OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Afronycteris

Afronycteris és un gènere de ratpenats de la família dels vespertiliònids. Els representants d'aquest grup són vespertiliònids petits i anteriorment es classificaven en el gènere Neoromicia. Tenen una àmplia distribució a l'Àfrica subsahariana, on viuen a les selves pluvials, les sabanes i, possiblement, els marges de rius i zones humides. El nom genèric Afronycteris és una combinació del prefix «afro-», en referència a la seva distribució, i la paraula grega νυχτερίδα (nikhterida), que significa 'ratpenat'.

## Referències

* ↑ Monadjem et al., 2021, p. 1.139.
* ↑ Monadjem et al., 2021, p. 1.138.

## Bibliografia

* Monadjem, A.; Demos, T. C.; Dalton, D. L.; Webala, P. W.; Musila, S.; Kerbis Peterhans, J. C.; Patterson, B. D. «A revision of pipistrelle-like bats (Mammalia: Chiroptera: Vespertilionidae) in East Africa with the description of new genera and species» (en anglès). Zoological Journal of the Linnean Society, 191, 4, 2021, pàg. 1.114-1.146. DOI: 10.1093/zoolinnean/zlaa087.
Espècies vivents de vespertiliònids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Vespertilionoidea :
Subfamília Antrozoinae :
Subfamília Kerivoulinae :
Subfamília Murininae :
Subfamília Myotinae :
Subfamília Vespertilioninae :
# Ocell migrador

S'anomena ocell migrador o migratori els ocells que es desplacen d'un lloc a un altre per a poder continuar el seu cicle de vida. La migració és el procés que descriu els desplaçaments que realitzen els ocells responent a les seves necessitats de buscar llocs on reproduir-se, trobar aliment o fugir de les inclemències meteorològiques. Els ocells migratoris es caracteritzen per criar a un lloc i passar la resta de l'any en un altre. Els desplaçaments es donen en èpoques determinades cada any, entre les zones de cria i d'hivernada.
Els ocells migratoris es divideixen en dos grups, segons l'època de migració; migradors hivernals i migradors estivals:
* Els migradors hivernals són aquells que migren buscant hiverns o tardors en què la temperatura és més freda.
* Els migradors estivals: són aquells que migren buscant estacions més càlides (primavera i estiu). Els migradors estivals es poden dividir en dos grups: de "llarga distància", els que viatgen d'un hemisferi a l'altre; i de "curta distància", els que fan viatges més curts, per exemple del sud al nord d'Europa.
Els ocells migradors segueixen patrons de migració, difícils de definir, mitjançant els quals es guien en el viatge. Alguns exemples d'ocells migradors són: el rossinyol comú (Luscinia megarhynchos) i l'oreneta vulgar (Hirundo rustica).
Els ocells no migradors s'anomenen sedentaris o residents. L'ocell de pas és el nom que es dona a l'ocell migrador, quan, al llarg de la seva migració, es deté en un lloc per a descansar.

## Dia Mundial dels Ocells Migratoris

El Dia Mundial dels Ocells Migratoris es va iniciar l'any 2006 com una campanya de conscienciació sobre la necessitat de protecció i conservació en tot el món de les aus migratòries i els seus ecosistemes. Se celebra anualment, el segon diumenge del mes de maig. La campanya està organitzada basant-se en a dos acords internacionals sobre vida silvestre promoguts pel Programa de les Nacions Unides per al Medi Ambient (PNUMA): El Conveni sobre la conservació de les espècies migratòries d'animals silvestres (també conegut com a Conveni de Bonn) i l'Acord sobre la conservació dels ocells aquàtics migratoris afroeurasiàtics (AEWA, per les seves sigles en anglès). El Dia mundial de les aus migratòries també té el suport d'un nombre creixent de socis, incloent-hi l'Organització Mundial de Turisme per a la campanya de 2014.

## Referències

* ↑ «Projecte Migració». Institut Català d'Ornitologia (ICO). [Consulta: 9 maig 2014].
* ↑ «World Migratory Bird Day». Arxivat de l'original el 6 de maig 2014. [Consulta: 9 maig 2014].
* ↑ «Convention Text». Convention on the Conservation of Migratory Species of Wild Animals. [Consulta: 9 maig 2014].
* ↑ «Agreement on the Conservation of African-Eurasian Migratory Waterbirds». AEWA. [Consulta: 9 maig 2014].

## Enllaços externs

* La migración de las aves. Grup d'Estudis i Protecció de les Rapaces
# Andrei Óssipovitx Sikhra

Andrei Óssipovitx Sitxra, rus: Андре́й О́сипович Си́хра (Vílnius, 1772 - Sant Petersburg, 6 de gener de 1861) fou un compositor i guitarrista rus. Se'l considera com l'inventor de la guitarra russa de set cordes i com un dels millors concertistes d'aquest instrument de la seva època. El 1802 fundà a Moscou el Journal pour la guitare á sept cordes, i el 1826 el Journal de Saint Pétersbourg pour la guitare. Deixà nombroses composicions i un mètode per aquest instrument.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 55, pàg. 1153 ISBN 84-239-4555-3
# Arxiprestat del Moianès

L'arxiprestat del Moianès és un dels 10 arxiprestats (demarcacions formades per un grup de parròquies dins un bisbat) en els quals es troba organitzat territorialment el bisbat de Vic. Coincideix, en bona part (tot i que no d'una manera exacta), amb l'àmbit territorial de la comarca del Moianès. Està format per un total de 18 parròquies amb 44 esglésies/capelles i 2 santuaris.
La creació d'aquest arxiprestat amb la seva composició actual (força coincident amb la de l'antic arxiprestat de Moià) quedà oficialment aprovada per decret episcopal el 27 de juliol del 1984.

## Parròquies

La llista següent ordena, alfabèticament segons el nom del sant o santa, les 18 parròquies i els 2 santuaris de l'arxiprestat del Moianès:
| Nom | Municipi |
| Sant Andreu de Castellcir | Castellcir |
| Santa Coloma Sasserra | Castellcir |
| Sant Feliu de Codines | Sant Feliu de Codines |
| Sant Feliu de Monistrol de Calders | Monistrol de Calders |
| Sant Feliu de Rodors | Moià |
| Sant Feliu de Terrassola | Santa Maria d'Oló |
| Sant Fruitós de Castellterçol | Castellterçol |
| Sant Llorenç Savall | Sant Llorenç Savall |
| Santa Maria de Collsuspina | Collsuspina |
| Santa Maria de l'Estany | L'Estany |
| Santa Maria de Moià | Moià |
| Sant Martí de Granera | Granera |
| Sant Pere de Ferrerons | Moià |
| Sant Pere de Gallifa | Gallifa |
| Sant Pere de Marfà | Castellcir |
| Sant Vicenç de Calders | Calders |
| Sant Quirze i Santa Julita de Safaja | Sant Quirze Safaja |
| Sant Vicenç de Riells | Bigues i Riells |
| Santuari de la Mare de Déu de la Tosca | Castellcir |
| Santuari de la Mare de Déu de l'Ecologia | Gallifa |

## Referències

* ↑ «Arxiprestat del Moianès». Bisbat de Vic. [Consulta: 15 març 2021].
* ↑ Burgueño, Jesús «Una lectura comarcal del mapa d'arxiprestats». Quaderns de Vilaniu. Institut d'Estudis Vallencs, núm. 44, 2003, p. 37-41. ISSN: 0212-1921 [Consulta: 15 març 2021].
* ↑ «Govern de la diòcesi. Deganat-Arxiprestat de l'Oficialat. Arxiprestat de Moià». Arxiu i Biblioteca Episcopal de Vic. [Consulta: 15 març 2021].

## Enllaços externs

* «Arxiprestat del Moianès». Bisbat de Vic.
# Ocell del paradís de Meyer

L'ocell del paradís de Meyer (Epimachus meyeri) és un ocell de la família dels paradiseids (Paradiseidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos de les muntanyes del centre i est de Nova Guinea i districtes sud-orientals.

## Referències

* ↑ «Ocell del paradís de Meyer». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/05/2023(català)
# Hanneles Himmelfahrt

Hanneles Himmelfahrt (Ascensió al cel de Hannele) és una pel·lícula muda dramàtica del 1922 dirigida per Urban Gad. El guió es basa en l'adaptació de l'obre de teatre homònima original de Gerhart Hauptmann. Margarete Schlegel es pot veure en el paper principal.

## Argument

La pel·lícula només s'adhereix a la font literària de Hauptmann en els passatges de visió tardana, mentre que es permet algunes llibertats al principi, en les escenes reals.
Una jove espera el seu futur amb el seu nuvi quan un dur cop del destí li capgira la vida. A causa de la culpa del seu pare, el nuvi abandona la seva dona, que espera un nadó d'ell. Per mantenir l'honor i la moralitat i per estar segura, ara s'ha de casar amb un artesà groller. Després de la mort de la dona, la seva filla Hannele està exposada a l'assetjament i els abusos de l'artesà, el seu padrastre. Finalment, Hannele mor com a resultat d'un intent de suïcidi després que se li promet l'entrada al regne dels cels en el seu deliri si s'allibera de l'existència terrenal.

## Repartiment

* Margarete Schlegel com a Hannele Mattern
* Margarete Schön com a Johanna, mare de Hannele
* Hermann Vallentin as Mattern
* Theodor Loos com a mestre Gottwald
* Ernst Dernburg com a Berger
* Hermine Sterler com a Frau Berger
* Esther Hagan com a Martha
* Fritz Richard as Heiber
* Walter Rilla com a àngel de la mort
* Hugo Döblin com a Schmidt
* Emil Heyse com a Dr. Wachler
* Maria Forescu
* Klaus Pohl

## Notes de producció

La pel·lícula es va fer a principis de 1922. L'estrena cerimonial va ser el 9 d'abril de 1922 a la Staatsoper Unter den Linden de Berlín amb cor i orquestra sota la direcció del Prof. Dr., a Àustria es va poder veure Hanneles Himmelfahrt del 29 de setembre de 1922. Els decorats van ser dissenyats per Gustav A. Knauer.
Walter Rilla va fer el seu debut cinematogràfic aquí com l'àngel de la mort. Theodor Loos també va interpretar el professor Gottwald a la versió parlada de 1934.

## Crítiques

Paimann’s Filmlisten va resumir: "El tema difereix significativament de Hauptmann a la preqüela, però s'adhereix bastant a l'acusació de les escenes visuals i aconsegueix efectes forts. La presentació va ser excel·lent, així com la presentació i l'execució fotogràfica.”
| « | Aquesta pel·lícula muda va tenir el seu lloc d'honor entre les adaptacions dels drames de Hauptmann per al cinema, per exemple al costat de 'Rose Bernd' del Porten, al costat de 'Webern' de Zelnik. | » |
| — Sobre el desenvolupament de l'art cinematogràfic alemany |||

## Referències

* ↑ Rentschler, Eric. German Film & Literature. Routledge, 1986. ISBN 0415239753.
* ↑ Anunci d'estrena de Max von Schilling a: Vossische Zeitung, 2 d'abril de 1922, p. 18
* ↑ «Hanneles Himmelfahrt». Arxivat de l'original el 2016-05-01. [Consulta: 12 octubre 2024]. a Paimann’s Filmlisten
* ↑ Der Tonfilm. Berlin 1935, S. 89.

## Enllaços externs

* Hanneles Himmelfahrt a filmportal.de
# Cena (tribut)

La cena era un tribut pagat al rei, a la baixa edat mitjana, pels municipis del patrimoni reial, per monestirs, llocs d'ordes militars i comunitats jueves i musulmanes.
Deriva del dret d'alberga.
Hom diferenciava la cena de presència (que només era cobrada per allà on passava el rei) de la cena d'absència (cobrada regularment en tots els llocs esmentats més amunt).
El procurador o el governador general de Catalunya també tenien dret a un tribut de cena, bé que amb un valor tres vegades més petit que el que rebia el rei.

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0, p. 72.
Viccionari
# Hoco becblau

L'Hoco becblau (Crax alberti) és una espècie d'ocell de la família dels cràcids (Cracidae) que habita la selva humida del nord de Colòmbia.
# Andreu Rodríguez i Resina

Andreu Rodríguez i Resina (17 d'agost de 1929 - 2 de novembre de 1980), fou un sacerdot català.
Va estudiar teologia a la Universitat Pontificia de Salamanca (1950-1953) i filosofia a la Facultat de Filosofia i Lletres de la Universitat de Barcelona (1956-1959).
Fou el primer professor de metafísica de la llavors encara Secció de Sant Pacià de la Facultat de Teologia de Catalunya. Des del 1970 i fins a la seva mort fou el director de publicacions de la mateixa secció, així com professor de filosofia i adjunt d'etica i sociologia a la Universitat de Barcelona. Va ensenyar també al Seminari Menor de Barcelona entre el 1964 i el 1970, i també al Seminari Conciliar de Barcelona, a partir del 1965 i fins a la constitució de la secció de Sant Pacià. Va col·laborar entre 1964 i 1972, com a redactor en cap de la secció de filosofia i ciències religioses de l'editorial Planeta-Larousse en la redacció de la Gran Enciclopedia Larousse.
El 1975 es va doctorar en filosofia amb la tesi Método trascendental y realismo trascendental.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Via i Taltavull, Josep Maria «El Dr. Andreu Rodríguez i Resina (1929-1980)». Revista catalana de teología, vol. 6, núm. 1, 1981, pàg. 1-2. ISSN: 0210-5551.
* ↑ Rodríguez i Resina, Andreu. Método trascendental y realismo trascendental (tesi) (en castellà). Barcelona: Universitat de Barcelona. Facultat de Filosofia i Ciències de l'Educació, 1975. OCLC 807246693.
# Ocell del paradís de Raggi

L'ocell del paradís de Raggi (Paradisaea raggiana) és una espècie d'ocell de la família dels paradiseids (Paradisaeidae) que habita zones boscoses del sud-est de Nova Guinea.

## Referències

* ↑ «Ocell del paradís de Raggi». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/05/2023(català)
# Caecogobius cryptophthalmus

Caecogobius cryptophthalmus és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a les Filipines.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* 1 2 3 Berti, R. & Ercolini, A., 1991. Caecogobius cryptophthalmus n. gen. n. sp. (Gobiidae, Gobiinae), the first stygobic fish from Philippines. Tropical Zoology v. 4 (núm. 1): 129-138.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 «Caecogobius cryptophthalmus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Proudlove, G.S., 1997. A synopsis of the hypogean fishes of the world. p. 351-354. A: Actes del 12è Congrés Internacional d'Espeleologia, La Chaux de Fonds, Suïssa. vol. 3.

## Bibliografia

* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, Gene S.; Collette, Bruce B.; Facey, Douglas E.; Bowen, Brian W. The diversity of fishes: Biology, Evolution, and Ecology (en anglès). Hoboken, NJ: John Wiley & Sons, 2009, p. 720. ISBN 978-14-0512-494-2.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A: M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* Larson, H.K., 2001. A revision of the gobiid fish genus Mugilogobius (Teleostei: Gobioidei), and its systematic placement. Rec. West. Aust. Mus. (Suppl. Núm. 62):1-233.
* Larson, H.K. i E.O. Murdy 2001. Gobiidae. Gobies. p. 3578-3603. A K.E. Carpenter i V. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae). FAO, Roma, Itàlia.
* Maugé, L.A. 1986. Gobiidae. p. 358-388. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISNB, Brussel·les; MRAC, Tervuren, Flandes; i ORSTOM, París, França. Vol. 2.
* Miller, P.J. 1986. Gobiidae. p. 1019-1085. A P.J.P. Whitehead, M.-L. Bauchot, J.-C. Hureau, J. Nielsen i E. Tortonese (eds.) Fishes of the North-eastern Atlantic and the Mediterranean. Vol. 3. UNESCO, París.
* Miller, P.J. 1990. Gobiidae. p. 925-951. A J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa, SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Home de Saldanha

L'home de Saldanha, dit igualment crani de Saldanha o crani d'Elandsfontein, és un fòssil d'Homo arcaic. És un dels espècimens clau d'Homo heidelbergensis. Malgrat que no ha estat datat de manera directa, es calcula que deu tenir uns 500.000 anys. El material, que inclou un fragment de maxil·lar inferior, fou descobert en una superfície exposada situada entre dunes mòbils a la granja d'Elandsfontein, prop de Hopefield (Sud-àfrica). Estava associat a tot un seguit de vertebrats fòssils. En un primer moment, fou descrit com a Homo saldanensis. Singer (1954) en destacà la semblança amb Kabwe 1, de Broken Hill (Zàmbia), i LH 18, de Laetoli (Tanzània). Des d'aleshores, els científics l'han equiparat amb Kabwe 1 i, per tant, a H. heidelbergensis.

## Referències

* 1 2 Schwartz i Tattersall, 2005, p. 248-255.
* ↑ Singer, 1954, p. 345-356.

## Bibliografia

* Schwartz, Jeffrey H.; Tattersall, Ian. The Human Fossil Record, Craniodental Morphology of Genus Homo (Africa and Asia). John Wiley & Sons, 2005. ISBN 9780471326441.
* Singer, Ronald «The saldanha skull from Hopefield, South Africa». American Journal of Physical Anthropology, vol. 12, 3, 1954, pàg. 345–62. DOI: 10.1002/ajpa.1330120309. PMID: 13207329.
# Ocell ratolí dorsiblanc

L'ocell ratolí dorsiblanc (Colius colius) és una espècie d'ocell de la família dels còlids (Coliidae) que habita sabanes de l'Àfrica Meridional, des del centre de Namíbia i sud de Botswana fins a l'extrem meridional de Sud-àfrica.
# Alexander Kraus

Alexander Kraus (Frankfurt del Main, 1820 - Florència, 1904) fou un compositor alemany del Romanticisme que destacà com a concertista de piano i musicòleg. A Florència fundà el Museu Organogràfic que porta el seu nom, i que és considerat com un dels primers d'Europa. A més de diverses obres per a piano, publicà, els llibres titulats L'ipocrisia musicale e Il pianoforte, la sua storia, i suoi cultori (Florència, 1872), en el que es posa en dubte la invenció atribuïda a Cristofori. Entre les seves obres de musicografia, va publicar les que porten per títol Le quattro scale della moderna tonalità (1874); Etnographie musicale: La musique au Japon (1878); Catalogo de lla Collezione etnogràfica musicale Kraus (1901), i Appunti sulla musica dei populi nordici (1907). També va publicar uns Esersizi elementari per a piano (1873). Un fill d'aquesta artista, anomenat igualment Alexander, n. a Florència el 1853, també va destacar com a pianista i musicòleg, col·laborant amb el seu pare a la formació del Museu abans referit i ampliant-lo considerablement. Fou un dels fundadors de la Societat de Socors Mutus de Músics i de la Societat del Quartet Florentí.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 28, segona part, pàg. 3522 ISBN 84-239-4582-0
# Ocell del paradís rondinaire

L'ocell del paradís rondinaire (Ptiloris intercedens) és un ocell de la família dels paradiseids (Paradiseidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos de les terres baixes de Nova Guinea oriental.

## Referències

* ↑ «Ocell del paradís rondinaire». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/05/2023(català)
# Cafeneaua Veche

El Cafeneaua Veche és el cafè més antic documentat a Bucarest, data del 1781 i està certificat el 1812. Es troba al carrer Covaci núm. 16, davant de la plaça de Sant Anton al centre històric. L'edifici on s'allotja està classificat com a monument històric amb cod LMI B-II-mB-18510.

## Breu història

El 1781, l'armeni Ștefan Altîntop va rebre el permís del governant Alexandru Ipsilanti per construir un cafè prop de la Cort Reial, a la part nord de la plaça de Sant Anton, a canvi d'una quota de 10 tàlers a l'any.
La cafeteria tenia parets emblanquinades, un sostre fosc i la façana estava decorada amb una sèrie de baixos relleus d'estil renaixentistes col·locats entre els arcs de les finestres amb persianes de llauna. El cafè va canviar de propietari el 1812, l'any de la seva certificació documental, i després de nou el 1825.

## Cafeneaua Veche i els seus famosos hostes

A partir del segle xix, Cafeneaua Veche es va convertir en el lloc de trobada de personalitats de l'època, com Mihai Eminescu, Ion Luca Caragiale o fins i tot el rei Carol II. La història del Cafè està relacionada amb la de l'Hotel Universal, situat just al costat del lloc, al carrer Covaci 14, la seu del famós diari Timpul. Es diu que Eminescu, editor del diari entre 1880 i 1881, va ser un dels fidels clients del Cafeneaua Veche.

## Cafeneaua Veche i l'art

Amb el pas del temps, Cafeneaua Veche ha estat objecte de nombroses obres d'art, inclosa la pintura d'estil ingenu del pintor Nicolae Pavelescu.
* L’interior de l’antic cafè
* L’interior de l’antic cafè

## Referències

* ↑ Silvia Colfescu, „Lunga poveste de dragoste dintre bucureșteni și cafea (2)”, pe situl Bucureștii Vechi și Noi. Accesat la 5 februarie 2013.
* ↑ Ministrul Culturii și Cultelor, Institutul Național al Monumentelor Istorice, Lista monumentelor istorice 2004 - Municipiul București pe situl Primăriei municipiului București. Pagină accesată la 6 februarie 2013.
* ↑ Christian Levant, Gelu Diaconu, „Povestea ferestrei secrete a lui Eminescu” Arxivat 2021-03-23 a Wayback Machine., pe situl RING În Centrul Vechi. Accesat la 5 februarie 2013.

## Enllaços externs

* El cafè més antic de Bucarest compleix 200 anys aquests dies, l'11 de desembre de 2012, Vlad Ignat, Adevărul
# Home del sac

L'home del sac és un personatge de la cultura popular que segons la llegenda segresta els nens ficant-los en un sac. Se sol representar com un home que vaga pels carrers amb un sac a la recerca de nens perduts. És un dels estereotips d'ésser amb què es fa por a les criatures.
Entre altres figures per espantar la mainada, com per exemple el papu, la figura d'un home amb un sac que s'enduu els nens està present a algunes cultures del món, com a Bulgària, Portugal, Haití i al nord de l'Índia, entre d'altres. Evidentment, amb sac o sense, la figura de l'ésser que espanta la mainada és universal.. Generalment hom diu als nens "que vindrà l'home del sac" per evitar que s'allunyin dels pares. Sovint s'identificava amb personatges reals, com el drapaire.
A Barcelona es deia que l'home del sac agafava els nens en un sac per aprofitar-ne el greix per a les vies del tren.
La llegenda d'un "home dolent amb un sac" té un origen probablement molt antic. Encara que hi hagi hagut casos criminals que poden tenir alguna comparació amb la figura de l'home del sac, no sembla que tinguin res a veure amb el seu naixement i la seva consolidació com a ésser mític.

## Vegeu també

* El Silbón

## Referències

* ↑ Labrado, Víctor. «Els butonis». A: Llegendes valencianes : criatures mítiques de la tradició oral. Alzira: Bromera, 2007, p. 68. ISBN 978-84-9824-156-3.

## Bibliografia

* Joan Amades, Costumari Català 1957 (5 vols.)

## Enllaços externs

* La història de l'home del sac (castellà)
# Ocell sastre capnegre

L'ocell sastre capnegre o ocell sastre cellut (Orthotomus nigriceps) és una espècie d'ocell passeriforme que pertany a la família Cisticolidae endèmica del sud de les Filipines.

## Distribució i hàbitat

Es troba únicament a l'est de l'illa de Mindanao.
L'hàbitat natural són els boscos humits tropicals de terres baixes.

## Referències

* ↑ «Ocell sastre capnegre». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 4/02/2023(català)
* ↑ «Master Lists – IOC World Bird List v13.1» (en anglès americà). [Consulta: 4 febrer 2023].
# Alexander Stewart Thompson

Alexander Stewart Thompson (Falkirk, 8 d'abril de 1859 – [...?]) fou un cantant i compositor anglès.
Estudià en el Col·legi Reial de Londres i començà la seva carrera artística com a cantant, traslladant-se més tard als Estats Units, on fou director de música del Col·legi de l'Estat d'Iowa (1907-13) i de la Universitat d'Ohio.
Les seves obres principals són:
* Staffa, poema simfònic;
* Alerta, obertura;
* Lazarus, oratori;
* Sonata en la major;
* Sypsy Song, per a piano;
* Tocata i fuga, per a orgue;
* Antífones i altres obres religioses.
A més se li deu, Psychology and Pedagogy of Music.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 61, pàg. 661 (ISBN 84-239-4561-8)