OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ouera (recipient)

L'ouera és un recipient encarregat de mantenir els ous en un espai sense que es moguin, de vegades elaborades amb coixinets d'escuma (poliestirè) i en la majoria de les vegades es presenta amb cartró ondulat (elaborat amb tècniques de paper maixé). És una estructura dissenyada per transportar ous perquè pugui absorbir certa quantitat d'energia en un possible impacte i que la closca d'ou no es vegi afectada pel transport.

## Història

L'ouera de cartró va ser inventada l'any 1911 per Joseph Coyle de Smithers, BC.

## Orígens

Abans de la seva invenció, els ous es portaven en cistelles d'ous. El 1906, Thomas Peter Bethell de Liverpool va inventar un antecessor a la moderna caixa d'ous i la va comercialitzar com a Raylite Egg Box. Va crear marcs de tires de cartró entrellaçades, i va embalar aquests marcs en caixes de cartró o de fusta per al seu transport per carretera o ferrocarril.
El 1911, l'editor del diari Joseph Coyle, de Smithers, a la Colúmbia Britànica, va inventar el cartró de d'ous, per resoldre una disputa entre un pagès local i propietari d'hotel a Aldermere, prop de l'actualitat de Telkwa, a la Colúmbia Britànica, per sobre dels ous del pagès. lliurat trencat.
El 1921, Morris Koppelman va patentar una versió més moderna del cartró d'ous. El 1969, United Industrial Syndicate (UIS) a Maine (una divisió de The Portland Company) va patentar la moderna caixa d'ous. Els tres inventors que figuren en l'arxiu són Walter H. Howarth, Gerald A. Snow i Harold A. Doughty.
A diferència de molts productes, les marques comercials i els anuncis per a marques d'ous se solen imprimir en el mateix envàs d'aliments en lloc d'un envàs separat (com en els cereals d'esmorzar). Aquest envàs distintiu d'una sola capa distingeix entre els cartrons d'ous de diferents productors o nivells de qualitat de la plataforma minorista.

## Mides

Els cartrons d'ous estàndard tenen cabuda per a 12 ous, però poden arribar a tenir diverses mides, amb capacitat d'entre tres i 24 ous. Les safates s'utilitzen generalment per emmagatzemar ous frescos a les granges o als mercats de pagesos. Les safates d'ous de plàstic també utilitzen els processadors d'ous per rentar i desinfectar els ous. Per protegir els ous s'utilitza una funda de cartró o safates addicionals quan s'utilitza un format de safata.

## Referències

* 1 2 Marsh, Calum «Egg Week: An ode to the egg carton, an unassuming example of perfect design». National Post, 28-03-2018 [Consulta: 15 gener 2019].
* ↑ Bethell, Thomas Peter. «Patent GB190606248». Arxivat de l'original el 2019-12-08. [Consulta: 15 octubre 2019].
* ↑ «B.C. inventor created better way to carry eggs». Globe and Mail.
* ↑ A, Doughty Harold; H, Howarth Walter; A, Snow Gerald. Egg cartons, Jul 29, 1969.

## Vegeu també

* Ou (aliment)
# Ovella fardosca

L'ovella fardosca és una raça ovina que es caracteritza per ser de color blanc amb alguna taca menuda al cos de color negre i tindre els ulls, les orelles i el musell sempre de color negre (sobretot els ulls). Sovint té marques negres a la punta de la cua i de les extremitats. Majoritàriament se la troba a Aragó, on se la coneix amb el nom d'«Ojinegra» i també, en menor mesura, a Tarragona on se la coneix amb el nom de «Serranet».

## Notes

* ↑ Ministeri de Medi Ambient i Medi Rural i Marí
# Ovella merina

L'ovella merina és, probablement, la raça ovina més estesa pel món. El seu origen és incert: una història tradicional fa procedir el seu nom dels benimerines (banu marin) del Marroc que van envair la província de Cadis al segle xiv fins a la seva derrota per Alfons XI de Castella en la batalla del riu Salat.
Segons aquesta idea, l'ovella merina seria originària del nord de l'Àfrica i va passar a la península Ibèrica, on va ser adoptada amb rapidesa pel poderós Consell De La Mesta, arribant a ostentar-ne el monopoli durant segles, en detriment de la fins llavors omnipresent ovella manxega. No obstant això, és més probable que la raça s'originés en el que ara és el sud d'Espanya en aquella època o potser un segle abans, encara que també s'ha assenyalat el seu primer origen a Cartago i fins i tot al Pròxim Orient.

## Desenvolupament de la seva cria

Al segle xviii es va introduir per primera vegada a França. Amb el temps la seva cria es va estendre per Europa i Amèrica, i al segle xix, Gran Bretanya la va exportar en gran nombre a les seves colònies d'ultramar.
Actualment la major part dels caps es concentren als Estats Units, l'Argentina, Sud-àfrica, Nova Zelanda i, sobretot, Austràlia, on superen els humans a raó de gairebé un centenar a un.

## Característiques

Es tracta d'una raça compacta, de coll i potes curtes, impressió que es veu reforçada a causa de la seva llana llarga, fina i arrissada. Aquesta és de millor qualitat en els animals que es crien en ambients assolellats i lleugerament sorrencs. El color del mantell és blanquinós, sense taques, i només en casos molt rars els mascles presenten banyes en espiral.
Les ovelles merines han donat lloc a algunes varietats, entre les quals es pot destacar la Rambouillet, la Negretti, la merina americana, la Vermont, la Delaine i la merina australiana.

## Referències

* 1 2 «Raza ovina MERINA» (en castellà). mapa.gob.es. [Consulta: 30 octubre 2021].
* ↑ Mallett, J «Famous sheep breeds : the Merino». Journal of the Department of Agriculture, Western Australia, Series 4, 1, 1, 01-01-1960, pàg. 33. ISSN: 0021-8618.
* ↑ Udina i Martorell, Frederic. La Mutación de la segunda mitad del siglo XIV en España: volumen (en castellà). Editorial CSIC - CSIC Press, 1977, p. 36. ISBN 978-84-00-03689-8.
* ↑ Jerónimo Estévez, José «El ganado ovino en la historia de España». Anales de la Real Academia de Ciencias Veterinarias de Andalucía Oriental, 1990, pàg. 23-46. ISSN: 1130-2534.
* ↑ Jerónimo Estévez, José «El ganado ovino en la historia de España». Anales de la Real Academia de Ciencias Veterinarias de Andalucía Oriental, 1990, pàg. 36. ISSN: 1130-2534.
* ↑ Jerónimo Estévez, José «El ganado ovino en la historia de España». Anales de la Real Academia de Ciencias Veterinarias de Andalucía Oriental, 1990, pàg. 42. ISSN: 1130-2534.
* 1 2 Sabatino Lopez, Robert. El origen de la oveja merina (en castellà). Estudios de Historia Moderna, 1954, p. 130-132.
* ↑ Barajas Vázquez, Florencio «Consideraciones sobre el origen e historia del Ganado Merino». Badajoz Veterinaria, 12, 2018, pàg. 34. ISSN: 2605-2156.

## Enllaços externs

* Razamerina.com Arxivat 2009-11-02 a Wayback Machine.
# Ovella rasa

L'ovella rasa o rasa aragonesa, és una raça ovina originaria de l'Aragó. En l'actualitat la seua distribució és gairebé íntegrament a l'Aragó, amb poblacions significatives en tota la vall de l'Ebre incloent les províncies de Sòria, Guadalajara, Lleida i Tarragona, a mes de Euskadi, la Rioja i Andalucia.
El nom de rasa li ve per la poca llargària de la seua llana, a més, és una ovella que aprofita magníficament els recursos de les zones àrides.És una raça criada principalment per carn i produeix un tipus de be característic i famós a l'Aragó anomenat ternasco.

## Notes

* ↑ «Ovella rasa en el catàleg oficial de races». Arxivat de l'original el 2019-11-14. [Consulta: 11 juny 2019].
* ↑ Ovella rasa a la web del Ministeri de Medi ambient i Medi Rural i Marí
# Oxicalciobetafita

L'oxicalciobetafita és una possible nova espècie mineral que forma part del grup de la betafita. Va ser descrita per primer com com una ittrobetafita metamíctica procedent de la Lluna. Va ser reanomenada com a oxicalciobetafita d'acord amb la revisió de la nomenclatura del supergrup del piroclor. Actualment i des de 2010 està pendent d'aprovació per part de la IMA. A més a més de la seva localitat tipus a la Lluna, ha estat descrita a Suïssa i a Ontario (Canadà). Va ser recolectada a la Base Fra Mauro (Lloc d'aterratge de l'Apol·lo 14), a la Formació Fra Mauro, La Lluna.

## Referències

* ↑ «Oxycalciobetafite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 16 març 2014].
* 1 2 Atencio, D., Andrade, M.B., Christy, A.G., Gieré, R., Kartashov, P.M. (2010): The pyrochlore supergroup of minerals: nomenclature. Canadian Mineralogist.48, 673-698..
# Oïdi de les cucurbitàcies

L'oïdi de les cucurbitàcies (Podosphaera fusca també Podosphaera xanthii) és un fong patogen de les plantes cucurbitàcies (cogombre, meló…). Es combat amb sofre i altres fungicides.

## Referències

* ↑ Pérez-García, A.; Romero, D. Fernández-Ortuño, D.. The powdery mildew fungus Podosphaera fusca (synonym Podosphaera xanthii), a constant threat to cucurbits: Pathogen profile. López-Ruiz, F. De Vicente, A. Torés Montosa, Juan Antonio. Blackwell Publishing Ltd., 2009-February (TORÉS 16).

## Enllaços externs

* Index Fungorum
* USDA ARS Fungal DatabaseArxivat 2007-08-20 a Wayback Machine.
# Paloma

L'apagallums (Macrolepiota procera), també anomenat cogomella, paloma, bolet del frare, cama-seques, capell del senyor, coloma, cogombre, farinosa, maneta, pamperol, pampinella o pimpinella (farinosa), paraigua o paraigües, pentinella ronyosa, pota d'ase i senyal d'alzina, és un bolet comestible de l'ordre dels agaricals.
És un bolet molt vistós i fàcil de reconèixer; creix en tota mena de boscos, més abundant en llocs oberts, als marges dels boscos, als prats (en especial sobre terreny silici). És molt comú i es pot trobar en grups nombrosos a finals d'estiu i tardor.
És molt bon comestible, apte per fer a la brasa o arrebossat; cal, però, rebutjar-ne el peu per ser massa dur i fibrós. Quan el barret encara està tancat, es pot farcir de carn i es pot fer al forn, amb mantega i formatge ratllat.
El nom científic prové del grec macro: gran; lepiota, lepís: esquama, otós: orella ("gran orella esquamosa"); del llatí procera, procerus: alt, esvelt.

## Morfologia

És el més gran bolet de làmines. Tot i que les mides normals són 10-30 cm d'alçària i 10-25 cm de diàmetre barret, pot assolir mides espectaculars de 40 cm d'alçària i 35 cm de barret.
De jove, el barret és esfèric o ovoide. En créixer, s'obre i s'aplana, podent assolir formes molt variades des d'aplanat deprimit fins a lleugerament umbonat. La cutícula, que inicialment és llisa, aviat s'esquinça formant grans esquames cotonoses de color bru fosc tirant a vermellós, fàcilment separables, sobre un fons molt fibril·lós de color gris-crema, al centre és més fosc i menys esquamós.
Les làmines més pàl·lides, de color blanc-crema, són amples i atapeïdes i no arriben a tocar el peu i soldades a un collar. El peu, del mateix color que el capell, és separable i està proveït d'un anell doble que es pot fer córrer amunt i avall. La carn, tova i blanquinosa al barret i molt fibrosa al peu, d'olor suau i fruitada, té un gust semblant al de les avellanes.

## Perill de confusió

Es pot confondre amb alguns bolets mortals, entre ells la Lepiota helveola i la Lepiota brunneoincarnata, molt més petites. Per això, per evitar confusions, cal rebutjar totes les lepiotes de talla petita. A part de la mida, la Lepiota helveola és fàcil d'identificar perquè la seva carn es torna rogenca en trencar-la. Provoca intoxicacions semblants a la farinera borda.

## Referències

* ↑ «apagallums». GEC. [Consulta: 20 març 2021].
* 1 2 3 4 5 Cuello Subirana, Josep. Els noms dels bolets. Bellaterra: Lynx, 2007, p. 493. ISBN 978-84-96553-39-2.
* ↑ Coromines, Joan. Diccionari etimològic i complementari de la llengua catalana, amb Joseph Gulsoy, Max Cahner, Carles Duarte i Àngel Satué. Barcelona: Gran Enciclopèdia Catalana, 1980-1991.
* ↑ Gràcia i Barba, Enric. La Clau dels Bolets. Volum 2. El Papiol: efadòs, 2022, p. 112. ISBN 978-84-19239-32-7.
* ↑ «Lepiota» (en català). Gran enciclopèdia catalana., 20-11-2024.

## Galeria

* Exemplar jove
* Abans d'esclatar
* Un grup de diverses mides
* La mida ideal
* Amb el barret obert
* Les làmines i l'anell
* Grup amb el barret sense acabar d'obrir
* Cistell ple d'apagallums
* Exemplar jove
* Vista des de dalt
* Perspectiva lateral
Viccionari
# Parc Nacional d'Ormtjernkampen

L'Ormtjernkampen (en noruec: Ormtjernkampen nasjonalpark) és un antic parc nacional de Noruega, situat al municipi de Gausdal, al comtat d'Oppland. El 2011 va ser inclòs al Parc Nacional de Langsua.
Era el parc nacional més petit de Noruega i es componia principalment de boscos d'avet verge, amb alguns llacs i pantans. Es va establir per preservar el bosc d'avets verge que prevalia a Noruega abans de la pujada de la silvicultura. El parc limita amb la reserva natural d'Ormtjernmyra.

## Enllaços externs

* Mapa del Parc Nacional d'Ormtjernkampen Arxivat 2012-02-29 a Wayback Machine.
# Alba Montserrat Tarín

Alba Montserrat Tarín (Barcelona, 9 de juny de 1984) és una futbolista catalana que va jugar de portera al RCD Espanyol de la Superlliga Femenina d'Espanya.
Va començar a practicar el futbol amb onze anys i va formar-se en les categories inferiors del FC Barcelona. A més, va ser la portera titular de la Selecció catalana des dels 14 anys, guanyant diversos Campionats d'Espanya sub-17 i sub-21. El 2003 va fitxar pel CE Sabadell i va debutar en la Superlliga, aconseguint el subcampionat i també essent finalista de la Copa de la Reina. El 2006 viatjà a Portugal i allà recala al 1r Dezembro de la Lliga Portuguesa Femenina fins que la fitxa el CF Llers de Figueres i passa una temporada a Nacional. Ràpidament, ja el 2007, fitxa per l'UE l'Estartit de la Superlliga i està fins al 2010, any en què fitxa per l'Espanyol, però de nou es queda a les portes d'obtenir el campionat de Lliga i de Copa, per un sol gol a la final de les dues competicions.
La temporada 2011-12 jugà al RCD Espanyol, amb el qual guanyà la Copa de la Reina (2012).
| Club | Temporada | Categoria | Totals | Totals |
| Club | Temporada | Categoria | Jugats | Gols |
| CF Llers | 2006-2007 | Nacional (2a) | | |

## Palmarès

* 1 Copa espanyola de futbol femenina (2012)
* 1 Copa Catalunya de futbol femenina (2010)
* Campiona del Campionat d'Espanya de Futbol Sub-17 i Sub-21 entre 1998 i 2005 amb la selecció de futbol de Catalunya.

## Referències

* 1 2 RCD Espanyol, 7 de maig de 2012.
* ↑ Footballzz.com. "", Footballzz.com, 7 de maig de 2012.
# Política d'apaivagament

L'apaivagament en un context internacional és una política diplomàtica de fer concessions polítiques, materials o territorials a una potència agressiva per tal d'evitar conflictes. El terme s'aplica amb més freqüència a la política exterior dels governs del Regne Unit dels primers ministres Ramsay MacDonald (en el càrrec: 1929–1935), Stanley Baldwin (en el càrrec: 1935–1937) i (sobretot) Neville Chamberlain (en el càrrec: 1937–1940) cap a l'Alemanya nazi (a partir de 1933) i la Itàlia feixista (establerta el 1922) entre 1935 i 1939. Sota la pressió anglesa, l'apaivagament del nazisme i el feixisme també va tenir un paper en la política exterior francesa de l'època, però sempre va ser molt menys popular que a Anglaterra.
A principis de la dècada de 1930, les concessions pacificadores eren àmpliament considerades desitjables, a causa de la reacció contra la guerra al trauma de la Primera Guerra Mundial (1914-1918), reflexions sobre el tracte reivindicatiu percebut per part d'Alemanya al Tractat de 1919 De Versalles, i la percepció que el feixisme era una forma útil d'anticomunisme. Tanmateix, en el moment del Pacte de Múnic —conclòs el 30 de setembre de 1938 entre Alemanya, el Regne Unit, França i Itàlia— es van oposar a aquesta política el Partit Laborista, alguns dissidents conservadors com el futur primer ministre Winston Churchill, el secretari d'Estat per a la Guerra Duff Cooper, i el futur primer ministre Anthony Eden. L'apaivagament va ser molt recolzat per la classe alta britànica, incloent-hi la reialesa, les grans empreses (radicades a la City de Londres), la Cambra dels Lords i mitjans com la BBC i The Times.
A mesura que creixia l'alarma sobre l'augment del feixisme a Europa, Chamberlain va recórrer a intents de censura de notícies per controlar l'opinió pública. Va anunciar amb confiança després de Múnic que havia assegurat "la pau per al nostre temps".
Acadèmics, polítics i diplomàtics han debatut intensament les polítiques d'apaivagament dels anys trenta durant més de vuitanta anys. Les valoracions dels historiadors han anat des de la condemna per permetre que l'Alemanya de Hitler es fes massa forta, fins al judici que Alemanya era tan forta que podria guanyar una guerra i que l'ajornament d'un enfrontament era en els millors interessos del seu país.

## Referències

* 1 2 «appeasement | Definition & Facts | Britannica» (en anglès). [Consulta: 25 gener 2022].
* ↑ «Britain’s policy of appeasement - The coming of war - WJEC - GCSE History Revision - WJEC» (en anglès britànic). [Consulta: 26 gener 2022].
* ↑ «Appeasement» (en anglès). [Consulta: 26 gener 2022].
* ↑ «What does appeasement mean?». [Consulta: 25 gener 2022].
* ↑ «Appeasement: Never-ending controversy» (en anglès). [Consulta: 26 gener 2022].
* ↑ «Appeasement | Encyclopedia.com». [Consulta: 26 gener 2022].
* ↑ «Appeasement at A Level | History Today». [Consulta: 26 gener 2022].
# Imperial College London

L'Imperial College London (oficialment The Imperial College of Science, Technology and Medicine) és una universitat britànica fundada en 1907, situada a Londres en el barri de South Kensington, Anglaterra. És especialitzada en ciència, enginyeria, medicina i ciències empresarials. L'Imperial College atreu estudiants del món sencer (més de 125 nacionalitats representades en 2016). Compta amb 15 Premis Nobel, 2 Medalles Fields i 70 Fellows de la Royal Society. Les contribucions de la universitat a la societat inclouen el descobriment de la penicil·lina, els desenvolupaments de l'holografia i de la fibra òptica. L'Imperial College està constantment entre les deu universitats més prestigioses del món en les classificacions internacionals.
Imperial College va ser inicialment un component de la Universitat de Londres abans d'esdevenir una institució independent amb motiu del seu centenari, el 2007. És membre de la Lliga d'Universitats de Recerca Europees des de l'1 de gener del 2010. Imperial és també un membre del Russell Group, del G5, de l'Associació d'universitats de la Commonwealth. També forma part de l'anomenat Triangle d'Or, junt amb University of Cambridge, University of Oxford, University College London (UCL), King's College London (KCL) i London School of Economics (LSE).

## Referències

* ↑ «History of Imperial College». Arxivat de l'original el 2017-08-09. [Consulta: 16 desembre 2016].
* ↑ «Ted Talks Imperial College London HIstory». Arxivat de l'original el 2015-04-02. [Consulta: 16 desembre 2016].
* ↑ «A timeline of College Developments».

## Enllaços externs

* Imperial College
* Imperial College Press
# Omloop Het Nieuwsblad 2011

L'Omloop Het Nieuwsblad 2011 va ser la 66a edició de l'Omloop Het Nieuwsblad. Es disputà el 26 de febrer de 2011 sobre un recorregut de 203 km amb sortida i arribada a Gant. La cursa formava part de l'UCI Europa Tour amb una categoria 1.HC.
El vencedor fou el neerlandès Sebastian Langeveld (Rabobank ProTeam), que s'imposà a l'esprint al seu company d'escapada, el català Joan Antoni Flecha (Team Sky), vencedor l'any anterior. L'australià Matthew Hayman (Team Sky) completà el podi.

## Equips

L'organització convidà a prendre part en la cursa a onze equips World Tour i onze equips continentals professionals:
* equips World Tour: AG2R La Mondiale, BMC Racing Team, Garmin-Cervélo, HTC-Highroad, Team Katusha, Leopard Trek, Omega Pharma-Lotto, Quick Step, Rabobank ProTeam, Team Sky, Vacansoleil-DCM
* equips continentals professionals: Acqua & Sapone, Bretagne-Schuller, Cofidis, Team Europcar, FDJ, Landbouwkrediet, Team NetApp, Saur-Sojasun, Skil-Shimano, Topsport Vlaanderen-Mercator, Verandas Willems-Accent

## Classificació final

| | Cilista | Equip | Temps |
| 1 | Sebastian Langeveld (NED) | Rabobank ProTeam | 5h 18' 03" |
| 2 | Juan Antonio Flecha (CAT) | Team Sky | s.t. |
| 3 | Matthew Hayman (AUS) | Team Sky | + 1' 01" |
| 4 | Yoann Offredo (FRA) | FDJ | + 1' 04" |
| 5 | Luca Paolini (ITA) | Team Katusha | + 1' 21" |
| 6 | Niki Terpstra (NED) | Quick Step | + 1' 24" |
| 7 | Martijn Maaskant (NED) | Garmin-Cervélo | + 1' 30" |
| 8 | Manuel Quinziato (ITA) | BMC Racing Team | s.t. |
| 9 | Jurgen Roelandts (BEL) | Omega Pharma-Lotto | s.t. |
| 10 | Lars Boom (NED) | Rabobank ProTeam | s.t. |

## Referències

* ↑ «2011 » 66th Omloop Het Nieuwsblad (1.HC)». [Consulta: 2 març 2016].
* ↑ «Langeveldbate a Flechaenla HetNieuwsblad». El Mundo Deportivo, 27-02-2011, pàg. 40 [Consulta: 2 març 2016].
# Oval Lingotto

L'Oval Lingotto és un complex esportiu interior situat a la ciutat de Torí (Itàlia) destinat a la pràctica de patinatge de velocitat sobre gel i patinatge artístic sobre gel. Actualment també acull fires d'exposició.
Fou construït per a la realització dels Jocs Olímpics d'Hivern de 2006 celebrats en aquesta ciutat, i durant els Jocs fou la seu de les proves de patinatge de velocitat. Amb una capacitat per a 8.500 espectadors, l'edifici fou projectat per "Populous" en associació amb Studio Zoppini" de la ciutat de Milà.
En finalitzar els Jocs el complex està destinat a la pràctica del patinatge artístic sobre gel, si bé el 2006 fou la seu del Campionat del Món d'esgrima i el 2009 del Campionat d'Europa d'Atletisme en pista coberta.

## Referències

* ↑ (anglès) Oval Lingotto Arxivat 2009-06-22 a Wayback Machine.
* ↑ (anglès) Torí 2009
# Ovoviviparisme

L'ovoviviparisme és un terme antiquat i poc precís que pretén descriure l'estratègia reproductiva pròpia de diferents animals amb la qual els ous romanen a l'interior de la femella fins al moment de llur desclosa. A diferència del viviparisme, la progènie no tindria cap relació nutritiva amb la mare si bé sovint n'hi ha una mica i actualment es prefereix parlar simplement de oviparisme i viviparisme, que poden ser lecitotròfics o matrotròfics. Lecitotròfia seria quan els embrions obtenen els nutrients del sac vitel·lí i matrotròfia seria quan hi ha una placenta o similar, si bé hi ha un continu entre aquestes dues estratègies. Serien ovovivípars diferents peixos com ara alguns taurons o els pecílids, alguns rèptils com ara serps, i diversos invertebrats. És una estratègia que permet protegir els ous contra predadors o temperatures massa baixes.
La majoria de les espècies conserven els ous dins del tracte genital. Rheobatrachus silus (extingit el 1981) deixava madurar els ous dins de l'estómac. Entre els calàpets de Surinam i Pipa parva mascle sol recuperar els ous fecundats i posar-los en replecs de l'epidermis dorsal de la femella. Els cavalls marins també tenen replecs per a la incubació en la pell.
En certes espècies, els ous s'obren dins de l'oviducte i els embrions tenen òrgans que permeten absorbir nutrients secretats per l'organisme mare, perquè no hi ha placenta. El naixement és molt semblant a un naixement vivípar. En certes salamandres, només dues larves, una per oviducte, es desenvolupen fins a la metamorfosi completa, i s'alimenten de les larves més tardanes (adelfofàgia, mengen els «germans») o dels ous (ovofàgia). És el cas de la salamandra del Pirineu (Salamandra s. bernadezi) o la salamandra negra (Salamandra s. atra). Hom pot parlar de viviparisme sense placenta.

## Referències

* 1 2 3 Blackburn, Daniel G. «Evolution of vertebrate viviparity and specializations for fetal nutrition: A quantitative and qualitative analysis» (en anglès). Journal of Morphology, 276, 8, 2015, pàg. 961–990. DOI: 10.1002/jmor.20272. ISSN: 1097-4687.
* ↑ «Ovoviviparisme». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Lodé, Thierry. «Ovipares, vivipares? qui de l'oeuf...» (en francès). Ecologie évolutive, 2001.