOC).
Recull la història de l'Institut provincial que es va fundar el 1842 sota el nom d'Instituto de Segunda Enseñanza. El centre escolar s'establí a l'antic convent dominicà del carrer de Cavallers, dit del Roser, que es trobava en desús des de l'exclaustració. Als anys 30 del segle xx, i a causa del mal estat de l'edifici, s'intentà de reubicar-lo en altres dependències de la ciutat, però l'esclat de la guerra ho impedí. Fou durant la postguerra, quan es construí un edifici de nova planta, amb pista atlètica adossada, als afores de la ciutat d'aleshores, a la carretera de Fraga, entre l'estació de servei Dalmau i el riu. Fou inaugurat per les autoritats franquistes (espanyoles) de l'època al 14 d'octubre de 1955, i s'ha conservat gairebé inalterat en l'estructura i distribució fins avui.
L'Institut, com la resta d'instituts provincials, va patir una reforma institucional l'any 1901, per mitjà de la qual es va transformar en Instituto General y Técnico i va passar a acollir els estudis de Batxillerat, Magisteri i Agricultura. En el franquisme es deia Instituto Nacional de Enseñanza Media (Masculino). Durant la transició de règim polític a l'Estat, al 1977, rep el nom de Màrius Torres, en honor del poeta lleidatà més universal, per iniciativa del també poeta lleidatà i llavors docent de l'Institut, Jordi Pàmias.

## Referències

* ↑ «Hoy hace un año que el pueblo de Lérida presenció la apertura del primer curso escolástico del Instituto de 2$^a$ enseñanza que acababa de inaugurar: entonces la patria en general esperaba que dia de ventura y de paz, la permitieran reponerse de sus pasadas desgracias.» Juan Miguel Sanchez de la Campa, Discurso pronunciado el dia 1° de noviembre de 1843 en la apertura del Instituto Leridano, (castellà) Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. Lleida, Imprenta y Liberia de José Sol, 1843, pàgina 3
* ↑ Miquel Maria Gibert, «Sobre records, història i altres cavil·lacions», Cabal de petjades, Volum 9 d’Estudis locals lo Plançó, Juneda, Editorial Fonoll, 2010, pàgina 25

## Enllaços externs

* Institut Màrius Torres - Lloc web oficial
# Institut Pere Vives i Vich

L'Institut Pere Vives i Vich és un centre educatiu del municipi d'Igualada (l'Anoia). L'edifici forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Edifici

Es tracta d'un edifici de planta moderna format per diferents cubs que es superposen un als altres constituint una activa composició funcional que respon al caràcter pràctic de l'edifici. L'element més emprat en la construcció és el ciment armat que configura la totalitat de les parets i suports. L'edifici consta de 28 aules, tres despatxos i instal·lacions esportives.
L'edifici fou construït en uns terrenys que pertanyien a la família Vives, descendents del General Vives, igualadí que va impulsar l'aviació espanyola; d'aquí el nom de l'Institut.

## Estudis

L'institut ofereix estudis públics d'Educació Secundària Obligatòria i de Batxillerat, en les branques de Ciència, Tecnologia, Ciències socials i Humanitats.

## Referències

* 1 2
* ↑ «Inici». [Consulta: 3 juny 2020].
* ↑ «Institut Pere Vives i Vich». [Consulta: 3 juny 2020].
# Estret de La Pérouse

L'estret de La Pérouse (japonès: 宗谷海峡, Sōya Kaikyō; rus: Проли́в Лаперу́за, Proliv Laperuza) divideix la part meridional de l'illa russa de Sakhalín (en japonès Karafuto) de la part septentrional de l'illa japonesa de Hokkaido, i connecta el mar del Japó, a l'oest, amb el mar d'Okhotsk, a l'est. Té 46 km d'amplada i 94 km de llargada. És una via marítima poc profunda, la profunditat varia entre 20 i 40 m, amb un màxim de 118 m.
L'estret porta el nom de Jean-François de Galaup, comte de La Pérouse, que va explorar el canal el 1787.
S'ha proposat un túnel i un pont que el travessaria per connectar el Japó i Rússia.

## Referències

* ↑ «estret de La Pérouse | enciclopedia.cat». [Consulta: 4 novembre 2023].
* ↑ THE 17TH AND 18TH CENTURIES Arxivat 2008-03-25 a Wayback Machine.
* ↑ «Tokyo to London by train? Ambitious new plan links Trans-Siberian to Japan».
* ↑ «New bridge linking Japan and Russia could enable 8400-mile rail trip from London to Tokyo».
# Institut Nacional d'Estadística de Ruanda

L'Institut Nacional d'Estadística de Ruanda (sigles en anglès NISR, francès: Institut national de la statistique du Rwanda) és una agència governamental responsable de recollir, analitzar, arxivar i difondre dades estadístiques nacionals de Ruanda, amb l'objectiu d'ajudar el govern de Ruanda a prendre decisions nacionals apropiades, oportunes i basades evidències.

## Ubicació

La seu del NISR es troba a l'avinguda KN2, al barri de Nyarugenge de la ciutat de Kigali, a la capital de Ruanda. Les coordenades de la seu de l'agència són 01°56'29.0"S, 30°03'26.0"E (Latitud:-1.941384; Longitud:30.057225).

## Informació general

Entre les seves funcions múltiples, es troba la tasca de treballar amb la Comissió Nacional del Cens per processar les dades del cens, inclosa la validació, la tabulació, la difusió i l'arxivament de les dades del cens final. L'últim cens nacional es va dur a terme a l'agost de 2012. L'agència també publica dades econòmiques periòdiques per a Ruanda.

## Vegeu també

* Economia de Ruanda
* Diane Karusisi

## Referències

* ↑ NISR. «Board of Directors of the National Institute of Statistics of Rwanda: Dr. Monique Nsanzabaganwa, Chairperson». Kigali: National Institute of Statistics of Rwanda (NISR), 30-09-2017. [Consulta: 30 setembre 2017].
* ↑ Murangwa, Yusuf. «Press statement from the National Institute of Statistics of Rwanda». New Times (Rwanda), 03-11-2015. Arxivat de l'original el 16 de setembre 2016. [Consulta: 18 agost 2016].
* ↑ MINAGRI. «NISR—National Institute of Statistics of Rwanda». Kigali: Rwanda Ministry of Agriculture (MINAGRI), 18-08-2016. Arxivat de l'original el 27 d’agost 2016. [Consulta: 18 agost 2016].
* ↑ NISR. «National Institute of Statistics of Rwanda: Contact Us». Kigali: National Institute of Statistics of Rwanda (NISR), 18-08-2016. [Consulta: 18 agost 2016].
* ↑ Google. Google Maps [mapa]. (18 agost 2016)
* ↑ NISR. «Fourth Population and Housing Census - 2012». Kigali: National Institute of Statistics of Rwanda (NISR), 16-08-2012. [Consulta: 18 agost 2016].
* ↑ UNFPA. «Rwanda completes fourth Population and Housing Census». Nova York: United Nations Population Fund (UNFPA), 11-02-2013. [Consulta: 18 agost 2016].
* ↑ Tumwebaze, Peterson. «22 years on: Rwanda's story of resilience, economic turnaround». New Times (Rwanda), 13-04-2016. [Consulta: 18 agost 2016].

## Enllaços externs

* We del National Institute of Statistics of Rwanda
# Gòbit

El cabot de roca, gobi, gòbit o ruc de roca (Gobius cobitis) és l'espècie més grossa de la família Gobiidae, ja que pot arribar als 27 cm de llargada.

## Morfologia

* El cos és cilíndric i allargat.
* El cap és gros i ample.
* La boca és grossa i obliqua amb els llavis bastant gruixuts.
* Els ulls són petits i es troben a la part superior del cap.
* Els opercles són grossos i li donen un aspecte globós.
* Té dues dorsals. La primera és de forma subtriangular i la segona és la més llarga.
* Les pectorals, amb els primers radis lliures, són amples i rodones i arriben fins a l'inici de la segona dorsal.
* Les pèlviques són grosses i estan unides formant una ventosa.
* L'anal és petita. La caudal és rodona.
* És mimètic i presenta una coloració variable. En el dors hi ha taques fosques. El ventre és de color blanc.
* La talla màxima és de 27 cm. És el representant d'aquesta família més gros a la Mediterrània.

## Hàbitat

És bentònic del litoral rocós i de costums sedentaris, es mou poc de la mateixa zona mentre no li falti menjar.
Pot aparèixer fins als 40 m, però és més freqüent a poca aigua. Apareix a les cubetes litorals i pot resistir elevades concentracions salines i temperatures.

## Alimentació

És un carnívor molt voraç de petits crustacis, cucs i peixos.

## Reproducció

Es reprodueixen durant la primavera. Els ous són allargats i mitjançant uns filaments adherents són aferrats al niu. Els nius estan situats davall pedres.
Les larves són planctòniques, després de néixer neden cap a la superfície.

## Distribució geogràfica

Apareix al Mediterrani i a la mar Negra. A l'Atlàntic hi és des de les Illes Britàniques fins al Marroc.

## Pesca

Es captura amb tremalls, nanses i ham.

## Referències

* ↑ Cabot al DIEC.
* ↑ Cabot a la Gran Enciclopèdia Catalana
* Mas Ferrà, Xavier i Canyelles Ferrà, Xavier: Peixos de les Illes Balears. Editorial Moll, Palma, maig del 2000. Manuals d'Introducció a la Naturalesa, 13. ISBN 84-273-6013-4. Planes 234-235.

## Enllaços externs

* Descripció i hàbitat d'aquesta espècie de peix. (castellà)
# República Socialista Soviètica de Letònia

La República Socialista Soviètica de Letònia (RSS de Letònia) va ser una república constituent de la Unió Soviètica entre el 1940 i el 1990.
Després de la Revolució Russa del 1917, Letònia es va poder separar de l'imperi Rus i va romandre independent sota el nom de «República de Letònia» fins al 1940. Letònia va ser incorporada per part de la Unió Soviètica el 17 de juny de 1940 sota els termes del pacte Molotov-Ribbentrop. Entre l'estiu de 1941 i la tardor de 1944, Letònia va ser ocupada per l'Alemanya nazi.
L'RSS de Letònia, juntament amb les altres Repúbliques Bàltiques, gaudia d'un cert grau d'autonomia al final de la dècada dels 80, i el 1988 es va permetre utilitzar l'antiga bandera de Letònia. Els membres del Front Popular Proindependentista Letó van aconseguir dos terços de majoria en les eleccions democràtiques del Consell Suprem el març de 1990. El 4 de maig, el Consell va declarar la seva intenció de reinstaurar la independència després d'un període de transició pactat amb l'URSS. En aquest mateix moment l'RSS de Letònia va ser reanomenada a «República de Letònia».
Malgrat això, el poder central de Moscou va continuar mirant a Letònia com a República Socialista Soviètica entre el 1990 i el 1991. El gener de 1991 les forces polítiques i militars soviètiques van intentar, sense èxit, derrotar les autoritats letones elegides democràticament. Els soviètics volien ocupar la casa editorial de Riga i establir-hi un Comitè Nacional de Salvació. Durant el «període de transició», Moscou va mantenir moltes autoritats soviètiques a Letònia. Malgrat això, el 63% dels letons van expressar el seu suport a la independència el 3 de març de 1991 en un referèndum. Molts russos residents a Letònia també hi van donar suport. La República de Letònia va declarar el final del «període transitori» i va restaurar la independència total i de fet el 21 d'agost de 1991 després de la temptativa fallida de cop soviètic.
Per tant, la República de Letònia va deixar de ser part de l'URSS 4 mesos abans de la dissolució d'aquesta (25 de desembre de 1991), malgrat que formalment ho va ser fins al 18 de novembre de 1991, data en què én va ser exclosa. Avui en dia la República de Letònia és una continuació de l'estat de 1918 a 1940 i no accepta cap mena de lligam amb l'RSS de Letònia que va existir entre el 1940 i el 1990.

## Referències

* ↑ «Закон СССР от 5 августа 1940 г. О принятии Латвийской Советской Социалистической Республики в Союз Советских Социалистических Республик» (en rus).
* 1 2 «Letònia». Gran Enciclopèdia Catalana. Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 22 maig 2022].

## Vegeu també

* Himne de la República Socialista Soviètica de Letònia
# Institut Politècnic i Universitat Estatal de Virgínia

L'Institut Politècnic i Universitat Estatal de Virgínia (en anglès: Virginia Polytechnic Institute and State University) conegut com a Virginia Tech, és una universitat pública situada a Blacksburg (Estats Units). Les seves titulacions en enginyeries, arquitectura, veterinària, administració pública i silvicultura destaquen especialment.

## Història

En 1872 l'Assemblea General de Virgínia va adquirir les propietats d'una petita escola metodista del Comtat de Montgomery cridada Institut Olin i Preston i va fundar l'acadèmia militar Virginia Agricultural and Mechanical College. En 1896 la institució va passar a denominar-se Virginia Agricultural and Mechanical College and Polytechnic Institute, i en 1944 es va canviar a Virginia Polytechnic Institute, adoptant el nom actual de Virginia Polytechnic Institute and State University en 1970.

## Centres docents

Virginia Tech ofereix 225 titulacions: 65 programes de grau i 160 de postgrau (màsters i doctorats) en les seves facultats i escoles.
* Facultat d'Enginyeria (College of Engineering)
* Facultat d'Agricultura i Ciències de la Vida (College of Agriculture and Life Sciences)
* Facultat d'Arquitectura i Estudis Urbans (College of Architecture and Urban Studies)
* Facultat d'Arts Liberals i Ciències Humanes (College of Liberal Arts and Human Sciences)
* Facultat de Negocis Pamplim (Pamplin College of Business)
* Facultat de Medicina Veterinària Regional de Virgínia-Maryland (Virgínia-Maryland Regional College of Veterinary Medicine)
* Facultat de Recursos Naturals i Medi ambient (College of Natural Resources and Environment)
* Escola d'Assumptes Públics i Internacionals (School of Public and International Affairs)
* Centre per a l'Administració i Política Pública (Center for Public Administration and Policy)
* Facultat de Ciència (College of Science)
* Escola d'Enginyeria Biomèdica & Ciències (School of Biomedical Engineering & Sciences)
* Escola de Medicina i Institut de Recerca de Virginia Tech Carilion (Virginia Tech Carilion School of Medicine and Research Institute)

## Campus

El campus de Virginia Tech inclou 130 edificis en aproximadament 2.600 acres de terreny, entre els quals es troben les 29 residències universitàries que alberguen més de 9.000 estudiants. Tots els alumnes de primer any estan obligats a viure al campus.

## Esports

Virginia Tech és una potència esportiva de primer nivell en la Divisió I de la NCAA, on competeix en la Atlantic Coast Conference.

## Massacre en el campus (abril de 2007)

El 16 d'abril de 2007 es va produir una massacre al campus universitari, quan el sud-coreà Seung-Hui Cho va assassinar 32 persones abans de suïcidar-se. Els fets van tenir lloc en la residència West Ambler Johnston Hall i a l'edifici Norris Hall Engineering Building.

## Enllaços externs

* Virginia Tech (anglès)
# Estret de Nova Geòrgia

L'Estret de Nova Geòrgia és el canal d'aigua que passa aproximadament partint l'arxipèlag de les Illes Salomó en dues parts per la part longitudinal. L'estret està vorejat per les illes Choiseul, Santa Isabel i les Illes Florida pel nord i Vella Lavella, Kolombangara, Nova Geòrgia i les Illes Russell pel sud. Les illes de Bougainville i Guadalcanal defineixen l'estret per l'oest i aquest respectivament.
La volcànica Illa de Savo és l'únic accident geogràfic digne de menció a l'estret.

## Història

Durant la Segona Guerra Mundial l'estret va ser conegut pels aliats com the Slot (la ranura), a causa de la seva forma geogràfica i l'elevat trànsit de vaixells de guerra. Els constants enviaments de tropes i material per part de l'Imperi Japonès va rebre el nom de Tokyo Express. Entre 1942 i 1943 es van produir nombroses batalles navals a l'estret entre l'Armada dels Estats Units, la Reial Armada Australiana i la Reial Armada de Nova Zelanda, i la Marina Imperial Japonesa.

## Referències

* ↑ Central Intelligence Agency; US State Department. «Solomon Islands». The Encyclopedia of Earth, 2012. [Consulta: 5 novembre 2023].
* ↑ Bennett, G.; Cohen, P.; Schwarz, A. M.; Albert, J.; Lawless, S. «Solomon Islands: Western Province situation analysis» (en anglès). CGIAR. Research Program on Aquatic Agricultural Systems, 2014.
* ↑ Petterson, M.; Cronin, S.; Taylor, P.; Tolia, D.; Papabatu, A. «The eruptive history and volcanic hazards of Savo, Solomon Islands» (en anglès). Bulletin of Volcanology, 65, 2, 01-03-2003, pàg. 165–181. DOI: 10.1007/s00445-002-0251-0. ISSN: 1432-0819.
* ↑ Mawdsley, Evan. The War for the Seas (en anglès). Yale University Press, 2019-09-24, p. 225. ISBN 978-0-300-19019-9.

## Vegeu també

* Batalla de Guadalcanal