OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Arnau de Timor

Arnau de Timor (fl. 1197-1230) va ser senyor de la baronia de Queralt, fill de Guillem de Timor i Ermessenda de Montlleó, casat amb la baronessa Ramona.
La primera referència sobre Arnau es remunta al 14 de gener de 1197, quan els Templers penyoren els castells de Figuerola i Queralt, que el seu pare Guillem posseïa per Gombau d’Oluja. Haurà d’esperar gairebé disset anys per recuperar el castell de Queralt, adquirit per compra a Berenguer de Queralt (20 de desembre de 1213).
Possiblement en aquesta dècada també recupera importants possessions de la família Timor que havia adquirit l’orde del Temple. Així, en el testament que dicta el 10 de març de 1221, abans a fer pelegrinatge a Compostel·la, deixa els castells de Queralt, Figuerola, i Santa Coloma al seu fill Pere, a més de fer una lleixa de mil sous al santuari de Santa Maria de Bell-lloc.
Prèviament, el 19 de juny de 1219, Arnau assisteix al tractat de pau firmat per Jaume I i el vescomte de Cabrera en el castell de Montsó.
Retornat de Galícia, disputa drets senyorials sobre Sant Gallard i Torre Vella contra el monestir de Santes Creus (1222); Dos anys més tard, la baronessa Ramona confirma la jurisdicció dels termes a perpetuïtat als cistercencs (1224).
Durant aquells anys segueix vinculat a la família comtal barcelonina. Així, el 18 de maig de 1226 esdevé testimoni del conveni entre el rei Jaume i Guillem de Montserrat sobre el castell de Guàrdia de Montserrat. Cinc dies més tard, dona el seu fill Pere com a garantia que es compliria la treva i conciliació entre els Montcada i els Cardona, aprovada pel monarca (23 de maig).
Aquest fill, Pere de Timor o de Queralt, esdevindrà l’hereu d’Arnau, segons el segon testament dictat per aquest el 1230. Segons César Martinell va morir el 1236.

## Referències

* ↑ Sans i Travé, Josep Maria ««La comanda del Temple de Vallfogona de Ricurb. Primera part: La creació i formació del patrimoni (segles XII i XIII)»». Quaderns d’història tarraconense, n. 2, 1980, pàg. 28.
* ↑ «ACA, Diversos,Queralt,Pergamins,núm. 009» (en llatí), 2013. [Consulta: 20 febrer 2022].
* ↑ Fuguet, Joan; Plaza, Carme «El linaje catalán Queralt-Timor y su relación con la Orden del Temple (siglos XII-XIV)». Medievalia, n. 30, 2021, pàg. 133.
* ↑ Papell i Tardiu, Joan. Diplomatari del monestir de Santa Maria de Santes Creus, v. II (en català i llatí). Lleida: Fundació Noguera, 2005, p. 829-831. ISBN 84-9779-335-8.
* ↑ Papell i Tardiu, 2005, p. 840.
* ↑ Miret i Sans, Joaquim. Itinerari de Jaume I el Conqueridor. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 2007, p. 62. ISBN 978-84-7283-751-5.
* ↑ Miret i Sans, 2007, p. 63.
* ↑ Fuguet i Plaza, 2021, p. 133.
# Alcíone (filla d'Èol)

Segons la mitologia grega, Alcíone (en grec antic Άλκυόνη), va ser una heroïna, filla d'Èol, el rei dels vents (o Èol, rei de Magnèsia, i d'Enàrete, segons altres).
Es casà amb Ceix, fill de Fòsfor, l'estel del matí, amb el qual va viure feliç i amorosa durant molts anys. Eren tan feliços, que ells mateixos es comparaven a Zeus i Hera. Els déus, irritats pel seu orgull, els van transformar en ocells, a ell en cabussó i a ella en alció. Alcíone feia el seu niu a la vora del mar, però les onades el destruïen sempre. Zeus, apiadat d'ella, va ordenar als vents que es calmessin durant els set dies anteriors i posteriors al solstici d'hivern, quan l'alció cova els seus ous. Són els "dies de l'alció", durant els quals no hi ha tempestes.
Ovidi explica una història diferent. Quan el seu marit era embarcat en un llarg viatge per consultar l'oracle de Claros, va somniar que havia naufragat i que ja no tornaria. La matinada següent, va anar a la platja i veié el cadàver de Ceix surant sobre les ones. Desesperada, es llançà al mar, i els déus, compadits, la transformaren en alció, un ocell de veu planyívola, i van concedir al marit una metamorfosi semblant.

## Referències

* ↑ Ovidi Nasó, P.; Revisat i traduït per Adela M.ª Trepat i Anna M.ª de Saavedra. Les Metamorfosis, V. III. Barcelona: Fundació Bernat Metge, 1932. p. 15
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 21. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 14. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1

## Enllaços externs

* Àmplia informació sobre Alcíone. (anglès)
* Alcíone segons el Greek Mythology Link. (anglès)
# Oca de Magallanes

L'oca de Magallanes (Chloephaga picta) és una espècie d'ocell de la família dels anàtids (Anatidae) que habita planures semiàrides de muntanya des del sud de Xile i el centre de l'Argentina, cap al sud, fins al Cap d'Hornos i la Terra del Foc, i també a les Malvines.
# Cathorops mapale

Cathorops mapale és una espècie de peix de la família dels àrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 30,6 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Colòmbia i Veneçuela.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Jordan, D. S. & C. H. Gilbert 1883. A review of the siluroid fishes found on the Pacific coast of tropical America, with descriptions of three new species. Bull. U. S. Fish Comm. v. 2 (1882): 34-54.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Marceniuk, A.P. i N.A. Menezes 2007. Systematics of the family Ariidae (Ostariophysi, Siluriformes), with a redefinition of the genera. Zootaxa 1416:1-126.

## Bibliografia

* Betancur-R., R. & A. Acero P. 2005. Description of Cathorops mapale, a new species of sea catfish (Siluriformes: Ariidae) from the Colombian Caribbean, based on morphological and mitochondrial evidence. Zootaxa Núm. 1045: 45-60.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Marceniuk, A.P. i C.J. Ferraris, Jr. 2003. Ariidae (Sea catfishes). p. 447-455. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the freshwater fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Marceniuk, A. P. i R. Betancur-R. 2008: Revision of the species of the genus Cathorops (Siluriformes: Ariidae) from Mesoamerica and the Central American Caribbean, with description of three new species. Neotropical Ichthyology v. 6 (núm. 1): 25-44.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Hipogeu Macià i Roca

L'Hipogeu Macià i Roca és un sepulcre del municipi de Lloret de Mar (Selva) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Aquest hipogeu està situat al marge esquerre del passeig central del cementiri de Lloret de Mar i està fet amb pedra de Montjuïc (Barcelona).

## Descripció

Està format per un hipogeu exempt, una làpida indicativa situada davant i una reixa de ferro forjat que l'envolta. Estilísticament s'emmarca en el revival goticista i l'historicisme. És una petita arquitectura, a manera de reliquiari, amb quatre pinacles sobre un podi de quatre pilastres amb capitell, rematada amb una creu sobre un pincle central. Un dels pinacles, el que dona al passeig central, presenta la figura d'un àngel amb les ales desplegades i les mans creuades al pit portant una trompeta (de les del judici final). La làpida, aïllada de l'escultura, és de base rectangular, té una ornamentació vegetal i heràldica i conté la llegenda: Família Macià Roca, Any 1907.
Pel que fa al conjunt del cementiri de Lloret de Mar, és reconegut per oferir un dels conjunts d'escultura funerària modernista més importants del país. El cementiri s'articula al voltant l'avinguda Principal i la de Sant Josep (lateral esquerra). El conjunt de sepultures més interessants, la majoria de les quals estan realitzades amb pedra de Montjuïc (Barcelona) o de Girona, i amb marbre, en alguns casos de Carrara (Itàlia), són les sepultures ricament esculpides dels rics lloretencs: indianos que havien arribat de fer fortuna, metges, notaris i rendistes. Hi ha obres projectades pels arquitectes Bonavenutura Conill i Montobbio (1876-1946), Vicenç Artigues i Albertí (1876-1963), Josep Puig i Cadafalch (1862-1957) i Antoni M. Gallissà (1861-1903); i esculpides, entres d'altres, per Ismael Smith i Marí (1886-1972).

## Història

Segons Rosa Alcoy, aquest projecte és anònim i construït el 1907. Fou propietat de Reparada Roca Port morta l'any 1913, la seva filla Margarida estava casada amb Josep Macià i Mataró (família Macià Roca). Sembla que el projecte original tenia un enreixat diferent i incloïa més figures sota els pinacles, és a dir, més àngels que es van reduir a un, el que dona al passeig. Pel que fa al cementiri, les primeres referències d'un nou cementiri són de 1874, però oficialment es va començar a tractar la necessitat de construir un nou cementiri més allunyat de la vila l'any 1891. El terreny escollit fou el lloc anomenat Mas d'en Bot, al costat de l'Ermita de Sant Quirze i que pertanyia al Sr. Salvador Bianchi. Les obres van començar el 1896-1899 i van acabar el 1901. La capella es va acabar el 1903, i fou construïda per Joan Soliguer. Pel que fa als panteons i hipogeus de primera classe, aquests varen ser encomanats majoritàriament a arquitectes. Els projectes dels panteons i hipogeus del nou cementiri foren d'A M. Gallissà, J. Puig i Cadafalc, V. Artigas i Albertí, B. Conill i Montobbio i R. M. Ruidor.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6
* ↑ «esquela de Reparada Roca y Port». La Veu de Catalunya : diari catalá d'avisos, noticias y anuncis: Any 23, Núm. 4925 (28 gen. 1913) Ed. Matí, 28-01-1913, pàg. 1.
# Watch Dogs

Watch Dogs (estilitzat WATCH_DOGS) és un videojoc d'acció i aventura en un món obert desenvolupat per Ubisoft Montreal i publicat per Ubisoft. Va sortir al mercat el 27 de maig del 2014 per a Microsoft Windows, PlayStation 3, PlayStation 4, Xbox 360 i Xbox One, i més tard el mateix any per a Wii U. L'escenari de joc és Wind City, una versió fictícia de Chicago, Illinois. En el mode història d'un únic jugador, se segueix en tercera persona un hacker i els seus esforços per venjar-se després de la mort accidental de la seva neboda. El disseny de món obert permet al jugador vagar lliurement per Chicago, incloent-hi la zona urbana de la ciutat, camp obert i barris pobres.
Des d'una perspectiva en tercera persona, el jugador controla Aiden Pearce, un hacker molt hàbil capaç de penetrar en el "ctOS", un sistema operatiu centralitzat que gestiona la hiperconnectada ciutat de Chicago. El jugador pot jugar com a criminal o com a vigilant. El joc disposa també d'un mode multijugador amb fins a vuit jugadors simultanis, que es troben en partides tant cooperatives com competitives recreant el mode de joc individual.

## Referències

* ↑ Goldfarb, Andrew. «E3 2012: Ubisoft Reveals Watch Dog» (en anglès). E3, 14-07-2016. [Consulta: 3 setembre 2023].
* ↑ «Watch Dogs» (en anglès). Watch Dogs. Arxivat de l'original el 2020-05-23. [Consulta: 17 gener 2018].
# Aron Wolff Berlijn

Aron Wolff Berlijn (Amsterdam, 1817 – 1870) fou un compositor i escriptor musical neerlandès.
Fou deixeble de B. Roch, amb el que estudià el piano i el violí, i d'en Louis Erik, amb el que va aprendre harmonia i composició. Una volta adquirits aquelles ensenyances es traslladà a Alemanya, on el tracte amb diversos distingits músics i compositors cèlebres, entre ells Louis Spohr, li fou de gran profit, i el mateix Spohr trobà el jove compositor un intèrpret de les seves composicions i un amic afable que li prodigà bons consells.
El 1847 fou nomenat director d'orquestra en el teatre d'Amsterdam, encara que en honor de la veritat no desenvolupà les funcions d'aquest càrrec amb la seriositat que mereixien i que convenia al seu talent, en ser ensems director d'altres societats i trobar-se molt sol·licitat com a professor de música. A més es dedicava als treballs de composició i de crítica musical, i quan morí ja portava publicades més de 200 obres, deixant uns 300 manuscrits, en parts incompletes, revelant en totes elles al compositor expert i fecund, de gràcia i d'una profunda ciència de l'harmonia.
Les obres de Wolff abasten tots els gèneres, i consisteixen en Òperes, Operetes, Obertures, Salms, Cantates, Oratoris, Sonates, Fragments per a piano i violí i instruments de vent. Cançons, Cors, etc.i com a escriptor es donà conèixer amb gran mèrit pel seu Assaig històric sobre la música i els músics dels Països Baixos.
Fou condecorat amb vuit medalles d'or del Mèrit civil, concedides per sobirans de diverses corts d'Europa.

## Referències

* ↑ Altres variants del nom que també es poden trobar són: Ahron Wolf Berlijn, Anton Berlijn, Anton Wolf Berlijn, Aron Wolf Berlijn

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 70, pàg. 392 (ISBN 84-239-4570-7)
* Biografia a Jewish Encyclopedia (anglès)
# Alday

Alday fou una família de mandolinistes i violinistes francesos oriünds de Perpinyà. El primer que es coneix, n. el 1735, fou un músic distingit que inicià els seus dos fills en l'art musical, el seu primogènit fou François Alday, París (1761-1835) ocupà la plaça de professor de mandolina en els Concerts spirituels, i després fou un violinista notable. El segon Paul Alday (1763-1835), després de completar la seva educació artística amb sota la direcció de Giovanni Viotti, s'establí a Edimburg, destacant com a compositor i Francisque Alday (1800-1846), violinista i director musical, i finalment Ferdinand Alday (1830-1875) músic. François i Paul, van compondre un excel·lent mètode de violí que, transcrit a l'idioma italià, publicà la casa Lucca, de Milà.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 4, pàg. 338, ISBN 84-239-4504-9
# Oca de bec curt

L'oca de bec curt (Anser brachyrhynchus) és una espècie d'ocell de la família dels anàtids (Anatidae) que cria als llacs de la tundra, estanys, rius tranquils i pantans a Groenlàndia, Islàndia, Spitsbergen, nord-oest de Rússia a la Península de Kola. En hivern migra cap al sud, fins als Països Baixos i Gran Bretanya.

## Noms a Espanya

* Ánsar piquicorto (castellà) - Antzara mokolaber (basc) - Ganso bicocurot (gallec).
En les últimes dècades han augmentat les poblacions; en els llocs favorables, amb menjar regular i llocs per a reposar, pugen a desenes de miliars. Són espectaculars els vols al capvespre vers els llocs de descans, a menys que estiguin menjant tota la nit sota la llum de la lluna. De dia s'alimenten en ramades compactes sobre els camps i a voltes són molt difícils de localitzar. En general són cautes i difícils d'aproximar.

## Trets

* VEU; com la del camperol però menys profunda, un ahng-unk resonant i un wink-wink més agut.
* NIU:Niu entapissat de plomissol en el sol a la tundra i vessants rocoses exposades; 4-6 ous; 1 niuada; juny-juliol.
* ALIMENT: Les grans ramades mengen herba, restes de cereals, parts aèries de remolatxa sucrera, pastanagues i patates.
* Longitud: 64-76 cm.
* Envergadura: 1.37--1.61 m.
* Pes: 2.3-2,7 kg.
* Vida social: Grans Ramades.
* Longevitat: 10--20 anys.
* Estatus: Segur.

## Distribució

Cria a Groenlàndia, Islàndia i Spitzbergen. Es trasllada a la Gran Bretanya i Països Baixos a l'hivern, reposant en grans llacs, estuaris i illes baixes enfront de la costa, menja en aiguamolls, pastures i zones llaurades, prop de la costa. Molt rar en la península Ibèrica.

## Espècies similars

* Oca pradenca, (Anser fabalis)
* Oca vulgar, (Anser anser)Veu de l'Oca de bec curt

## Referències

* Ediciones Omega 2002: Guía de campo de las aves de España y Europa, pàg. 63, text de R. Hume. (ISBN 84-282-1317-8).
* ↑ «Oca de bec curt». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/11/2023(català)
# Arothron caeruleopunctatus

Arothron caeruleopunctatus és una espècie de peix de la família dels tetraodòntids i de l'ordre dels tetraodontiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 80 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i associat als esculls de corall que viu entre 2-50 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba des de Reunió i les Maldives fins a Indonèsia, Papua Nova Guinea, el Mar del Corall i el Japó.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Müller J., 1841. Vergleichende Anatomie der Myxinoiden. Dritte Fortsetzung. Über das Gefässystem. Abh. Dtsch. Akad. Wiss. Berl. 1839. 175-304. Pls. 1-5.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Matsuura, K., 1994. Arothron caeruleopunctatus, a new puffer from the Indo-western Pacific. Jpn. J. Ichthyol. v. 41 (núm. 1): 29-33.
* 1 2 3 4 «Arothron caeruleopunctatus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Myers, R.F., 1999. Micronesian reef fishes: a comprehensive guide to the coral reef fishes of Micronesia. Coral Graphics, Barrigada, Guam. 330 p.
* ↑ Randall, J.E. i C. Anderson, 1993. Annotated checklist of the epipelagic and shore fishes of the Maldives Islands. Ichthyol. Bull. of the J.L.B. Smith Inst. of Ichthyol. 59:47.
* ↑ Allen, G.R. i M. Adrim, 2003. Coral reef fishes of Indonesia. Zool. Stud. 42(1):1-72.
* ↑ Allen, G.R. i P.L. Munday, 1994. Kimbe Bay rapid ecological assessment: the coral reefs of Kimbe Bay (West New Britain, Papua New Guinea), Volum 3: Fish diversity of Kimbe Bay. The Nature Conservancy, South Pacific program Office, Auckland, Nova Zelanda. 107 p.
* ↑ Anderson, R.C., J.E. Randall i R.H. Kuiter, 1998. New records of fishes from the Maldive Islands, with notes on other species. Ichthyol. Bull. 67(2):20-36.
* ↑ Fricke, R., 1999. Fishes of the Mascarene Islands (Réunion, Mauritius, Rodriguez): an annotated checklist, with descriptions of new species. Koeltz Scientific Books, Koenigstein, Theses Zoologicae, Vol. 31: 759 p.
* ↑ Gloerfelt-Tarp, T. i P.J. Kailola, 1984. Trawled fishes of southern Indonesia and northwestern Australia. Australian Development Assistance Bureau, Austràlia, Directorate General of Fishes, Indonèsia i German Agency for Technical Cooperation, República Federal d'Alemanya. 407 p.
* ↑ Letourneur, Y., P. Chabanet, P. Durville, M. Taquet, E. Teissier, M. Parmentier, J.-C. Quéro i K. Pothin, 2004. An updated checklist of the marine fish fauna of Reunion Island, south-western Indian Ocean. Cybium 28(3):199-216.
* ↑ Werner, T.B i G.R. Allen, 1998. Reef fishes of Milne Bay Province, Papua New Guinea. A T. Werner i G. Allen (eds). A rapid biodiversity assessment of the coral reefs of Milne Bay Province, Papua New Guinea. RAP Working Papers 11, Conservation International, Washington DC.
* ↑ Werner, T.B. i G.R. Allen, 2000. A rapid marine biodiversity assessment of the Calamianes Islands, Palawan province, Philippines. RAP Bulletin of Biological Assessment 17. Washington DC, Estats Units:Conservation International.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Alectrias markevichi

Alectrias markevichi és una espècie de peix de la família dels estiquèids i de l'ordre dels cipriniformes que es troba al mar del Japó: la badia de Pere el Gran.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Jordan D. S. & Evermann B. W., 1898. The fishes of North and Middle America: a descriptive catalogue of the species of fish-like vertebrates found in the waters of North America north of the Isthmus of Panama. Part III. Bull. U. S. Natl. Mus. No. 47. i-xxiv + 2183a-3136. «Enllaç».
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Sheiko, B. A., 2012. Alectrias markevichi sp. nov. — A New Species of Cockscombs (Perciformes: Stichaeidae: Alectriinae) from the Sublittoral of the Sea of Japan and Adjacent Waters. Journal of Ichthyology, 52 (5): 308–320. / Voprosy Ikhtiologii, 52 (3): 295–308. «Enllaç».

## Bibliografia

* Andriashev, A. P., 1939. About Amphi-Pacific (Japan-Oregon) Distribution of Marine Fauna in the North Pacific, Zool. Zhurn. Vol. 18, núm. 2, pp. 181–195.
* Makushok, V. M., 1958. Morphological Principles of the System of Stichaeids and Adjective Fish Families (Stichaeoidae, Blennioidei, Pisces), Tr. Zool. Inst. Akad. Nauk SSSR. Vol. 25, pp. 3–129.

## Enllaços externs

* ION (anglès)
# Warhawk (videojoc de PlayStation 3)

Warhawk va ser un videojoc de combat aeri llançat per PS3. Aquest videojoc és una adaptació (o Remake) del videojoc original llançat el 1995 per PlayStation. El remake és del tipus d'acció en tercera persona, amb la possibilitat de controlar caces, tancs, i jeeps. En un principi, es va anunciar que el videojoc es llançaria amb els modes un sol jugador i multijugador, però el mode d'un sol jugador va ser eliminat, ja que els desenvolupadors havien especulat que aquest mode seria molt inferior al de multijugador. Sony va tancar els servidors en línia de Warhawk el 31 de gener de 2019.

## Referències i notes

* ↑ Warhawk només es jugarà per via multijugador

## Enllaços externs

* (anglès) Lloc web oficial del videojoc
* (anglès) "Warhawk retardat fins a l'estiu del 2007" Arxivat 2007-09-27 a Wayback Machine.
* (anglès) Vídeo promocional Arxivat 2007-07-02 a Wayback Machine.
# Cathorops puncticulatus

Cathorops puncticulatus és una espècie de peix de la família dels àrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Argentina.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Jordan, D. S. & C. H. Gilbert 1883. A review of the siluroid fishes found on the Pacific coast of tropical America, with descriptions of three new species. Bull. U. S. Fish Comm. v. 2 (1882): 34-54.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Marceniuk, A.P. i C.J. Ferraris, Jr. 2003. Ariidae (Sea catfishes). p. 447-455. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the freshwater fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Marceniuk, A. P. i R. Betancur-R. 2008: Revision of the species of the genus Cathorops (Siluriformes: Ariidae) from Mesoamerica and the Central American Caribbean, with description of three new species. Neotropical Ichthyology v. 6 (núm. 1): 25-44.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.