OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Estació de Redondela

Línia Trenhotel Galícia :
L'estació de Redondela, coneguda fins al 2013 com Redondela de Galicia, es troba a la localitat gallega de Redondela, a la província de Pontevedra. Té serveis de mitjana i llarga distància operats per Renfe.
Pertany a la línia que uneix Monforte de Lemos amb Redondela i és el punt de partida de la línia que uneix Redondela amb Santiago de Compostel·la. Les dues línies són d'ample ibèric, en via única, la primera electrificada i la segona sense electrificar.

## Trens
### Mitjana Distància

| Línia | Trens | Origen/destinació | Destinació/origen |
| | Intercity | Vigo | Madrid-Chamartín |
| 1 | MD | Vigo | A Coruña Santiago Pontevedra |
| 3 | Regional Express Regional Internacional | Vigo | Porto-Campanhã |
| 6 | Regional Express | Vigo | Lleó |

### Llarga Distància

| Tren | Origen/destinació | Parades Intermèdies | Destinació/origen | Observacions |
| Alvia | Pontevedra | Vigo-Guixar · Redondela · Guillarei · Ourense-Empalme · A Gudiña · Puebla de Sanabria · Zamora · Medina del Campo · Segòvia-Guiomar · Madrid-Chamartín · Madrid-Atocha · Conca-Fernando Zóbel · Albacete · Villena AV | Alacant | 1 tren setmanal per sentit |
| Alvia | Pontevedra | Vigo-Guixar · Redondela · Guillarei · Ourense-Empalme · A Gudiña · Puebla de Sanabria · Zamora · Medina del Campo · Segòvia-Guiomar | Madrid-Chamartín | 1 tren diari per sentit |
| Alvia | Vigo-Guixar | Redondela · O Porriño · Ourense-Empalme · Monforte de Lemos · San Clodio-Quiroga · A Rúa-Petín · O Barco de Valdeorras · Ponferrada · Bembibre · Astorga · Lleó · Sahagún · Palència · Burgos-Rosa de Lima · Miranda de Ebro · Vitòria · Pamplona · Tafalla · Castejón de Ebro · Tudela de Navarra · Saragossa-Delicias · Lleida Pirineus · Camp de Tarragona | Barcelona-Sants | 3 trens setmanals per sentit |
| Intercity | Vigo-Guixar | Redondela · Guillarei · Ourense-Empalme · Monforte de Lemos · San Clodio-Quiroga · A Rúa-Petín · O Barco de Valdeorras · Ponferrada · Bembibre · Astorga · Lleó · Sahagún · Palència · Burgos-Rosa de Lima · Briviesca · Miranda de Ebro · Laudio | Bilbao-Abando | 1 tren diari per sentit |
| Trenhotel Galicia | Vigo-Guixar | Redondela · O Porriño · Guillarei · Ourense-Empalme · Monforte de Lemos · San Clodio-Quiroga · A Rúa-Petín · O Barco de Valdeorras · Ponferrada · Astorga · Lleó · Palència · Burgos-Rosa de Lima · Logronyo · Castejón de Ebro · Tudela de Navarra · Saragossa-Delicias · Lleida Pirineus · Camp de Tarragona | Barcelona-Sants | 1 tren diari per sentit |
| Trenhotel Rías Galegas | Pontevedra | Vigo-Guixar · Redondela · O Porriño · Guillarei · Ourense-Empalme · A Gudiña · Puebla de Sanabria · Zamora · Medina del Campo · Àvila | Madrid-Chamartín | 1 tren diari per sentit |

## Referències

* ↑ Red ferroviaria española Arxivat 2013-10-18 a Wayback Machine. Ministerio de Fomento

## Enllaços externs

* Estació de Redondela a la web d'Adif
# Urupá

L'urupá (Ituarupá) és una llengua de la família lingüística de les llengües chapacura-wañam, parlada al SE d'Ariquemes, al Brasil, i extingida a maitjans del segle xx. El yaru (Yarú, Jarú) era una dialecte o una llengua estretament relacionada.

## Referències

* ↑ Maldi, Denise. O complexo cultural do marico: sociedades indígenas dos ríos Branco, Colorado e Mequens, afluentes do médio Guaporé. Boletim do MPEG, Antropología 7/2: 209–269, 1991.
* ↑ Rodrigues, Aryon D. (2002) Línguas brasileiras. São Paulo: Ediçôes Loyola
# Joan Llabrés i Ramis

Joan Llabrés i Ramis (Llubí, Mallorca, 10 de gener de 1919 - Palma, 3 d'octubre de 1994) va ser un etnòleg, arqueòleg, professor i prevere balear.
El 1930, amb onze anys, ingressà a La Porciúncula. Vestí l'hàbit franciscà el 1934 i professà els primers vots el 1935. Va fer la professió solemne el 1941 al convent franciscà de la Porciúncula, on va estudiar Humanitats, Filosofia i Teologia. De jove estudià, també, pintura a Belles Arts. Fou rector i superior del Seminari de La Porciúncula des de l'any 1958 fins al 1964. A més d'exercir com a professor, des dels anys 1943 al 1976, es dedicà també a la direcció espiritual dels seminaristes. Des de l'any 1985 formà part de la Comissió d'Artesania de Balears de la Conselleria de Comerç i Indústria, com a assessor. El 1965 fundà el Museu Arqueològic, Etnològic i Numismàtic de la Porciúncula, del qual en fou el director i conservador fins gairebé la seva mort. Estudià l'arqueologia i l'artesania mallorquines, i també els antics oficis tradicionals de Mallorca.
El 1993 la Fundació Bryant li concedí el premi Lluís Amorós d'arqueologia per l'excavació arqueològica de Ca Na Vidriera (Palma).

## Publicacions

* La necrópolis del primer bronce mallorquín de Ca Na Vidriera de Palma de Mallorca (1973)
* Una necrópolis rural de la ciudad romana de Pollentia: Mallorca (1975)
* Aportación al estudio de la cerámica común postmedieval de Mallorca (1976)
* La nave tardo-romana del Cap Blanc (Mallorca) (1976)
* Els llums en la història de Mallorca (1977)
* La cerámica popular en Mallorca. Aportación al estudio de la misma en los últimos cinco siglos (1977)
* Guía de la artesanía de Baleares (1982)
* Els nostres arts i oficis d'antany (1980-86, 7 vol.)
* Cultura popular mallorquina: aplec de pautes II (1989).

## Referències

* 1 2 «Fra. Joan Llabrés Ramis o la memoria de un homo de be». S'Unió de S'Arenal, Vol. IX, Núm. 113, 7-1996, pàg. 3 [Consulta: 9 juliol 2020].
* 1 2 3 4 Hernández Jaume, Josep Lluís «Joan Llabrés i Ramis». Diccionari enciclopèdic d'historiografia catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana [Consulta: 9 juliol 2020].
# Hannibalià

Hannibalià (en llatí: Flavius Hannibalianus (?- 337) fou un membre de la Dinastia constantiniana, que va ser designat per Constantí I el Gran, el seu oncle, com a governant d'una part de l'Imperi Romà a la seva mort.

## Relacions familiars i títols

Hannibalià era fill de Flavi Dalmaci i net de l'emperador Constanci Clor, per tant nebot de Constantí el Gran. Hannibalià i el seu germà Dalmaci van ser educats a Tolosa pel bisbe Exuperi.
Al voltant de l'any 320, Constantí va demanar la presència del seu germà Flavi Dalmaci i els seus fills a la cort de Constantinoble. Hannibalià es va casar amb la filla gran de Constantí, Santa Constança, l'any 335,i va rebre el títol de nobilissimus.
Amb ocasió de la campanya de Constantí contra els perses de l'any 337, Hannibalià va rebre el títol de Rex Regum et Ponticarum Gentium («rei dels reis i de la gent del regne del Pont»). Probablement la intenció de Constantí era posar Hannibalià al tron de la regió del Pont, quan hagués derrotat els perses.

## Mort

Però Constantí es va sentir malalt i qui va anar a la guerra va ser el seu fill Constanci, que no va aconseguir els objectius marcats pel seu pare. Quan Constantí va morir el maig del 337, el senat romà el va reconèixer com a august, com Constantí havia previst, juntament amb els tres fills de l'emperador i el germà d'Hannibalià. Malgrat tot no va poder assolir mai el govern, ja que a Constantinoble va haver una revolta de les tropes, probablement instigada pel seu cosí Constanci, quan va tornar pel funeral del seu pare. Durant la revolta el van assassinar i també al seu pare i al seu germà i altres persones que eren amics d'ells.

## Referències

* 1 2 3 Ammià Marcel·lí, XIV.2.
* 1 2 Sext Aureli Víctor, De Caesaribus XLI.20
* ↑ Michel Labrousse. Toulouse antique: des origines à l'établissement des Wisigoths. E. de Boccard, 1968, p. 515.
* ↑ Zòsim, Historia Nova II.39.2.
* ↑ Gibbon, 1825, p. 99; 110; 126.
* ↑ Zòsim, Historia Nova III.40.3
* ↑ Julià l'Apòstata, Epistula ad Athenienses, 270 C
* ↑ Gibbon, 1825, p. 122-123.

## Bibliografia

* Gibbon, Edward. the history of the decline and fall of the roman empire. Londres: Lackington, Allen & Co., 1825.
# Partit d'Esquerra (França)

El Partit d'Esquerra (en francès, Parti de Gauche, PG) és un partit polític francès nascut l'any 2008 d'una escissió de la branca més a l'esquerra del Partit Socialista francès. Més tard s'hi van unir dissidents del partit de Els Verds i d'altres persones de diferents partits d'esquerres o que anteriorment no havien militat a cap partit polític.
L'any 2009, de cara a les eleccions al Parlament Europeu, van aliar-se amb el Partit Comunista Francès (PCF) i amb Mouvement pour une Alternative Républicaine et Sociale (MARS) per a formar el partit Front d'Esquerres (Front de Gauche, FG). El cap del partit és el Jean-Luc Mélenchon i la portaveu és la Martine Billard. a les eleccions legislatives franceses de 2024 el partit es va incorporar a la coalició Nou Front Popular formada pels principals partits polítics d'esquerra de França: Les Écologistes, França Insubmisa, el Partit Comunista Francès i el Partit Socialista i les formacions Place publique, Génération·s, Gauche républicaine et socialiste, Nou Partit Anticapitalista i Gauche écosocialiste, que van acordar la distribució del nombre de candidats i un programa polític comú.

## Resultats electorals
### Eleccions presidencials

Presidencia de la República Francesa :
| Any | Candidat | 1a volta | 1a volta | 1a volta | 2a volta | 2a volta | 2a volta | Resultat |
| Any | Candidat | Vots | % | Pos. | Vots | % | Pos. | Resultat |
| 2012 | Jean-Luc Mélenchon | 3 984 822 | 11,10 | 4t | N/D | N/D | N/D | Derrota |
| 2017 | Suport a Jean-Luc Mélenchon (LFI) | 7 059 951 | 19,58 | 4t | N/D | N/D | N/D | Derrota |
| 2022 | Suport a Jean-Luc Mélenchon (LFI) | 7 712 520 | 21,95 | 3r | N/D | N/D | N/D | Derrota |

### Eleccions legislatives

Assemblea Nacional :
| Any | 1a volta | 1a volta | 2a volta | 2a volta | Escons | +/− | Govern |
| Any | Vots | % | Vots | % | Escons | +/− | Govern |
| 2012 | Dins del Front d'Esquerra | Dins del Front d'Esquerra | Dins del Front d'Esquerra | Dins del Front d'Esquerra | 1 / 577 | Nou | Oposició |
| 2017 | Dins de La França Insubmisa | Dins de La França Insubmisa | Dins de La França Insubmisa | Dins de La França Insubmisa | 8 / 577 | 7 | Oposició |
| 2022 | Dins de NUPES (LFI) | Dins de NUPES (LFI) | Dins de NUPES (LFI) | Dins de NUPES (LFI) | 22 / 577 | 14 | Oposició |
| 2024 | Dins del NFP (LFI) | Dins del NFP (LFI) | Dins del NFP (LFI) | Dins del NFP (LFI) | 20 / 577 | 2 | Oposició |

### Parlament Europeu

| Any | Vots | % | Pos. | Escons | +/− | Grup |
| 2009 | Dins del Front d'Esquerra-AO | Dins del Front d'Esquerra-AO | 5è | 1 / 72 | Nou | GUE/NGL |
| 2014 | Dins del Front d'Esquerra-AO | Dins del Front d'Esquerra-AO | 6è | 1 / 74 | = | GUE/NGL |
| 2019 | Dins de La França Insubmisa | Dins de La França Insubmisa | 5è | 2 / 79 | 1 | GUE/NGL |
| 2024 | Dins de La França Insubmisa | Dins de La França Insubmisa | 4t | 1 / 81 | 1 | L'Esquerra |

## Referències

* ↑ Jade Peychieras, Victor Tribot Laspière. «Législatives 2024 : PS, PCF, EELV et LFI annoncent "des candidatures uniques" dans "chaque circonscription"» (en francès). France Bleu, 10-06-2024. [Consulta: 1r juliol 2024].

## Enllaços externs

* Web oficial
# Zgierz

Zgierz és una ciutat de Polònia, just al nord de Łódź, i està situada al centre del país, a 125 km al sud-oest de la capital, Varsòvia. El 2007, tenia 58.164 habitants.
Va adquirir els seus drets de ciutat abans del 1288, i actualment pertany al voivodat de Łódź i és la capital del poviat de Zgierz. La ciutat acull els grans complexos d'oci Nowa Gdynia (nou Gdynia), que conté entre altres enormes piscines, pistes de tennis, així com un hotel i sales de conferències.

## Agermanaments

* Kežmarok, Eslovàquia

## Enllaços externs

* Zgierz - Lloc web oficial
# Orde de Sant Jaume per a la Fe i la Pau

L'Orde de Sant Jaume per a la Fe i la Pau o Orde de l'Espasa fou un orde militar fundat poc abans de 1231 a Gascunya i dissolta en 1273, amb l'objectiu de mantenir la pau als territoris de l'arquebisbat d'Aush.

## Història

L'orde es troba esmentat per primer cop a una carta del papa Gregori IX de 1231 que diu: magistro Militiae Ordinis Sancti Jacobi ejusque fratribus tam presentibus quam futuris ad defensionem fidei et pacis in Guasconia constitutis ("el mestre de l'Orde Militar de Sant Jaume i els seus germans presents i futurs constituïts per a la defensa de la fe i la pau a Gascunya"). Fou fundat per l'arquebisbe d'Aush Amanieu I, entre 1226 i 1231. Gregori IX havia escrit a Amanieu en 1227 exhortant-lo a restablir la pau, i podria ser que ho fes mitjançant la fundació d'un orde militar que tenia l'objectiu de mantenir la pau a l'Auxitana provincia (província d'Aush) després de les guerres de religió contra els albigesos. El seu primer protector fou Gastó VII de Montcada i de Bearn, vescomte de Bearn.
Amanieu i alguns membres de l'orde viatjaren a Roma en 1231 i reberen la confirmació del papa, que posà l'orde sota una regla similar a la de l'Orde de Sant Jaume. L'orde tenia propietats a l'oest de Tolosa de Llenguadoc, a les diòcesis d'Aush, Baiona, Comenge i Lescar. L'orde estava sota la jurisdicció de l'arquebisbe d'Aush, que havia de confirmar el mestre elegit pels frares de l'orde, i aquest havia de jurar fidelitat a l'arquebisbe.
L'orde, com el de Sant Jaume, tenia membres eclesiàstics, laics (els cavallers) i dones. Va tenir, però, problemes per subsistir. Ja en 1262 el mestre intentà integrar-se a l'abadia cistercenca de Feuillant. En 1267 Climent IV deposà el mestre per negligència i mala voluntat; l'arquebisbe Amanieu II d'Aush intentà salvar l'orde en 1268 comprant per a ells l'hospital de Pont d'Artigues a l'Orde de Sant Jaume, i nomenant el seu nebot com a mestre. L'orde fou dissolt per Gregori X en 1273; les seves possessions passaren a l'Orde de Sant Jaume i a l'església d'Aush.
A la vida medieval del trobador Peire Guilhem de Tolosa es diu que havia entrat a l'Ordre de la Spaza, l'Orde de l'Espasa, altra denominació de l'orde.

## Bibliografia

* AYALA, Carlos- Las órdenes militares hispánicas en la Edad Media (siglos XII-XV). Madrid: Marcial Pons Historia, 2007. ISBN 978-84-96467-49-1., p. 59-60.
* Forey, Alan J. (1989). "The Military Orders and Holy War against Christians in the Thirteenth Century", The English historical review, 104:410 (Jan.), pp. 1–24.
* Forey, Alan J. (1992). The Military Orders: From the Twelfth to the Early Fourteenth Centuries. Toronto: University of Toronto Press. ISBN 0 8020 2805 5.
# Dun Karm Psaila

Dun Karm Psaila, nom amb què és conegut Carmelo Psaila (Żebbuġ, 18 d'octubre de 1871 - La Valletta, 13 d'octubre de 1961) fou un escriptor i religiós maltès, conegut sobretot per ser autor del poema que s'ha convertit en l'himne nacional maltès: L-Innu Malti.

## Vida i obra

Fill d'una família modesta, estudià primer al seminari i després filosofia (1888) i teologia (1890) a la Universitat de Malta. Fou ordenat sacerdot el 1894. Fou professor de diverses matèries al seminari i treballà també a la Biblioteca Nacional de Malta.
Fou autor d'algunes obres en italià, llengua en la qual havia rebut tot el seu ensenyament, però a partir de 1912 començà a escriure també en maltès. Per fer-ho, utilitzà el pseudònim Dun Karm Psaila (dun és la partícula per adreçar-se als sacerdots). Escriví sobretot poesia; també himnes religiosos. Escrigué la lletra del que esdevindria l'himne nacional maltès el 1921 per encàrrec. La peça s'estrenà el 1923, però no esdevindria oficialment himne nacional fins a la independència i la constitució de 1964.
A més de la seva activitat literària i com a religiós, fou autor també d'un diccionari anglès-maltès Dizzjunarju Ingliż u Malti (3 vol. 1947-1955). Fou fundador i promotor de l'associació d'escriptors maltesos (Ghaqda tal- kittieba tal-Malti). Actualment se'l considera el poeta nacional maltès.

## Enllaços externs

* Britannica
# Escut de Soses

L'escut oficial de Soses té el següent blasonament:
Escut caironat: de sinople, un sol d'or. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 26 de març de 1997.
El sol és el senyal tradicional de l'escut del poble, i en certa manera és un element cantant referit al nom de la població.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Segrià

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 26 de març de 1997, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Soses.» (pdf). DOGC num 2375, 26-03-1997. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut de Talarn

L'escut oficial de Talarn té el següent blasonament: escut caironat partit: 1r de gules, una muralla d'or; 2n d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de vila. Va ser aprovat el 25 de juliol de 1991, per substituir l'escut antic.

## Interpretació

La vila de Talarn, nascuda en un turó entorn de l'antic castell, fou una important plaça fortificada, i la capital del Pallars el 1453. L'escut mostra un llenç de muralla, en record del recinte fortificat al voltant de la vila —del qual encara queden algunes restes— i els quatre pals de Catalunya, en al·lusió a la jurisdicció reial sobre la vila (per exemple, el 1370 el rei va concedir el dret de fer-hi una fira i un mercat, i Talarn era una de les viles que enviava representació a les Corts).

## Escut antic

L'antic escut fou substituït, el 25 de juliol del 1991, per l'escut actual, adaptat a la normativa vigent sobre símbols oficials. Descripció heràldica: D'or, quatre pals de gules; bordura de gules; en cap, corona d'or; a banda i banda de l'escut, les lletres T i A, d'or.

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic municipal de Talarn.» (pdf). DOGC num 1478, 25-07-1991. [Consulta: 25 juny 2010].
* ↑ BASSA I ARMENGOL, Manuel. Els escuts heràldics dels pobles de Catalunya. Barcelona: Editorial Millà, 1968.
# Escut de Vallfogona de Riucorb

L'escut oficial de Vallfogona de Riucorb té el següent blasonament:
Escut caironat: d'or, una vall de sinople sobremuntada d'una foguera de gules. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat l'1 de desembre de 1992.
Armes parlants al·lusives al nom del poble: s'hi representa una vall i una foguera; malgrat aquesta etimologia popular, el nom de Vallfogona prové del llatí valle fecunda.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Conca de Barberà

## Referències

* ↑ «GAP GAP/2884/2007, de 10 de setembre de 2007, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Vallfogona de Riucorb.» (pdf). DOGC num 1624, 18-12-1992. [Consulta: 20 juny 2010].
# Escut de Vandellòs i l'Hospitalet de l'Infant

L'escut oficial de Vandellòs i l'Hospitalet de l'Infant té el següent blasonament:
Escut caironat: d'or, 2 llorers de sinople acostats; el cap de sable. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 10 de febrer del 1992 i publicat al DOGC del 26 de febrer del mateix any.
Els dos llorers són un senyal parlant referent al nom del poble, ja que Vandellòs deriva de la forma vall de llors, o vall de llorers. L'escut d'or amb el cap de sable són les armes dels barons d'Entença, car el poble va pertànyer a Tivissa fins al 1818, la qual formava part de la baronia.

## Vegeu també

* Escut d'Entença
* Escuts i banderes del Baix Camp

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 10 de febrer de 1992, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Vandellòs i l'Hospitalet de l'Infant.». DOGC, 26-02-1992. [Consulta: 25 setembre 2008].
# Escut de Vilanova d'Escornalbou

L'escut oficial de Vilanova d'Escornalbou té el següent blasonament:
Escut caironat: d'argent, un rencontre de bou de sable. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 28 d'abril del 1991. El cap de bou és el senyal parlant tradicional referent al nom del poble.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Baix Camp

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic municipal de Vilanova d'Escornalbou.» (pdf). DOGC num. 1441, 28-04-1991. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut de Xàtiva

L'Escut de Xàtiva ha sigut tradicionalment una imatge del castell de Xàtiva, de vegades acompanyada per la Senyera Reial i a dalt, una corona de cinc punts.
La versió més antiga d'aquest escut són els diversos escuts pintats com a motiu decoratiu al Castell, que daten dels segles XIII-XVIII.
L'escut oficial però que usa l'Ajuntament, inclou tots aquest elements sobre un fons blau, i incorpora, a més, les tiares dels papes de la família Borja originaria de la ciutat.

## Vegeu també

* Bandera de Xàtiva
* Escuts i banderes de la Costera
* Llista d'escuts del País Valencià

## Referències

* 1 2 Escut del Castell de Xàtiva
* ↑ «Web oficial de Xàtiva». Arxivat de l'original el 2009-01-25. [Consulta: 19 desembre 2008].
# Escut de l'Albiol

L'escut oficial de l'Albiol, aprovat el 23 de maig del 1985, té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sinople, un castell d'argent tancat de sable acompanyat d'una creu d'argent a cada costat. Per timbre una corona mural de poble.
S'hi veu el castell del poble (d'origen musulmà), avui en ruïnes. Les dues creus de Tau (o creus de Santa Tecla) recorden que els arquebisbes de Tarragona (d'on santa Tecla és la patrona) foren els senyors del castell.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Baix Camp

## Referències

* ↑ «DECRET 171/1985, de 23 de maig, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de l'Albiol perquè adopti el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC num. 563, 23-05-1985. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut de la Coma i la Pedra

L'escut oficial de la Coma i la Pedra té el següent blasonament:
Escut caironat: de gules, una creu plena patent d'argent acompanyada de 2 cards de 3 flors d'or, un a cada cantó inferior. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 30 de maig de 1991.
La creu d'argent és un senyal tradicional dels segells del municipi. La Coma i la Pedra va pertànyer a Sant Llorenç de Morunys, del vescomtat de Cardona, i els dos cards d'or sobre camper de gules estan agafats de les armes parlants dels Cardona.

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic municipal de la Coma i la Pedra.» (pdf). DOGC num 1455, 30-05-1991. [Consulta: 26 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Solsonès
# Escut de la Pobla de Mafumet

L'Escut de la Pobla de Mafumet té el blasonament d'escut caironat: d'atzur, un agnus Dei d'argent reguardant i nimbat d'or portant la banderola de gules amb una creu plena d'argent i l'asta creuada d'or, acompanyat a la punta d'un lledoner d'or fruitat de sable. Per timbre una corona mural de poble.
Va ser aprovat el 29 de gener del 2001. La Pobla de Mafumet s'ha representat tradicionalment per un Agnus Dei, o anyell pasqual, símbol de sant Joan Baptista, patró de la localitat. El lledoner fa referència a la Mare de Déu del Lledó, advocació mariana en el dia de la qual el poble celebra la festa major el 2 de febrer.

## Bandera

La bandera oficial de la Pobla de Mafumet és una bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blau clar, amb l'agnus Dei blanc reguardant, nimbat de groc, portant una banderola engolant vermella carregada d'una creu plena blanca i fixada en una asta groga rematada d'una creu també groga, tot el conjunt d'alçària 4/11 de la del drap i amplària 3/11 de la llargària del mateix drap i posat a 2/33 de l'asta i a 1/11 de la vora superior; i amb el lledoner arrencat groc de l'escut d'alçària 4/11 de la del drap i amplària 2/11 de la llargària del mateix drap posat a 2/33 de la vora del vol i a 1/11 de la vora inferior. Va ser aprovada el 16 de gener de 2008 i publicada en el DOGC el 28 de gener del mateix any amb el número 5057.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 15 de gener de 2001, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de la Pobla de Mafumet.» (pdf). DOGC num 3315, 15-01-2001. [Consulta: 25 juny 2010].
* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/91/2008, de 16 de gener, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de la Pobla de Mafumet.» (pdf). DOGC num. 5057, 16-01-2008. [Consulta: 25 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Tarragonès