OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Aqüeducte del Vallès

L'Aqüeducte del Vallès o aqüeducte de Ciutat Meridiana, és una obra de Barcelona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Avui dia en desús, l'aqüeducte està situat al barri barceloní de Ciutat Meridiana.

## Descripció

Aquest tram de l'aqüeducte del Baix Vallès travessa el torrent de Font Magués, o torrent del Bosc Llarg. És al costat del camp de futbol municipal i té als seus peus un aparcament. Consta de sis arcades de mig punt que aguanten el pas cobert on circulava l'aigua. Hi ha dues tipologies de pilars que aguanten les arcades que s'alternen: pilar ample amb una pilastra decorativa adossada i pilar molt estret que es fa una mica més ample cap a la base. Als dos extrems superiors de l'aqüeducte hi ha una petita construcció de planta quadrangular amb petites finestres semicirculars i rematada per una cornisa. El parament és de pedra irregular i amb alguns elements destacats amb maó.

## Història

Durant molts anys la ciutat de Barcelona s'havia abastit d'aigua mitjançant l'antic aqüeducte romà i, més tard, amb el Rec Comtal. Però amb l'arribada de la revolució industrial les necessitats d'aigua són majors i per això a finals del segle xix van sorgir un seguit d'iniciatives privades per portar aigua a la ciutat. Una d'elles es l'empresa "Aguas del Bajo Vallès" que va fer aquesta infrastructura amb una longitud de 18 quilometres i una capacitat de 1700 metres cúbics diaris. L'obra fou impulsada per Andreu Mari, empresari que tenia drets d'aigua a les rieres de Ripoll i Caldes i finançat pel banquer Manuel Girona i Agrafel.
L'any 1881 l'empresa es venuda a la "Compagnie des Eaux de Barcelone" que ja explotava l'aigua de Dosrius. Després va passar a mans de la Societat General d'Aigües de Barcelona que va explotar el canal fins a mitjans dels anys 50, moment en què la ciutat va superar els 1,5 milions d'habitants i es va iniciar la canalització del riu Ter.
El 2004 l'Ajuntament de Montcada i Reixac, el Districte de Nou Barris de Barcelona i el Consorci de Collserola van acordar elaborar un projecte per convertir l'aqüeducte en una passera per a vianants i ciclistes. El 2022 el projecte seguia pendent d'elaboració.

## Referències

* 1 2 «Projecte per a recuperar el torrent del Bosc Llarg de Can Cuiàs». Vilaweb, 19-11-2004.
* 1 2 3 «Aqüeducte del Vallès». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 desembre 2017].
* ↑ «L’aqüeducte més llarg de Ciutat Meridiana serà transitable per a vianants, patinadors i ciclistes». Betevé, 09-05-2022.

## Enllaços externs

* «Aqüeducte del Vallès». Cercador Patrimoni Arquitectònic. Ajuntament de Barcelona.
# Aqüeducte sobre el torrent d'en Farré

L'aqüeducte sobre el torrent d'en Farré és una obra del segle xix entre el municipi d'Esplugues de Llobregat (Baix Llobregat) i l'Hospitalet de Llobregat (Barcelonès). Travessa el torrent d'en Farré, al costat de la Ronda de Dalt. Ambdós municipis el consideren bé cultural d'interès local. En el cas de l'Hospitalet, s'inclou en la protecció la bòbila de Can Nyac, que està al costat.

## Aqüeducte

És molt similar a l'aqüeducte sobre el torrent de Can Clota, molt proper a aquest. Aquesta construcció està dedicada a conduir l'aigua, guanyant un fort desnivell del terreny. És d'obra vista, de maçoneria i maó, format per vuit arcs de mig punt rebaixats, sent els centrals de majors dimensions que la resta; estan suportats per pilars lleugerament atalussats. L'estructura és de pedra amb els angles reforçats. Està situat per damunt d'un canal d'aigua i del torrent cobert que serveix per als petits horts que hi ha a les terrasses del barranc. En concret, va ser construït per recollir les aigües de la muntanya de Sant Pere Màrtir, al nord. Actualment està en desús i ha quedat pràcticament aïllat en construir les Rondes.

## Bòvila de Can Nyac

La bòbila de Can Nyac, al costat de l'aqüeducte, manté la xemeneia en bon estat però la resta de les edificacions estan en mal estat.

## Referències

* ↑ «Aqüeducte sobre el torrent d'en Farré». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r maig 2012].
* 1 2 «Aqüeducte i bòbila de Can Nyac». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 abril 2012].
* ↑ «Aqüeducte del Torrent d'En Farré». Inventari del Patrimoni Històric, Arquitectònic i ambiental d'Esplugues de Llobregat p. 85-86. Diputació de Barcelona. [Consulta: 4 maig 2012].
# Aracari collnegre

L'aracari de coll negre (Pteroglossus aracari) és una espècie d'ocell de la família dels ramfàstids (Ramphastidae) que habita la selva humida, boscos i sabanes de l'est de Veneçuela, Guaiana i est del Brasil.

## Referències

* ↑ Aracari de coll negre al TERMCAT Rev. 05/06/2012
# Arada de subsol

L'arada de subsol o subsolador, és una arada apta per a treballar en sòls més profunds del normal. Aquests sòls necessiten ser remoguts i voltejats per diferents motius:
* Per a trencar la terra endurida i atapeïda de la superfície i altres capes del sòl.
* Per a donar una major humitat i fertilitat al sòl.
Hi ha diversos tipus d'arada de subsol, n'hi ha de "lineals" i en forma de "V". La forma de l'arada i el nombre de fulles depèn de la potència del tractor.

## Vegeu també

* Arada
* Arada cisell
* Desbrossadora
* Motoaixada
* Motocultor

## Referències

* ↑ Raúl Robles. Produccion de oleaginosas y textiles/ Oil Production and Fiber. Editorial Limusa, 1 gener 2002, p. 42–. ISBN 9789681840051 [Consulta: 19 juliol 2011].
* ↑ Raimundo Romero Moreno; Pedro España Martínez. Maquinaria de producción agrícola. Univ de Castilla La Mancha, 1 gener 2002, p. 24–. ISBN 9788484272151 [Consulta: 19 juliol 2011].

## Bibliografia

* Ortiz-Cañavate, Jaime (coord.). Las máquinas agrícolas y su aplicación. 7.ª ed., rev. y ampl. Madrid; México: Mundi-Premsa, 2012. 545 p. ISBN 9788484764311.

## Enllaços externs

* Les màquines agrícoles i la seva aplicació (castellà)
* Equipament en grandària i almacenje, Purdue Ag Equipment Arxivat 2007-04-19 a Wayback Machine.
* Miskine Agricultural Subsoilers Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* Subsoladors Brent Tremor Arxivat 2006-11-10 a Wayback Machine.
* Subsoladors muntats en tractor Arxivat 2007-09-30 a Wayback Machine.
# Arade

L'Arade és un riu de Portugal de l'àrea de l'Algarve, que naix a la serra de Caldeirão i passa per Silves, Portimão i Lagoa, i desaigua a l'Atlàntic, a Portimão, a l'est de la platja da Rocha. Portimão és el gran port de l'Arade. Té un cabal mitjà de 1,5 m$^3$/s (aprox.).
En el temps dels descobriments portuguesos era navegable fins a Silves, on hi havia un port important. Hui, a causa de l'agradació, només petits vaixells hi poden arribar.

## El riu Arade en la conquesta de Silves

Un dels factors que tingueren gran impacte en el desenvolupament de la ciutat de Silves en el període de domini àrab fou la seua proximitat al riu Arade, llavors navegable fins a les seues muralles. L'any 1189, a petició de Sanç I, una flota de croats que anava camí de Terra Santa va pujar el riu Arade, i s'ajuntà a les tropes portugueses que venien per terra per conquerir la ciutat, cosa que esdevingué, després d'un llarg setge, el 3 de setembre d'aquest mateix any.
A Silves, al s. XV s'alçà un pont sobre l'Arade que hui és un dels ex-libris de la ciutat.
El riu, que motivà el creixement de la ciutat, també n'influí en el declivi, agreujat per l'agradació, que només permet la navegabilitat de vaixells petits.

## Estuari

L'estuari de l'Arade separa els municipis de Portimão i Lagoa, i als seus marges hi ha salines, saladars, cursos d'aigua i zones urbanitzades. Entre la fauna i la flora que s'hi poden trobar hi ha plantes com Spartina maritima, barrella punxosa, Arthrocnemum fruticosum, Atriplex portulacoides, Juncus maritimus, Arthrocnemum macrostachyum, Suaeda vera, sempreviva, Salsola vermiculata i salat blanc; aus com ara el corb marí gros, el martinet blanc americà, el martinet blecblau, Platalea, el flamenc, els ràl·lids, la camallarga comuna, el corriol anellat gros, el pigre gris, el territ de tres dits, el territ variant, el territ fosc, el tètol cuanegre, el polit cantaire, la gamba verda, la xivita comuna, la xivitona comuna, el remena-rocs comú, la gavina vulgar, el gavià fosc, el gavià argentat, el xatrac becllarg, l'esplugabous, la cigonya blanca, el xoriguer comú, el colom, el falciot negre i el ballester comú; peixos com els joves (que en ser adults van a la mar) de la sardina, del llenguado, l'anxova, o dels mugílids i possiblement mamífers com ara la llúdria.

## Afluents

* Ribera d'Arade
* Ribera de Boina
* Ribera d'Odelouca

## Preses

* Presa de l'Arade
* Presa del Funcho

## Vegeu també

* Pont de Silves

## Referències

* ↑ Detail Regional Map, Algarve- Southern Portugal, ISBN 3-8297-6235-6
* ↑ «Estuário do Arade». Avesnest.com. Arxivat de l'original el 2021-11-28. [Consulta: 5 juliol 2019].
* ↑ «Estuário do Arade». Aves de Portugal. [Consulta: 5 juliol 2019].

## Enllaços externs

* Observació d'aus a l'estuari de l'Arade.
# Aranya cranc

L'aranya cranc (Misumena vatia) és una espècie d'aranya araneomorfa de la família dels tomísids, bastant comuna arreu d'Europa i present a Àsia i Amèrica del Nord. El mascle mesura entre 4 i 5 mm mentre que la femella ateny 10 mm.
Freqüentment associada amb Solidago, que atreu molts insectes als quals caça i devora. Viu en les flors, especialment les de color blanc i groc. El seu abdomen és arrodonit i es va allargant cap a la part posterior. El mascle és alguna cosa més fosc que la femella, encara que l'espècie és d'un color molt variable, blanc, crema, groc o verd, segons la flor en la qual caça (homocromia).

## Referències

* ↑ «Aranya cranc». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
# Aranya vespa

L'aranya vespa (també: aranya zebra i aranya argíope) (Argiope bruennichi) és una aranya que es troba distribuïda per tot el centre d'Europa, nord d'Europa, nord d'Àfrica i parts d'Àsia. Igual que molts altres membres del gènere Argiope (accentuï's: Argíope), mostra marques grogues i negres a l'abdomen.
L'aranya construeix una teranyina orbe espiral de bon matí o al vespre, normalment en herba llarga una mica per sobre el nivell del terra, i tarda aproximadament una hora. La forma de ziga-zaga prominent anomenada stabilimentum, o decoració de la teranyina, que apareix al centre de l'esfera és de funció incerta, encara que pot ser per atreure insectes.
Quan una presa és atrapada per primera vegada a la teranyina, la immobilitza ràpidament embolicant-la amb seda. llavors pica la presa i se li aplica un verí paralitzador i un enzim de proteïna de dissolució.
El mascle de l'espècie és més petit que la femella. Sovint es pot veure a prop d'una teranyina d'una femella un mascle esperant que completi la seva muda final, moment en el qual s'arriba a la maduresa sexual. En aquest moment la seva mandíbula serà suau durant un temps curt i el mascle pot aparellar-se amb la femella sense el perill de ser menjat.
Aquesta espècie d'aranya va aparèixer en la pel·lícula Arac Attack (Eight Legged Freaks).
Hi ha una subespècie actualment reconeguda:
    Argiope bruennichi nigrofasciata Franganillo, 1910 (Portugal)

## Referències

* «Argiope bruennichi». Fauna Europaea, 2004. Arxivat de l'original el 2007-10-01. [Consulta: 24 maig 2006].
* «Extra silk structure in the web». Proc Biol Sci, 2005. [Consulta: 15 desembre 2008].
# Aranyera flamígera

L'aranyera flamígera (Arachnothera flammifera) és un ocell de la família dels nectarínids (Nectariniidae).

## Hàbitat i distribució

Habita boscos, vegetació secundària i terres de conreu de Samar, Leyte, Bohol, Dinagat, Mindanao i Basilan, a les illes Filipines.

## Taxonomia

Fins fa poc s'ha considerat aquesta espècie part de l'aranyera menuda (Arachnothera longirostra). Avui es consideren espècies diferents.

## Referències

* ↑ «Aranyera flamígera». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 15/12/2021(català)
* ↑ DJ Lohman, KK Ingram, DM Prawiradilaga, K Winker, FH Sheldon, RG Moyle, PKL Ng, PS Ong, LK Wang, TM Braile, D Astut i R Meier. 2010. Cryptic genetic diversity in “widespread” Southeast Asian bird species suggests that Philippine avian endemism is gravely underestimated. Biological Conservation 143: 1885–1890.
# Aratinga capblava

L'aratinga capblava (Psittacara acuticaudata) és un lloro nadiu de gran part d'Amèrica del Sud, utilitzat en gran manera en avicultura.

## Morfologia

* Fa uns 37 cm de llargària, amb un pes de 140 – 190 g, cosa que el fa uns dels ocells més grossos del seu gènere. Sense dimorfisme sexual.
* Plomatge verd en general, una mica més clar per sota. L'ala tancada és del mateix color verd de la resta, però oberta mostra colors marró-blavós per sobre i color oliva per sota. Cua bàsicament verda per sobre i rogenca per sota.
* Galtes, front, capell i zona auricular de color blau, més o menys clar depenent de la subespècie. De vegades, una mica de blau també al pit.
* Bec amb la mandíbula superior color banya i la inferior negra o grisa, i n'hi ha variacions que depenen de les subespècies.
* Anell perioftàlmic en general blanc cremós, però taronja en alguna de les subespècies. Iris groguenc.
* Potes marró rosat amb les urpes marró grisenc.
* Els joves són semblants, però amb menys zones blaves.

## Hàbitat i distribució

Habiten sabanes, terres de conreu i boscos, però evitant la selva humida, en tres zones d'Amèrica del Sud: nord-est de Colòmbia i nord de Veneçuela, est del Brasil, i sud-est de Brasil, est de Bolívia, el Paraguai, nord de l'Argentina i l'Uruguai.
Utilitzat en avicultura, poblacions fugides s'han establert en diferents indrets d'Europa i Amèrica del Nord. Als Països Catalans, s'han observat a prop de València, Elx o Girona, però l'únic lloc on s'ha comprovat la reproducció ha sigut a l'àrea urbana o periurbana de Barcelona.

## Reproducció

Fan els nius en forats als arbres, on ponen 3 – 4 ous blancs que la femella cova durant 26 dies. Els pollets romanen al niu uns 52 dies.

## Alimentació

Solen desplaçar-se en petits esbarts a la recerca de llavors, fruites i flors. De vegades, mengen cereals en terres de conreu.

## Llista de subespècies

Se n'han descrit cinc subespècies:
* A. a. acuticaudata (Vieillot, 1818). Bolívia oriental, sud-est de Brasil, Paraguai, nord-est de l'Argentina i Uruguai.
* A. a. haemorrhous (Spix, 1824). Nord-est de Brasil.
* A. a. koenigi (Arndt 1995). Nord de Veneçuela i nord-est de Colòmbia.
* A. a. neoxena (Cory, 1909). Illa Margarita.
* A. a. neumanni (Blake i Traylor, 1947). Bolívia.

## Vegeu també

Altres psitàcides que crien en llibertat a les nostres ciutats (totes espècies invasores a partir d'individus escapats de la captivitat).

## Referències

* ↑ Distribució i altres dades de l'aratinga de cap blau a AVIBASE Rev. 28-03-2011
* ↑ Dades sobre l'aratinga de cap blau segons el GAE de la SEO Arxivat 2010-11-15 a Wayback Machine. Rev. 28-03-2011
* ↑ L'aratinga de cap blau al SIOC Rev.28-03-2011
* ↑ Alderton, David (2003). The Ultimate Encyclopedia of Caged and Aviary Birds. London, England: Hermes House. p. 193. ISBN 1-84309-164-X
* ↑ Classificació dels Psitaciformes, amb subespècies, a ZOONOMEN Rev. 28-03-2011
# Aratinga coronada

L'aratinga coronada (Eupsittula aurea) és una espècie d'ocell de la família dels psitàcids que habita l'àrea neotropical però que s'ha utilitzat a molts llocs en avicultura.

## Morfologia

* Fa uns 27 cm de llargària, amb un pes d'uns 84 grams.
* Cotorra de color general verd, més clar i amb un to groguenc per sota.
* Cap verd amb zones blaves. Front de color entre taronja i préssec.

## Hàbitat i distribució

Viu en zones de sabana, boscos caducifolis, camp obert i terres de conreu, des del sud-est del Perú, Surinam, gran part del Brasil, nord i est de Bolívia i nord de l'Argentina i del Paraguai.

## Alimentació

S'estima més menjar les llavors de les fruites que la polpa. Utilitzen les potes sostenir el menjar.

## Reproducció

Són ocells monògams que sovint s'emparellen per vida. Fa els seus nius en troncs buits d'arbres o palmeres, però també fa ús de forats en roques, i fins i tot barrancs i tèrmiters.

## Referències

* Juniper, T., & M. Parr (1998). A Guide to the Parrots of the World. Pica Press, East Sussex. ISBN 1-873403-40-2
* Fitxa de l'aratinga de cap daurat a 500 Passaros Arxivat 2010-03-01 a Wayback Machine. Rev. 31-03-2011 (portuguès)
* ↑ Distribució i altres dades de l'aratinga de cap daurat a INFONATURA Rev. 31-03-2011
# Aratinga de plomall daurat

L'aratinga de plomall daurat (Leptosittaca branickii) és una espècie d'ocell de la família dels psitàcids i única espècie del gènere Leptosittaca. Habita la selva humida dels Andes del centre de Colòmbia i del Perú i zones limítrofes de l'Equador.
# Arbre de ferro

L'arbre de ferro o, simplement, Parròtia (Parrotia persica) és l'únic representant del gènere Parrotia, i estretament relacionat amb el gènere Hamamelis. És original, tal com indica el seu nom, de Pèrsia, concretament del nord de l'actual Iran, a les muntanyes d'Elburz, tot i que en períodes prehistòrics, es trobava per tot Europa, inclosa la Península Ibèrica. Creix entre els 100 i els 1400 m. d'altitud.

## Descripció

Es tracta d'un arbret o arbust que creix habitualment fins al 5 o 8 m d'alçada, encara que pot arribar als 10-12. Requereix sòls molt drenats, lleugerament àcids, encara que es pot adaptar als lleugerament alcalins si està en condicions adients. Prefereix la sequedat abans que terrenys molt humits. Es desenvolupa millor en espais assolellats o a mitja ombra.
L'escorça del tronc és llisa i es desprèn amb facilitat en petites esquames.
Les fulles són arrodonides de 6 a 10 cm de longitud, amb el marge diminutament asserrat cap a la meitat; pubescent en ambdues cares. Les fulles joves són, de vegades, vermelloses en la seva base. Quan arriba la tardor, les fulles prenen unes tonalitats ataronjades, groguenques i vermelloses espectaculars. Les flors apareixen abans que les fulles, gairebé en ple hivern. Són de color groc; però posseeixen unes anteres de color vermell escarlata, que és el que realment es veu quan l'arbre està en plena floració.

## Usos

Als països catalans s'utilitza, bàsicament, amb fins ornamentals.

## Registre fòssil

Parrotia persica es va trobar a Europa i la península Ibèrica fins al Plistocè Inferior, des d'un milió d'anys i fins a uns 750.000 anys (període Cromeriense i Tigliense). A Catalunya s'ha trobat en diversos jaciments d'aquest període (Incarcal, Crespià, etc). Aquesta espècie va poder trobar refugi durant les glaciacions al Mediterrani oriental (Serralada del Caucas), ja que allà no va trobar barreres geogràfiques com serralades o braços de mar, com si que va passar a les nostres contrades (serralades Est-Oest i mar Mediterrani). Passats però els períodes glacials, no va poder tornar a reconquerir el seu antic territori a Europa occidental.

## Galeria d'imatges

* Planta
* Tronc i capçada
* Tronc amb esquames
* Fulles
* Flor
* Fruit i llavors

## Notes

* ↑ Esquama: Apèndix o òrgan vegetal semblant a una escata de peix.

## Referències

* ↑ Arribas, 2004, p. 77-78.

## Bibliografia

* Arribas, Oscar. Fauna y paisaje de los Pirineos en la Era Glaciar (en castellà). Barcelona: Lynx Edicions, 2004. ISBN 84-87334-71-7.
* López, A; Trigo, María del Mar; Argimon, X; Sánchez, JM. Flora Ornamental Española. I. Sevilla: Coedició Junta de Andalucia, Consejería de Agricultura y Pesca, Mundi-Prensa i Asociación Española de Parques y Jardines Públicos, 2000.
* Navés, F; Pujol, J; Argimon, X; Sampere, L. El árbol en jardinería y paisajismo. Barcelona: Edicions OMEGA, 1995.
# Arbre de les panses

L'arbre de les panses (Hovenia dulcis) és un arbre originari del Japó, però que es troba escampat per l'est de la Xina i Corea i a l'Himalàia (fins a una alçada de 2.000 m.). Ha estat introduït en molts altres indrets del món, com a planta ornamental, pels seus fruits i per les seves propietats medicinals.

## Descripció

Arbret caducifoli que pot assolir els 10 m d'alçada, amb les fulles ovalades o en forma de cor, de 10 a 17 cm de longitud, 3 nervis des de la base i pecíol llarg. El marge és serrat i la part de sota pubescent, especialment a les nerviacions. Les flors són de color verd grogós, poc cridaneres. Els peduncles de les flors, després que aquestes hagin caigut, s'engruixeixen i es fan carnosos, prenent un color vermellós i un gust dolç. El fruit pròpiament dit és subglobós, de 6-8 mm de diàmetre, sustentat i a vegades embolcallat pel peduncle carnós.

## Conreu

Creix preferentment en posicions assolellades, sobre qualsevol tipus de sòls. Tot i que pot resistir la sequera, es desenvolupa millor en indrets humits. Pot suportar temperatures mínimes de fins a -15 °C. Es multiplica per llavors, que necesiten d'un tractament amb àcid abans de sembrar-les, ja que estan adaptades per tal de resistir el sistema digestiu dels ocells, encarregats d'escampar-les. Els plançons obtinguts de llavor créixen a gran velocitat. Es tracta d'un arbre de conreu fàcil, que s'adapta al clima mediterrani.

## Usos

Els fruits es poden consumir crus o cuinats. En condicions seques, el seu gust i aspecte és semblant al de les panses. Un extracte de les llavors, branques i fulles tendres es pot emprar com a substitut de la mel.

## Etimologia

Hovenia, en honor de David Hove (1724-1787), senador alemany que va ajudar a Thunberg a finançar la seva expedició a Sud-àfrica, Java i Japó. Dulcis, del llatí dulcis-e, "dolç", pels seus fruits.

## Sinonims

* Hovenia acerba - Lindl.
* Hovenia inequalis - DC.

## Referències

* ↑ «Hovenia dulcis». Noms de plantes. Corpus de fitonímia catalana. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 6 juny 2024].
* ↑ Facciola. S. Cornucopia - A Source Book of Edible Plants. Kampong Publications 1990 ISBN 0-9628087-0-9

## Bibliografia

* Flora of China Arxivat 2013-05-20 a Wayback Machine.
* Huxley. A. 1992. The New RHS Dictionary of Gardening MacMillan Press 1992 ISBN 0-333-47494-5
* Macoboy S. 1991. What tree is that?, 1991. ISBN 1 86302 1310
* Fang, Hsun-Lang; Lin, Hui-Yi; Chan, Ming-Che; Lin, Wei-Li and Lin, Wen-Chuan. "Treatment of chronic liver injuries in mice by oral administration of ethanolic extract of the fruit of Hovenia dulcis. American Journal of Chinese Medicine 35.4 (2007): 693-703.
* Koller, G.L. and Alexander, J.H. "The raisin tree: Its use, hardiness and size."Arnoldia 39.1 (Jan/Feb 1979): 6-15.

## Galeria

* Imatge de Flora Japonica per Philipp Franz von Siebold i Joseph Gerhard Zuccarini
* Drupes de la planta
# CS Chimia Râmnicu Vâlcea

El Clubul Sportiv Chimia Râmnicu Vâlcea fou un club de futbol romanès de la ciutat de Râmnicu Vâlcea.

## Història

El club va ser fundat el 1946 amb el nom Vâlceana. Evolució del nom:
* 1946-1947: Vâlceana
* 1947-1955: CSM Râmnicu Vâlcea
* 1955-1957: Flamura Rosie
* 1957-1958: Unirea Râmnicu Vâlcea
* 1958-1959: Santierul Govara
* 1959-1962: Chimea Govara
* 1962-1966: Unirea Râmnicu Vâlcea
* 1966-1967: Oltul Râmnicu Vâlcea
* 1967-1994: Chimia Râmnicu Vâlcea
* 1994-2004: FC Râmnicu Vâlcea
El seu major triomf fou lo copa romanesa de la temporada 1972-73. L'any 2004 es va dissoldre per problemes econòmics.

## Palmarès

* Copa romanesa de futbol:
** 1972-73
* Segona divisió romanesa de futbol:
** 1973-74, 1977-78
* Tercera divisió romanesa de futbol:
** 1970-71

## Referències

* ↑ Evolució dels noms d'equips al llarg dels anys, romaniansoccer.ro
* ↑ «Romania Cup Finals». RSSSF. [Consulta: 9 abril 2017].