OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cacera de bruixes a l'Anoia

La cacera de bruixes a l'Anoia es posa de manifest a partir dels judicis que van tenir lloc a la comarca els anys 1607, 1608 i 1618, pertanyents a dos períodes històrics diferents de l'anomenada cacera de bruixes a Catalunya. En aquestes causes diverses dones, nascudes i residents a la comarca, van ser jutjades per exercir la bruixeria.
El 1607, en el primer judici, varen ser acusades Margarida Vila, de La Pobla de Claramunt, i Jerònima Fàbregues, àlies 'na Pagesa', de Quadra de Vilanova del Camí. Ambdues van ser denunciades pel seus veïns i veïnes, i jutjades pel tribunal de Batllia d'Igualada. No es coneix la sentència en cap dels dos casos. El 1608, les dones encausades varen ser Joana Hugueta, àlies 'Vidala', resident a Montmaneu, i condemnada al desterrament i Montserrada Figuera, resident a Piera, la causa de la qual va ser finalment desestimada. Aquest dos judicis cal situar-los en el context del període que va de l'any 1551 fins al 1614. En aquest període va tenir lloc la primera gran onada repressiva a les terres centrals i meridionals del Principat, en un context d'epidèmies i carestia.
Una dècada després d'aquest processos, entre el 1618 i el 1619 va haver un nou judici. En aquest cas, també va ser la justícia local qui es va encarregar de les causes, més concretament, el Consell municipal d'Igualada. Així, diverses dones d'Igualada, el nom de les quals desconeixem, van ser jutjades pel consell municipal d'aquesta vila. Tampoc es coneixen les sentències finals. A principis del segle xviii, coincidint amb un cicle de desastres climàtics, milers de dones van ser jutjades arreu de Catalunya, acusades de provocar pedregades i altres fenòmens i de causar la mort dels seus veïns i veïnes. Amb tot, el 1622, les autoritats virregnals es van encarregar dels centenars de processos oberts i van absoldre a les encausades. El 1618 es considera el zenit de la cacera de bruixes als Països Catalans.

## Referències

* ↑ «Anoia. Atles de la cacera de bruixes.». Sapiens. [Consulta: 10 juny 2021].
* ↑ «Margarida Vila». Sapiens. [Consulta: 3 juny 2021].
* ↑ «Jerònima Fàbregues 'na Pagesa'». Sapiens. [Consulta: 7 juny 2021].
* ↑ Jorba i Serra, Xavier «Bruixes, fetilleres i metzineres» (PDF). Revista d'Igualada [Anoia], núm. 34, abril 2010, pàg. 19,20 [Consulta: 3 juny 2021].
* ↑ «Joana Hugueta». Sapiens. [Consulta: 7 juny 2021].
* ↑ «Montserrada Figuera». Sapiens. [Consulta: 2 juny 2021].
* 1 2 «Períodes històrics». Sapiens. [Consulta: 10 juny 2021].
* ↑ «Anoia. Entre el 1618 i el 1619». Sàpiens, n.d. [Consulta: 28 abril 2021].
# Astronesthes haplophos

Astronesthes haplophos és una espècie de peix de la família dels estòmids i de l'ordre dels estomiformes.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu fins als 2.000 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Atlàntic oriental central: 12° 07′ N, 23° 08′ W.

## Referències

* ↑ Richardson J., 1845. Ichthyology.--Part 2. A: R. B. Hinds (ed.) The zoology of the voyage of H. M. S. Sulphur, under the command of Captain Sir Edward Belcher, R. N., C. B., F. R. G. S., etc., during the years 1836-1842, Núm. 9. Londres: Smith, Elder & Co. Ichthy. Voyage Sulphur 2 . 71-98. Pls. 45-54.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Gibbs, R. H., Jr. i J. F. McKinney, 1988: High-count species of the stomiid fish genus Astronesthes from the southern subtropical convergence region: two new species and redescription of Cryptostomias (= Astronesthes) psychrolutes. Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 460: i-iii + 1-25.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Parin, N. V. i O. D. Borodulina, 2003: Phylogeny, systematics, and zoogeography of the mesopelagic genus Astronesthes (Astronesthidae, Stomiiformes). Voprosy Ikhtiologii v. 43 (núm. 5): 581-601. (En rus, traducció a l'anglès al Journal of Ichthyology v. 43 (núm. 8):557-576).
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Islam a Besançon

La presència significativa de l'Islam a Besançon de nou a la post-Segona Guerra Mundial, i sobretot la independència dels països del Magrib. Abans d'aquest temps, cap font dona fe de l'existència d'una comunitat musulmana Besancon, encara que els soldats colonials van ser estacionades a la regió des de 1870 fins a 1920. L'Exèrcit francès primer d'Àfrica, incloent la major part de tiradors de les colònies franceses, s'ha presentat a l'àrea i va desencadenar una part particular del Doubs, Territori de Belfort i d'Alsàcia a 1944-1945. Els colons que van sobreviure a portar a casa la majoria al seu país d'origen després de la guerra, es dispersen per tota França i establir-se en Besançon.
Durant la dècada de 1960, els primers immigrants del nord d'Àfrica va arribar a la metròpoli, la gran majoria és musulmana. A partir de llavors, la necessitat de llocs de culte es va fer cada vegada se senten part d'aquesta nova població. Durant diverses dècades els fidels, per falta de llocs reals de culte, els ritus seguits amb més freqüència en mal estat o grups de pressió locals de construcció. Però el 1981, el Centre Cultural Islàmic de Franche-Comte, amb seu a Besançon, va ser creada, l'associació Sunna és llavors va fundar el 1987. Després, des de finals de 1990 i particularment des de la dècada de 2000, les primeres mesquites es van construir a Besançon, com Sunna mesquita, la mesquita d'Al-Fatah, i més recentment Fontaine-Écu mesquita. La mesquita d'Al-Fath ("mesquita del destí") és un mesquita situada al barri de la Planoise de Besançon (Franc Comtat, França). Es va inaugurar l'any 2008, arran de la iniciativa de l'associació Al-Fath, associació cultural d'ajuda als musulmans, i la seva edificació va comptar amb el suport de l'ajuntament i amb l'aport de fons privats. Es tracta d'un edifici contemporani, sense minaret.
Segons la ràdio France Bleu Besançon, la ciutat compta amb 15.000 musulmans representen prop del 13% de la població total de Besançon.

## Referències

* 1 2 3 4 «Migrations.Besançon.fr». Arxivat de l'original el 2011-07-20. [Consulta: 27 agost 2010].
* ↑ 15.000 musulmans a Besançon segons Radio France Bleu Besancon
# Eulitina

L'eulitina és un mineral de la classe dels silicats. Va ser descoberta l'any 1827 a Schneeberg, Saxònia, Alemanya i va ser anomenada per August Breithaupt a partir de la paraula grega εύλυτος (eulytos) que significa "fàcil de fondre".

## Característiques

L'eulitina és un nesosilicat de fórmula química Bi₄(SiO₄)₃. Cristal·litza en el sistema isomètric en grans tetraèdrics de fins a 2 mm. La seva ratlla és blanca. La seva duresa a l'escala de Mohs és 4,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'eulitina pertany a «9.AD - Nesosilicats sense anions addicionals; cations en [6] i/o major coordinació» juntament amb els següents minerals: larnita, calcio-olivina, merwinita, bredigita, andradita, almandina, calderita, grossulària, henritermierita, hibschita, hidroandradita, katoïta, goldmanita, kimzeyita, knorringita, majorita, morimotoïta, vogesita, schorlomita, spessartina, uvarovita, wadalita, holtstamita, kerimasita, toturita, momoiïta, eltyubyuïta, coffinita, hafnó, torita, thorogummita, zircó, stetindita, tombarthita-(Y), huttonita i reidita.

## Formació i jaciments

L'eulitina ha estat trobada en menes hidrotermals riques en bismut.
Existeixen jaciments d'eulitina als següents països: Alemanya, Austràlia, Àustria, Canadà, Estats Units, França, Japó, Nepal, Polònia, Regne Unit, República Txeca, Rússia, Tajikistan i la Xina. Als territoris de parla catalana ha estat trobada únicament a les mines de Costabona, situades a la localitat de Prats de Molló i la Presta, una comuna de la comarca del Vallespir, a la Catalunya del Nord.

## Referències

* 1 2 «Eulytine» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* 1 2 «Eulitina» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 11 octubre 2016].
* ↑ «Costabonne mines (Costabona mines), Prats-de-Mollo-la-Preste, Céret, Pyrénées-Orientales, Occitanie, France». Mindat. [Consulta: 15 novembre 2023].
# Tancredi Pasero

Tancredi Pasero (Torí (Piemont), l'11 de gener, 1893 - Milà (Llombardia), 17 de febrer, 1983), va ser un cantant d'òpera italià (baix). És considerat, juntament amb Ezio Pinza i Nazzareno De Angelis, un dels tres baixistes destacats del segle xx.

## Biografia

Pasero va rebre la seva formació d'Arturo Pessina i va debutar el 1917 com a Ramphis a Aïda, i el 1918 va cantar Rodolfo a La sonnambula. El 1926 va debutar com a rei Felip a Don Carlo sota la direcció d'Arturo Toscanini a La Scala de Milà, per a la qual va fer un total de 435 representacions durant la seva carrera. El 1929 es va produir el seu debut a la Metropolitan Opera House, el 1931 a la London Covent Garden Opera i el 1935 a l'Òpera de París. Els altres papers a més de Pasero inclouen Don Basilio (El barber de Sevilla), Lothario (Mignon), Méphistophélès Faust, Fiesco (Simon Boccanegra), Walter (Luisa Miller), Ferrando (Il trovatore), Alvise (La Gioconda), Escamillio (Carmen), Sarastro (La flauta màgica), Assur (Semiramide) o els papers protagonistas a Boris Godunov i Mefistofele; com a papers de Wagner com Marke (Tristan und Isolde) i Gurnemanz (Parsifal). L'any 1951, als 58 anys, Pasero es va retirar dels escenaris i després va exercir de professor de cant.
Jürgen Kesting considera que Pasero va ser un "cantant central": La seva veu "era rica i plena, vibrantment intensa i inusualment extensa. Pasero va poder cantar tant Sarastro com Escamillio perquè el seu rang s'estenia des d'un E greu fins a un Fa sostingut sense esforç." Jens Malte Fischer fa un judici diferenciat sobre Pasero: "En comparació amb de Angelis, però, també cal afirmar el cant de Pasero. Quan un cop t'acostumes a la riquesa del corrent vocal, a la llarga sembla uniforme i monocrom, li falta l'art de la caracterització i la voluntat de diferenciar-se per donar als seus retrats de paper la nitidesa final del contorn, alhora que la plenitud vocal i les línies agradables el situen entre la resta de grans baixistes."

## Referències

* ↑ Jürgen Kesting, Die großen Sänger, Band 1, S. 684.
* ↑ Jürgen Kesting, Die großen Sänger, Band 1, S. 686.
* ↑ Jens Malte Fischer: Große Stimmen. Von Enrico Caruso bis Jessye Norman. Stuttgart/Weimar: Metzler 1993, 189f

## Bibliografia

* Jens Malte Fischer, Große Stimmen. Von Enrico Caruso bis Jessye Norman. Stuttgart/Weimar: Metzler 1993. 641 S.
* Jürgen Kesting, Die großen Sänger. 3 Volums. Claasen, Düsseldorf 1986
# Papallona de la c blanca

La papallona de la c blanca (Polygonia c-album) és una espècie de lepidòpter papilionoïdeu de la família dels nimfàlids (Nymphalidae) present als Països Catalans. El nom comú és degut a la taca blanca en forma de "C" que presenta al revers de les ales anteriors.

## Distribució

Es distribueix des del nord d'Àfrica i Europa fins al Japó. A la península Ibèrica està absent a zones del sud-oest; tampoc es troba a les illes Balears.

## Hàbitat

Està lligada a ambients forestals: freqüenta clars de boscos, normalment humits. L'eruga s'alimenta d'espècies del gènere Urtica, Salix, Ribes, Ulmus, entre d'altres.

## Període de vol i hibernació

Generalment presenta dues generacions: en la primera els imagos volen entre maig i juny i en la segona entre juliol i agost; en condicions favorables pot haver-hi una tercera generació. Hiberna com a adult. Els adults també poden ser observats durant dies càlids d'hivern.

## Referències

* ↑ «Cercaterm | TERMCAT». [Consulta: 4 març 2025].
* ↑ «Museu de Ciències Naturals de Granollers - Polygonia c-album». [Consulta: 4 març 2025].
* 1 2 3 4 5 6 Tolman, Tom; Lewington, Richard. Mariposas de España y Europa (en castellà). Lynx, 2011. ISBN 978-84-96553-84-2.

## Enllaços externs

* UK Butterflies (anglès)
* Waste Magazine (castellà)
* Asturnatura (castellà)
# Itzá

L'itzá o Itza' és una llengua maia que forma part de la branca yucateca, juntament amb el yukatek, lacandon i mopan. En el passat era parlat per la totalitat del poble itzá a El Petén i a Belize. En l'actualitat l'idioma està extint a Belize i és únicament parlat per una dotzena d'ancians a Guatemala en les comunitats itzá situades al nord del llac de Petén Itzá.
L'Academia de Lenguas Mayas de Guatemala està recolzant esforços per rescatar l'idioma amb la formació de facilitadors d'ensenyament de l'idioma itza' als establiments educatius.

## Referències

* ↑ Informe sobre l'itzá a Ethnologue
* ↑ Guatemala Arxivat 2014-01-07 a Wayback Machine. al web del Sistema de Información de los Pueblos Indígenas de América (UNAM)
* ↑ «Itza'». A: Gordon, Raymond G., Jr.. Ethnologue: Languages of the World (versió en línia). Barbara F. Grimes (ed. contribuyente). 15. Dallas, TX: SIL International, 2005. ISBN 1-55671-159-X. OCLC 60338097.
* ↑ «Comunidad Lingüística Itza'». ALMG.

## Enllaços externs

* Recursos lingüístics en itza' a Native-languages.org
* Vocabulari itzá per Erik Boot a FAMSI
# Aleksandr Xvarts

Aleksandr Xvarts, rus: Алекса́ндр Шварц de vegades transcrit Alexander Schwartz (Sant Petersburg, 7 de juliol de 1874 - ?) fou un compositor rus. Estudia al conservatori de la seva ciutat natal i després en el de Leipzig (1899). El 1892 traslladà la seva residència a Berlín, on durant algun temps fou repetidor de l'Òpera Reial. Va compondre nombroses melodies vocals sobre texts de Nietzsche, Arno Holz, Richard Dehmel i Carmen Sylva; duets, nadales per a veus d'infant i piano (Weihnachtsgesang für 2-stimmigen Kinder- oder Frauenchor, Klavier, Violine, Cello und Harmonium ad lib : op. 8 b), i d'altres obres.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 54, pàg. 1218 ISBN 84 239-4554-5
* Treballs per o sobre Aleksandr Xvarts en biblioteques (catàleg WorldCat) (anglès)
# Beautiful Boy (Darling Boy)

«Beautiful Boy (Darling Boy)» és una cançó escrita i interpretada per John Lennon. Va ser inclosa al seu àlbum Double Fantasy del 1980, l'últim publicat per Lennon abans de la seva mort.
Paul McCartney, qui va formar part dels Beatles amb John, ha declarat que aquesta és una de les seves cançons compostes per Lennon preferides.

## Lletra

La cançó va ser escrita per al fill de Lennon, Sean, el seu únic fill amb Yoko Ono. Comença amb John reconfortant Sean del que es dedueix que és un malson. Després descriu l'amor que sent i l'alegria que li va donar en néixer. Al final de la cançó, John Lennon xiuxiueja: "Bona nit, Sean. Ens veiem al matí. Brillant i d'hora".
La lletra d'aquest tema conté la famosa cita d'Allen Saunders del 1957 "La vida és el que et passa mentre estàs ocupat fent altres plans".

## Personal

* John Lennon: Veus, guitarra acústica, vocoder
* Earl Slick: Guitarra acústica
* Hugh McCracken: Guitarra principal
* Tony Levin: Baix elèctric
* George Small: Teclats
* Robert Greenidge: Tambors metàl·lics de Trinitat i Tobago
* Arthur Jenkins: Percussió
* Randy Stein: Concertina

## Referències

* ↑ Sir Paul McCartney Recuerda a John Lennon (entrevista en español).
* ↑ Letra traducida de "Beautiful Boy (Darling Boy)".

## Enllaços externs

* Videoclip oficial a YouTube
# Islam a Guinea Bissau

L'islam a Guinea Bissau és la religió predominant del país, en nombre estimat del 50% seguit per aproximadament 1,4 milions dels ciutadans. La gran majoria són sunnites de l'escola de jurisprudència malikita, amb influència sufi. Aproximadament el 6% són xiïtes i el 2% ahmadiyya.

## Vegeu també

* Ahmadiyya a Guinea-Bissau

## Referències

* ↑ United Nations High Commissioner for Refugees. «Refworld | 2010 Report on International Religious Freedom - Guinea-Bissau». Departament d'Estat dels Estats Units. UNHCR. [Consulta: 9 desembre 2010].
* ↑ «The World's Muslims: Unity and Diversity». Pew Forum on Religious & Public life, 09-08-2012. Arxivat de l'original el 24 d’octubre 2012. [Consulta: 14 agost 2012].
# Thomas Edward Burke

Thomas Edward Burke (15 de gener de 1875, Boston - 14 de febrer de 1929) va ser un atleta estatunidenc que va competir al tombant del segle xx.
El 1896 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu d'Atenes, on guanyà la medalla d'or en les proves dels 100 metres (amb un temps de 12 segons) i 400 metres (amb un temps de 54,2 segons) del programa d'atletisme.En aquestes curses els espectadors i d'altres competidors van quedar sorpresos per l'estil, encara desconegut fora dels Estats Units, que emprava Burke en l'arrancada: es col·locava acotat.
Més tard s'especialitzà en curses de llarga distància, fou entrenador esportiu i, el 1897, fou un dels promotors de la Marató de Boston, inspirat en la marató dels Jocs Olímpics.
També destacà com a advocat i comentarista esportiu per alguns diaris de Boston.

## Millors marques

* 100 metres. 11,2" (1895)
* 200 metres. 22,6" (1897)
* 400 metres. 48,5" (1896)
* 800 metres. 1'55,9" (1897)

## Referències

* ↑ «Boston Runner Thomas e. Burke Wins the 440 and 100 at the First Modern Olympic Games in Athens».
* ↑ «USA Track & Field | Tom Burke». [Consulta: 8 octubre 2024].
* 1 2 3 «Olympedia – Tom Burke». [Consulta: 8 octubre 2024].
* ↑ «Track and Field Statistics». [Consulta: 8 octubre 2024].
# Ivishak

L'Ivishak és un riu de l'estat d'Alaska, als Estats Units, a la regió d'Alaska North Slope. La seva llargada és de 153 quilòmetres i recull les aigües del desglaç de les glaceres a les capçaleres. El seu recorregut és en direcció nord, travessant les muntanyes de Philip Smith i els contraforts septentrionals del Refugi Nacional de Fauna Salvatge de l'Àrtida, i s'ajunta amb el riu Sagavanirktok al sud de les planes costaneres de Prudhoe Bay.
El 2 de desembre de 1980 un tram extens del seu recorregut, 129 km, fou declarat Riu Nacional Pintoresc i Salvatge. Aquesta denominació protegeix el riu des del seu naixement, incloent totes les capçaleres i un afluent sense nom procedent del llac Porcupine, dins dels límits del Refugi Nacional de Fauna Salvatge de l'Àrtida.

## Referències

* 1 2 3
* ↑ Ivishak Wild and Scenic River Arxivat 2010-06-10 a Wayback Machine. - National Wild and Scenic Rivers System
# Cafè Latino

El Cafè Latino és un edifici del municipi de Lloret de Mar (Selva) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un immoble de planta quadrada que consta de planta baixa i dos pisos superiors i que està cobert amb una teulada plana i aterrassada. Està ubicat al costat dret de la plaça d'Espanya. Paral·lelament l'immoble fa cantonada amb dos petits carrers, com són a l'esquerra el carrer de Sant Isidre núm. 7 i a la dreta el carrer de Sant Antoni núm. 2.
La façana principal és la que dona a la plaça d'Espanya i està estructurada internament basant-se en dues crugies. La planta baixa consta de tres obertures. Al centre trobem dues grans obertures quadrangulars equipades amb una robusta i poderosa llinda monolítica i muntants de pedra ben treballats i escairats. L'obertura del centre té un escut gravat en la llinda, en el qual trobem la data de "1 6 2 4" i actualment s'ha reconvertit en una finestra, ja que en origen era el portal d'entrada. Aquest fet va provocar l'obertura d'una nova porta al costat, que és la podem contemplar avui en dia a l'extrem esquerre de la façana fent cantonada amb el carrer de St. Isidre. Tant els muntants com la llinda d'aquest portal, sobresurten molt respecte al pla horitzontal de la façana. En la llinda es pot llegir la següent inscripció: "GRAND CAFÉ LATINO". A l'extrem dret de la façana trobem una obertura quadrangular amb llinda monolítica, muntants de pedra i ampit treballat. L'obertura, que actua com a finestra, està coberta amb un enreixat de ferro colat.
Centralitzant tot l'espai físic del primer pis trobem una finestra gòtica d'arc conopial lobulat, en la qual la decoració escultòrica i figurada fa gran acta de presència: tant en l'acabament dels lòbuls de l'arc amb uns minúsculs caps els rostres dels quals estan bastant desfigurats; com en les impostes, les quals estan ornades amb sengles relleus en forma de cara. A la dreta trobem la testa d'un home madur com així ho acredita la barba espessa. Es troba immers en un estat d'estupor com així ho delata els trets facials com ara la boca mig oberta i els ulls grossos amb la mirada clavada en un punt determinat. A l'esquerra trobem el bust d'un personatge jove, de caràcter orientalitzant com així ho testimonia el turbant que li cobreix el cap. A diferència de l'anterior bust el qual es troba en un magnífic estat de conservació, en aquest cas el rostre del jove està bastant desfigurat i deteriorat, ja que ha perdut el nas.
En el segon pis trobem dues obertures rectangulars amb llinda monolítica, muntants i ampit treballat. Tanca la façana en la part superior un ràfec format per dues fileres: la primera de rajola plana i la segona de teula. Cal remarcar que el material estrella present en totes les llindes, muntants i ampits de les obertures així com en els blocs cantoners de la façana que arranquen del segon terç cap amunt és la pedra sorrenca.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Cafè Latino». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 novembre 2014].
# Aleksei Lvov

Aleksei Lvov (Tallinn, 5 de juny de 1798 - Kaunas, 28 de desembre de 1870), nom complet amb patronímic Aleksei Fiódorovitx Lvov, rus: Алексе́й Фёдорович Львов, fou un violinista, compositor i militar rus. Fou el compositor de l'himne nacional rus.
Des de la seva infància revela grans aptituds per la música, i als vuit anys ja executava al violí les composicions més difícils. Als 17 ingressà en l'exèrcit, i el temps que les seves ocupacions li deixaven lliure, el dedicava a l'estudi dels clàssics.
Fou ajudant de camp de l'emperador Nicolau i director de l'escola de cant de la cort de 1837 a 1861. Entre les seves composicions figuren les òperes Blanca i Gualteri (1845), Ondina (1846), L'stàrosta (1854), i La brodadora. A més, se li deuen l'himne imperial rus Déu salvi el Tsar; Cants antics de totes les parts de l'ofici diví del ritu grec a Rússia, harmonitzada a quatre parts; sis Salms, i nombroses composicions per a violí.

## Referències

* ↑ The Novello Music Course: Fourth Reader
* Tom núm. 31, pàg. 940 de l'Enciclopèdia Espasa