OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Equipació del Club Alianza Lima

L'equipació del Club Alianza Lima és la utilitzada pels seus jugadors i jugadores a les competicions. Els colors del club són el blau marí i el blanc a franges verticals amb pantalons i mitjons blau marí. La uniforme reserva va variant però habitualment s'usa el blau marí o el blanc. Durant el mes d'octubre, com a homenatge al Crist de Pachacamilla, Señor de los Milagros, sant patró del club, els colors són canviats adoptant-ne el morat i blanc, color associat a la imatge del sant i a la seva processó.

## Patrocini

| Període | Empresa subministradora de roba |
| 1987-1988 | Puma |
| 1989-1994 | Calvo |
| 1995 | Polmer |
| 1996 | Adidas |
| 1997 | Kappa |
| 1998 | Penalty |
| 1999–2003 | Walon |
| 2004 | Fila |
| 2005–2010 | Marathon |
| 2011– | Nike |

## Cronologia
### Primera

| 1901 | 1901-1911 | 1911 - 1925 | 1925-1940 | 1960-1980 | 1960-1980 | 1980-2000 | 2001 |
| 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 | 2008 | 2009 |
| 2010 | 2011 | 2012 | 2013 | 2014 | 2015 | 2016 | 2017 |
| 2018 | 2019 | 2020 | 2021 | 2022 | 2023 |

### Segona

| 1964 | 1992 | 2001 | 2002 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007-2008 |
| 2009 | 2010 | 2011 | 2012 | 2013 | 2014 | 2015 | 2016 |
| 2017 | 2018 | 2019 | 2020 | 2021 | 2022 | 2023 |

### Morat

| 1971-2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 |
| 2008 | 2009 | 2010 | 2011 | 2012 | 2013 | 2014 | 2015 |
| 2016 | 2017 | 2018 | 2019 | 2020 | 2021 | 2022 |

## Referències

* ↑ «¿Por qué Alianza Lima usa camiseta morada en octubre? Conoce la historia que hay detrás» (en castellà). [Consulta: 3 abril 2023].
* ↑ «Nike presenta nueva camiseta de Alianza Lima para la temporada 2012».
* ↑ «Alianza Lima: las camisetas que usaron los íntimos en los últimos 10 años».
* ↑ «Alianza Lima presentó su nueva camiseta para la temporada 2014».
* ↑ «Alianza Lima y la presentación de su nueva camiseta para la temporada 2015».
* ↑ «Alianza Lima presentó camiseta 2016 y Roberto Mosquera respondió a pifias».
* ↑ «Alianza Lima presentó su indumentaria para la temporada 2017».
* ↑ «Alianza Lima presentó su nueva camiseta para la temporada 2018».
* ↑ «Alianza Lima: así luce la nueva camiseta blanquiazul para el 2019».
* ↑ «Con todos los detalles: lo que debes saber de la nueva camiseta de Alianza Lima».
* ↑ «"Juntos somos corazón": Alianza Lima presentó su nueva camiseta para la temporada 2021».
* ↑ «¡La 'piel' del campeón! Alianza Lima presentó su nueva camiseta para la temporada 2022».
# Edifici d'habitatges a la plaça Cabrinetty, 6 (Puigcerdà)

L'Edifici d'habitatges a la plaça Cabrinetty, 6 és una obra modernista de Puigcerdà (Baixa Cerdanya) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Construcció de planta baixa i dos pisos. A la planta baixa el pla de façana està retranquejat en relació amb els pisos superiors, la façana dels quals recolza damunt d'uns pilars de pedra, amb el que queda conformada una porxada que s'integra a la del conjunt de la plaça. Hi ha dues obertures per planta amb balconada correguda de ferro. El ràfec està ornamentat amb una sanefa retallada. També està ornamentada la biga que, col·locada damunt dels pilars, sosté la façana superior. Hi ha esgrafiats a tota la façana.
# Societat Catalana de Sociolingüística

La Societat Catalana de Sociolingüística (SOCS), filial de l'Institut d’Estudis Catalans des de 2008, és una entitat científica dedicada a la recerca i promoció dels estudis sociolingüístics en l'àmbit de la llengua catalana.
Originàriament coneguda com a Grup Català de Sociolingüística, es va formar el 1973 a Prada de Conflent per un grup d'acadèmics compromesos amb la recuperació de la llengua catalana. La primera aparició internacional del grup va ser al VIII Congrés Mundial de Sociologia a Toronto el 1974, on van organitzar una sessió dedicada a la llengua catalana. L'any 2006, es va convertir en l'Associació de Sociolingüistes de Llengua Catalana (ASOLC) abans d'adoptar el nom actual.
Des del seu inici, la SOCS ha publicat la revista Treballs de Sociolingüística Catalana, que es publica de manera continuada des de 1977; i ha participat en nombroses iniciatives de planificació lingüística. Els seus presidents han estat destacats sociolingüistes, com Antoni M. Badia, Francesc Vallverdú, Emili Boix, Joaquim Torres, Joan Pujolar i Miquel Àngel Pradilla. Maria Sabaté-Dalmau és l'actual presidenta, essent la primera dona que ocupa el càrrec.
El 24 d’abril de 1981 es van aprovar els primers estatuts de la SOCS, formalitzant així la seva legalització. Entre els membres fundadors destaquen figures rellevants com Lluís Vicent Aracil, Antoni Maria Badia i Margarit, Domènec J. Bernardó, Helena Calsamiglia, Jordi Carbonell, Joan Fuster, Francesc Vallverdú, entre d'altres.

## Referències

* 1 2 «Societat Catalana de Sociolingüística | enciclopedia.cat». [Consulta: 17 juliol 2024].
* 1 2 3 «Grup Català de Sociolingüística | enciclopedia.cat». [Consulta: 17 juliol 2024].
* 1 2 Vallverdú i Canes, Francesc «Història del col·lectiu GCS/ASOLC/SOCS». Treballs de sociolingüística catalana, 15-12-2011, pàg. 193–204. ISSN: 2013-9136.
* ↑ «Associació de Sociolingüistes de Llengua Catalana | enciclopedia.cat». [Consulta: 17 juliol 2024].
* 1 2 «Presentació | Societat Catalana de Sociolingüística». [Consulta: 1r octubre 2024].

## Enllaços externs

* Societat Catalana de Sociolingüística - Lloc web oficial
# Toshiro Kandagawa

Toshiro Kandagawa (japonès: 神田川 俊郎) (prefectura de Kyōto, 15 de novembre de 1939 - Osaka, 25 d'abril de 2021) a la prefectura d’Osaka, va ser un xef japonès, conegut principalment per la seva estricta adhesió als estils de cuina clàssics japonesos.

## Carrera

Kandagawa va entrar a la feina de cuiner a 16 anys quan va ser contractat com a aprenent de cuiner al restaurant Nadaman (なだ万) a Osaka. A 22 anys, va marxar per continuar la seva carrera a Fukuyanagi (ふく柳). El 1965 va obrir el seu propi restaurant, Kandagawa (神田川) també a Osaka.

## Iron Chef

Kandagawa és sens dubte més conegut pel públic nord-americà per la seva participació al programa de televisió Iron Chef. Com a xef d’una gran facció de xefs que creuen en la puresa de la cuina tradicional japonesa, poques vegades entrava en el Kitchen Stadium sense una gran comitiva d'altres xefs i sovint donava suport als aprenents en els seus desafiaments dels Iron Chef. El seu paper a les trames d'Iron Chef va ser el mateix que el d'un heel en el món de la lluita professional, un personatge agressiu i una mica intimidatori per als Iron Chef. Ha lluitat personalment contra els Iron Chef en diverses ocasions, guanyant 3 de les seves 5 batalles. (La seva primera victòria va ser contra Iron Chef Chen Kenichi i la seva segona contra Iron Chef Koumei Nakamura, que havia promès deixar el càrrec d'Iron Chef si perdia. Fidel a la seva paraula, la següent batalla de Nakamura va ser la seva última com a Iron Chef habitual.)
A més de les batalles, Kandagawa també va ser de vegades un convidat especial a Kitchen Stadium en diversos episodis. Va ser testimoni dels episodis de retirada de Nakamura i Rokusaburo Michiba, que havien combatut molts dels protegits de Kandagawa. També va actuar com a consultor del xef Tadamichi Ota i de la "facció Ota" d'especialistes en cuina japonesa, que eren el principal enemic del tercer xef de ferro japonès, Masaharu Morimoto. La seva última aparició regular va ser a finals del torneig "King of Iron Chefs", on va seure al costat dels altres Iron Chef mentre veien la batalla final entre Hiroyuki Sakai i Chen Kenichi.
L'última batalla d'Iron Chef de Kandagawa va tenir lloc durant l'especial de les batalles del segle XXI; va lluir un cap rapat com a prova de la seva decisió d’introduir la cuina japonesa al nou mil·lenni. Va derrotar el cap de ferro Hiroyuki Sakai en aquesta batalla, que va ser una de les poques que va perdre Sakai quan el marisc era l’ingredient principal.
Kandagawa també era conegut pel seu temperament sanguini a la pantalla i la seva alegria cap a la càmera, com ho demostra la seva batalla amb l'Iron Chef Sakai durant la seva batalla de les arrels de lotus.
Un moment notable del programa va ser quan un dels jutges, l’actriu francesa Julie Dreyfus, es va negar a menjar el plat que ell va preparar perquè contenia carn de balena.
Kandagawa va morir de COVID-19 el 25 d'abril de 2021 amb 81 anys durant la pandèmia Covid-19 al Japó.

## Referències

* ↑ «料理研究家 神田川俊郎さん死去 テレビ番組に多数出演» (en japonès). NHK News. [Consulta: 26 abril 2021].
# Undecanal

L'undecanal és un compost orgànic de la classe dels aldehids que està constituït per una cadena lineal d’onze carbonis amb un grup carbonil en un dels seus extrems. La seva fórmula molecular és ${\ce {C11H22O}}$. És un component natural de la pell dels cítrics, del tabac i d'altres espècies. S’empra en perfumeria i com additiu alimentari. S’obté a partir de l'undecan-1-ol i de l'àcid undecanoic.

## Estat natural

S'ha trobat undecanal a l’oli de pell de taronja (Citrus sinensis), de taronja agre (Citrus aurantium subsp. amara), de mandarina (Citrus reticulata), de mandarina Satsuma (Citrus unshiu), de llimona dolça (Citrus × aurantifolia) premsada en fred, de cumquat (Citrus japonica), a la fulla de coriandre (Coriandrum sativum L.), de la sàlvia vermella (Salvia miltiorrhiza), de la sàlvia de Texas (Leucophyllum frutescens), a la flor de Jericó (Salvia cocinea Juss. ex Murr), a l’arròs perfumat cuit, i en carn de vedella cuinada i crua, en el seu greix, en carn de porc i altres fonts naturals. També s’ha trobat en el tabac i en el fum de tabac.

## Propietats

L’undecanal es presenta en forma de líquid incolor a lleugerament groc i olor dolça i grassa, amb notes de taronja i rosa. Té un punt de fusió de -4 °C, un d’ebullició de 223 °C, una densitat entre 0,825 i 0,832 g/cm$^3$ a 25 °C i un índex de refracció d'1,430–1,435 a 20 °C. Tendeix a polimeritzar-se en contacte amb l’aire. És pràcticament insoluble en aigua i soluble en etanol i olis.

## Preparació

Com molts altres aldehids, l’undecanal es prepara per oxidació del corresponent alcohol, en aquest cas l'undecan-1-ol; o bé per reducció de l'àcid carboxílic adequat, aquí l'àcid undecanoic.

## Usos

L’undecanal s’empra majoritàriament com a aromatitzant en alimentació (begudes amb alcohol i sense, productes de forn, lactis congelats, gelatina, púdings, dolços suaus, etc.). Anualment se’n consumeixen uns 12 kg.
S’utilitza també en perfumeria en molt petites quantitats en perfums florals i per aportar aromes de taronja, llimona, mandarina, cogombre, mel, etc. i en altres productes com desodorants, etc. És un dels aldehids usats en la formulació del famós perfum Chanel Nº5 creat per Ernest Beaux el 1921.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Burdock, George A. Encyclopedia of food and color additives. Boca Raton: CRC Press, 1997. ISBN 0-8493-9416-3.
* ↑ Rodgman, Alan. The chemical components of tobacco and tobacco smoke. 2a edició. Boca Raton, FL: CRC Press, 2013. ISBN 1-4665-1552-X.
* 1 2 PubChem. «Undecanal» (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
* ↑ Arctander, S. Perfume & flavor chemicals (aroma chemicals) vol. III. Newark, New Jersey: LULU.COM, 2019. ISBN 0-244-18394-5.
* ↑ Ohloff, Günther. Scent and chemistry : the molecular world of odors. Second edition, 2022. ISBN 978-3-527-82998-9.
# Carles Jardí i Pinyol

Carles Jardí Pinyol (Tivissa, Ribera d'Ebre, 13 de març de 1957) és un escriptor, catedràtic d'educació física i diploma en estudis avançats.Va rebre el Premi Baldiri Reixac (1987), ex aequo per l'obra L'activitat física i el funcionament del cos humà.

## Obra

És autor de poemaris i diversos llibres d'assaig:
* Toc de lluna. Edicions del Sud, 2021. ISBN 978-84-123668-0-8
* Acarono la vida. Ed. Neopàtria, 2019. ISBN 978-84-17464-55-4
* L'activitat física i el funcionament del cos humà. (amb Joan Rius i Sant), Ed. EUMO, 1988
* 1000 ejercicios con material alternativo. (amb Joan Rius i Sant), Editorial Paidotribo. ISBN 84-86475-53-8. 1991
* Jugar en el agua. Actividades acuáticas infantiles (castellà), 2001
* Movernos en el agua. Ed. Paidotribo. ISBN 84-8019-268-2, 2002.
* Les golfes de pagès (de Tivissa i la seva muntanya) (amb Domènec Jardí i Pagès), 2009
* A Tivissa canten missa... Records de fets i costums religiosos. Ed. Cossetània- ISBN 84-95684-88-8, 2002.
* Dama callada, conte curt destacat al II Premi TINET de narrativa curta per Internet i publicat al recull L’angoixa del retratista i altres contes (Cossetània, 1998)
* La Punyalada, conte curt destacat al I Premi TINET de narrativa curta per Internet i publicat al recull L'estiu d'Ulisses i altres contes (Cossetània, 1997)

## Referències

* ↑ «"Les golfes de pagès" narra com es vivia al poble i als masos durant la primera meitat del segle xx». Sala de premsa de Cossetània, 09-07-2031. [Consulta: 15 abril 2013].
* ↑ «IX Premis BALDIRl REXACH D'ESTÍMUL A L'ESCOLA CATALANA». El Punt, 24-05-1987. [Consulta: 1r gener 2024].
* ↑ Col·lecció Didactica, volum 15, Vic, Eumo Editorial, 1988, 97 pàgines, ISBN 8476023065, ISBN 9788476023068
* ↑ Barcelona, Editorial Paidotribo, 2001, 238 pàgines; ISBN 978-84-8019-536-2
* ↑ col·lecció El Tinter n°94, Valls, Editorial Cossetània Edicions, 2009, 208 pàgines, ISBN 978-84-9791-494-9
* ↑ «Tivissa i la seva muntanya, temps era temps». La Vanguardia, 26-02-2010. [Consulta: 1r gener 2024].
* ↑ «L'angoixa del retratista i altres contes». TINET - Tarragona Internet. [Consulta: 1r gener 2024].
* ↑ «L'estiu d'Ulisses i altres contes». TINET - Tarragona Internet. [Consulta: 1r gener 2024].
# Paper ceba

Paper de ceba és un paper prim, lleuger de pes, fort i sovint translúcid. Tot i que no està fet de cebes, superficialment s'assembla a la seva pell. Era normalment utilitzat amb paper de carbó per escriure duplicats en una màquina d'escriure, per a documents permanents, en què la lleugeresa era important, o per a correspondència aèria. La densitat és generalment de 25-39 g/m² i pot ser blanc o de color groc canari.

## Referències

* ↑ «Art Toolkit | Papers artesans». [Consulta: 24 febrer 2025].
* ↑ Udina, Rita. «El paper ceba: història, usos, composició i restauració», 18-02-2025. [Consulta: 24 febrer 2025].
* ↑ «Bookbinding and the Conservation of Books: A Dictionary of Descriptive Terminology». Etherington & Roberts, 19-11-2011. Arxivat de l'original el 2014-10-16. [Consulta: 16 octubre 2014].
# Juan-Amado Albouy Busquets

Juan-Amado Albouy Busquets (Reus, 14 d'agost de 1919 - 1983) va ser un advocat i polític català.
Fill d'un comptable francès i d'una reusenca mestressa d'una botiga de roba, va estudiar Dret a la Universitat de Barcelona i exercí a Reus, primer al despatx de l'advocat Pinyol i després per compte propi. Va ser en la seva joventut membre i dirigent de la Congregació Mariana. Membre de Falange, durant la guerra civil es va fer reconèixer súbdit francès, per la nacionalitat del seu pare. Quan va veure que la guerra europea era inevitable va aconseguir de nou la nacionalitat espanyola. Va ser cap comarcal de sindicats des del 1954 al 1963, tinent d'alcalde amb l'alcalde Joan Bertran des de 1954 a 1960 i alcalde de Reus des del 1963 al 1973. Era amic personal del governador de Tarragona Fernández Martínez. En el seu mandat d'alcalde, Reus passà dels cinquanta als setanta mil habitants, degut al gran moviment migratori de l'època, mandat que es caracteritzà per l'especulació urbanística, la desídia en el funcionament dels serveis públics i la proliferació de barris marginals.
Col·laborà en algunes publicacions reusenques, com ara a Aules, òrgan dels estudiants de l'Institut de Reus, a la Revista del Centre de Lectura i a Reus: semanario de la ciudad. Va tenir diverses condecoracions, com la Placa de Comanador de l'Orde del Mèrit Agrícola, la Creu de l'Orde de Sant Ramon de Penyafort i la Medalla d'Or de la Ciutat de Reus.

## Referències

* ↑ Duch, Montserrat. "El segle XX: la dictadura franquista" A: Història general de Reus, vol. IV. Reus: l'Ajuntament, 2003, p. 373. ISBN 8489688214
* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 41-42.
# Edward Kynaston

Edward Kynaston (Londres, c. 1640 - gener de 1706) va ser un actor anglès, un dels últims "boy players" de la Restauració, joves actors masculins que interpretaven papers femenins.

## Carrera

Kynaston va ser un dels últims actors del teatre de Restauració que va encarnar papers de dones. Era un home atractiu i feia els rols de dona de manera convincent.
Samuel Pepys el va qualificar com "la dama més encantadora que he vist en la meva vida" després de presenciar una producció de John Fletcher, The Loyal Subject al Cockpit-in-Court, "només la seva veu no era gaire bona". Pepys va sopar amb Kynaston després d'aquesta producció l'agost de 1660.
Part de l'atractiu de Kynaston podria haver sigut la seva sexualitat ambigua. L'actor Colley Cibber va recordar: "les dames de societat s'enorgullien en portar-lo amb elles en els seus carruatges a Hyde Park a Londres vestit amb els seus vestits teatrals després de l'obra". Cibber també va reportar que una actuació d'una tragèdia a la qual assistia el rei Carles II d'Anglaterra, va ser retardada una vegada perquè, com algú va explicar, Kynaston, qui interpretava a la reina, "no estava afaitat".
En 1660 es va permetre a les dones aparèixer en escena i el que els actors fessin papers femenins en drames seriosos fou fortament desmotivat. L'últim paper de Kynaston com a dona va ser en l'obra de Beaumont i Fletcher Maid 's Tragedy amb la companyia de Killigrew en 1661. Kynaston va continuar fent una carrera reeixida en papers masculins i va ser famós pel seu paper d'Enric IV de l'obra de Shakespeare. Es va retirar el 1699.

## En la ficció

Kynaston és encarnat per Billy Crudup en la pel·lícula de 2004 Bellesa Prohibida, dirigida per Sir Richard Eyre. El film és una adaptació de l'obra Compleat Female Stage Beauty de Jeffrey Hatcher.

## Referències

* ↑ «The Diary of Samuel Pepys» (en anglès britànic). [Consulta: 15 agost 2021].
* ↑ Colley Cibber, An Apology for the Life of Colley Cibber, With an Historical View of the Stage During His own Time: Written by Himself, Byrne R. S. Fone, ed., Mineola, NY, Courier Dover, 2000; p. 71.

## Enllaços externs

* Reference to Kynaston in Pepys 'diary
# Agència de Poona

L'agència de Poona fou una entitat britànica a l'Índia que va substituir parcialment l'agència de Satara quedant formada únicament per l'estat de Bhor, al sud-oest de Poona.

## Referències

* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Agència de Salut Pública del Carib

L'Agència de Salut Pública del Carib (en anglès: Caribbean Public Health Agency o CARPHA) és una agència regional de salut pública amb seu a Trinitat i Tobago que va ser creada pels líders de la Comunitat del Carib (CariCom) el juliol de 2011 i va començar a funcionar el 2013.

## Referències

* 1 2 «Remarks by Ambassador Irwin LaRocque, Secretary-General of the Caribbean Community, (CARICOM) At The Launch of the Caribbean Public Health Agency (CARPHA)». CARICOM, 03-07-2013. [Consulta: 5 abril 2020].
* ↑ «CARICOM to Establish Health Agency». Caribbean Journal, 15-06-2011. [Consulta: 5 abril 2020].
# Equipo 57

L'Equipo 57 (París, 1957- Ginebra, 1966) fou un col·lectiu d'artistes fundat a París i integrat per José Duarte (Còrdova, 1928 - Madrid, 2017), Ángel Duarte (Aldeanueva del Camino, Càceres, 1930 - Sion, Suissa, 2007), Juan Serrano Muñoz (Còrdova 1929), Juan Cuenca Montilla (Puente Genil, Còrdova 1934) i Agustín Ibarrola (Bilbao 1930), entre d'altres.
Va sorgir el 1957 quan van redactar el seu primer manifest. Per algunes de les seves activitats i exposicions van comptar amb la col·laboració d'altres membres. A partir del 1961 va començar una lenta dissolució, en ser empresonat Ibarrola per la seva militància comunista i traslladar-se Ángel Duarte a viure a Suïssa. A més havien anat sorgint diferències polítiques i estètiques entre ells.
Malgrat tot, fins al 1963 van continuar signant obres conjuntament, i el 1966 clausuraren oficialment la seva etapa col·lectiva per continuar treballant individualment com arquitectes (Juan Cuenca i Juan Serrano) o artistes. Els viatges per França i Dinamarca el 1957-58 complementaren el seu coneixement del disseny i l'arquitectura contemporànies, en els quals ja havien estat iniciats per l'arquitecte Rafael de la Hoz i l'escultor Jorge Oteiza. La concentració en l'estructura i el sistema de muntatge com a elements essencials en el disseny de mobiliari, la sinceritat constructiva i l'adaptació anatòmica són característiques de la seva obra, juntament amb l'ús combinat de la fusta, el metall i els tèxtils, el joc amb els colors i la valoració formal dels elements constructius.
Darrere de les seves invencions hi ha un seriós procés d'investigació i d'experimentació formal i tècnica. La seva producció és escassa, només una vintena de mobles importants a partir dels quals crearen diverses variants. Poden considerar-se pioners en la defensa de l'estètica heretada del Moviment modern i del disseny industrial, un terme que va començar a introduir-se a Espanya a mitjans dels anys cinquanta i que ells contribuïren a definir i assentar. Entre els seus dissenys cal destacar una sèrie de llums de suspensió (1962).

## Referències

* ↑ José Duarte al Museu Reina Sofia de Madrid, (castellà). [Consultat el 24-04-2019].
* ↑ Ángel Duarte Jiménez, biografia, Real Academia de la Historia, 2018, (castellà). [Consultat el 24-04-2019]
* ↑ «Fitxa al web del Disseny Hub Barcelona». Arxivat de l'original el 2012-11-27. [Consulta: 15 abril 2012].

## Enllaços externs

* Fitxa Arxivat 2012-11-27 a Wayback Machine. a la col·lecció de disseny industrial del Disseny Hub Barcelona
* "Exposición - Equipo 57", sobre l'exposició del 1993, Museu Reina Sofia, (castellà). [Consultat el 25-04-2019].
* "Equipo 57. Biografia (1957-1962)" Arxivat 2019-04-25 a Wayback Machine., Javier B. Martín, Conservar el Arte Contemporáneo Español, (castellà). [Consultat el 25-04-2019].