OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ancistrus piriformis

Ancistrus piriformis és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 8,3 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Paraguai i l'Argentina.

## Referències

* 1 2 «Ancistrus piriformis» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Miranda Ribeiro, A. de 1918: Ancistrus. Revista da Sociadade Brasileira de Sciências (Rio de Janeiro) v. 2: 112-114.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Muller, S. 1989. Description de deux nouvelles espèces paraguayennes du genre Ancistrus Kner, 1854 (Pisces, Siluriformes, Loricariidae). Rev. Suisse Zool. v. 96 (núm. 4): 885-904.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Ancistrus spinosus

Ancistrus spinosus és una espècie de peix de la família dels loricàrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 17,6 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Panamà.

## Referències

* ↑ Kner, R. 1854. Die Hypostomiden. Zweite Hauptgruppe der Familie der Panzerfische. (Loricata vel Goniodontes). Denkschr. Akad. Wiss. Wien v. 7: 251-286 [separate 1-36], Pls. 1-5.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 «Ancistrus spinosus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fisch-Muller, S. 2003. Loricariidae-Ancistrinae (Armored catfishes). p. 373-400. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Meek, S. E. & S. F. Hildebrand 1916. The fishes of the fresh waters of Panama. Field Mus. Nat. Hist. Publ. Zool. Ser. v. 10 (núm. 15): 1-374, Pls. 6-32.
* Miranda Ribeiro, A. de 1918: Ancistrus. Revista da Sociadade Brasileira de Sciências (Rio de Janeiro) v. 2: 112-114.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Weber, C. 2003. Loricariidae - Hypostominae (Armored catfishes). p. 351-372. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Andrea Mattioli

Andrea Mattioli (Faenza, Emília-Romanya, 15 d'octubre de 1617 - Màntua, 2 d'octubre de 1679) fou un prevere i compositor italià del Barroc.
Va ser director de cor de la capella d'Imola i canonge i mestre de capella del duc de Màntua. A partir de 1650 elegí com a principal lloc per les seves representacions el teatre de Ferrara (encara que sense depreciar Bolonya pel seu Didone el 1656, ni Venècia pel seu Perseo (1665).
A més de nombroses composicions religioses, deixà les òperes:
* L'Esilio d'amore (1650);
* Il Ratto di Cefalo (1650);
* Didone (1656);
* Perseo (1665);
* Gli sforzi del desiderio (1666).

## Referències

* ↑ La Música: los hombres, los instrumentos, las obras / Vol. 2, La música desde sus orígenes hasta la muerte de Rameau, II.. Barcelona: Planeta, p. 249. ISBN 84-320-6406-8.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 33, pàg. 1163 (ISBN 84-239-4533-2)
# Habitatge al carrer Forns, 9 (Llívia)

L'Habitatge al carrer Forns, 9 és una obra de Llívia (Baixa Cerdanya) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa constituïda per planta baixa i un pis. Hi ha un cos central flanquejat per dos laterals. Al primer pis hi ha balcons amb baranes de ferro forjat. El mur és arrebossat. Hi ha un ràfec de coronació de forma ondulada, al igual que les llindes i brancals que també presenten una forma ondulada. A cada planta hi ha cinc obertures, donant certa rellevància a les centrals: a la planta baixa hi ha un gran finestral i al primer pis el balcó central és el més important dels tres. La porta d'entrada està al costat dret del gran finestral.
# Habitatge al carrer Pare Roca, 5 (Olot)

L'Habitatge al carrer Pare Roca, 5 és una obra d'Olot (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una casa entre mitgera, de planta rectangular i teulat a una aigua. Disposa de planta, dos pisos superiors i golfes. Les obertures de la façana es troben distribuïdes simètricament i estan decorades amb motllures d'estuc -amb fullatges estilitzats- i rajoles vidriades amb motius florals. També trobem que, entre el segon pis i les golfes, hi ha una sanefa de rajoles vidriades decorades amb motius vegetals i on predominen els colors blaus i grocs.

## Història

La Plaça Clarà, juntament amb el Passeig de Barcelona, constitueixen els dos projectes urbanístics més importants del segle xix a Olot. Vers els anys 1627 i 1731, l'actual solar de la plaça estava ocupat per l'hort i convent dels pares caputxins. L'any 1835, el convent, en poder dels carlins, va ser incendiat per les forces governamentals. A mitjanes del segle xix, es va utilitzar per a fins militars. L'any 1868 sortí a la llum un projecte de la seva urbanització feta per Joan Cordomí que no es va realitzar. L'any 1871 es tira endavant el projecte de E. Pujol i el 1925 es remodelen els jardins interiors.

## Referències

* 1 2
# Pi Orionis

Pi Orionis (π Ori, π Orionis) és un grup d'estrelles bastant disperses a la constel·lació d'Orió que constitueixen l'asterisme de l'escut d'Orió o l'arc d'Orió.
Formen una excepció a la regla general segons la qual els estels que comparteixen la mateixa nomenclatura de Bayer estan molt a prop: π1 està gairebé 9° al nord de π6 (Tau Eridani n'és un exemple encara més notori).
* π¹ Ori (7 Orionis)
* π² Ori (2 Orionis)
* π$^3$ Ori (1 Orionis)
* π$^4$ Ori (3 Orionis)
* π⁵ Ori (8 Orionis, forma una parella visual amb 5 Orionis)
* π⁶ Ori (10 Orionis)

## Vegeu també

* Cinturó d'Orió

## Referències

* ↑ «Orion: The Hunter by Roland Roberts». astrofoto.org.
# Quatre Evangelistes

Els Evangelistes o també Els Quatre Evangelistes, són els autors respectius dels evangelis (Mateu, Marc, Lluc i Joan).

## Iconografia

La iconografia dels quatre evangelistes associa cada un d'ells a un símbol (home o àngel, lleó, toro o bou i àliga). Quan els quatre símbols es presenten junts, generalment al costat de la Maiestas Domini, constitueixen el tetramorf:
* L'home o àngel s'associa a Mateu, ja que el seu Evangeli comença fent un repàs a la genealogia de Crist, el Fill de l'Home;
* El lleó s'identifica amb Marc, perquè el seu Evangeli comença parlant de Joan Baptista, «veu que clama en el desert», aquesta veu seria com la del lleó;
* El bou seria Lluc, ja que el seu Evangeli comença parlant del sacrifici que va fer Zacaries, pare de Joan Baptista, a Déu;
* L'àguila ha estat associada a la figura de Joan, ja que el seu Evangeli és el més abstracte i teològic dels quatre i, per tant, el que s'eleva sobre els altres. El de Joan és l'únic evangeli no sinòptic.
* Miniatures extretes de les Grans hores d'Anna de Bretanya (1503-1508)
* Mateu
* Marc
* Lluc
* Joan

## Vegeu també

* Evangelis canònics
* Tetramorf

## Referències

* ↑ Ernesto Trenchard. Introducción a los cuatro evangelios. Editorial Portavoz, 1999.
* ↑ Gaston Duchet-Suchaux, Michel Pastoureau, La Bible et les saints, Guide iconographique, Flammarion, Paris, 1990 (en francès).
* ↑ Jaime Delgado Gómez. La Biblia en la iconografía pétrea lucense (ficha nº 7). Butlletí del Museu Provincial de Lugo, 1988, N ° 4, pàg. 77-98.
# Real Avilés Club de Fútbol

El Real Avilés Club de Fútbol és un club de futbol de la ciutat d'Avilés al Principat d'Astúries.

## Història

El 1903 es funda l'Avilés Sport Club (primer club de futbol de la ciutat), reanomenat a partir de 1906 Círculo Industrial y de Sport (a l'unir-se amb la Sociedad Obrera Industrial). Cap al 1915, any en què es crea l'Stadium Club Avilesino. Amb aquest nom el club va arribar a jugar a Segona Divisió. El club va haver de canviar la seva denominació després de la Guerra Civil, ja que el règim franquista no li va permetre conservar termes estrangers en el seu nom. La nova denominació va ser Real Avilés Club de Futbol. Amb aquest nom va tornar a la Segona Divisió durant algunes temporades dels anys cinquanta. En aquesta dècada, l'Empresa Nacional Siderúrgica (Ensidesa) va promoure la creació del Club Deportivo Llaranes, que el 1965 esdevingué Club Deportivo Ensidesa. El 1983 ambdós clubs es van unir, tot i que el club segueix conservant la mateixa antiguitat federativa del Real Avilés C.F., creant el Real Avilés Industrial.
El club va començar la seva trajectòria a la Segona Divisió B, essent el seu major èxit arribar a la Segona Divisió les temporades 90/91 i 91/92. Aquest any es va constituir en Societat Anònima Esportiva. Des de la temporada 2004-2005 al baixar de categoria, milita a la Tercera divisió.
L'actual Estadi Nuevo Román Suárez Puerta va ser inaugurat el 1999. Aquest estadi és el resultat de les obres de remodelació i ampliació de l'antic Román Suárez Puerta nel barri de Les Meanes. Durant uns anys va jugar també al Muro de Zaro, al barri de Llaranes.
Evolució del nom:
* Sport Club Avilesino (1903–1906)
* Círculo Industrial y de Sport de Avilés (1906–1915)
* Stadium Club Avilesino (1915–1925)
* Real Stadium Club Avilesino (1925–1931)
* Stadium Club Avilesino (1931–1940)
* Real Avilés Club de Fútbol (1940–1983)
* Real Avilés Industrial Club de Fútbol (1983–1992)
* Real Avilés Industrial Club de Fútbol, SAD (1992–2010)
* Real Avilés Club de Fútbol, SAD (2010–)

## Palmarès

* Campionat d'Espanya d'Aficionats:
** 1940

## Referències

* ↑ «The latest news from Real Avilés: squad, results, table» (en anglès). [Consulta: 10 setembre 2020].
* ↑ «Real Avilés - Tercera División G 2». [Consulta: 10 setembre 2020].
* ↑ «Historia» (en castellà). Real Avilés CF. Arxivat de l'original el 23 de novembre 2011. [Consulta: 29 desembre 2018].
* ↑ «El nombre del club pierde el "Industrial"» (en castellà). La Nueva España, 31-12-2010 [Consulta: 4 octubre 2016].
* ↑ Història a lafutbolteca
* ↑ The Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation. «Campeonato de Castilla de Aficionados». [Consulta: 19 novembre 2017].

## Enllaços externs

* Real Avilés Club de Fútbol - Lloc web oficial
# SV Limburgia

L'Sport Vereniging Limburgia fou un club de futbol neerlandès de la ciutat de Brunssum.
El club va ser fundat el 9 de maig de 1920 amb el nom Rhenania. El 1927 es traslladà a Park Limburgia i adoptà el nom Sportvereniging Staatsmijn Hendrik. El 14 de juliol de 1936 esdevingué SV Limburgia. La temporada 1949-50 es proclamà campió nacional. Amb la introducció del professionalisme el club passà a un segon nivell. El 30 de juny de 1998 es fusionà amb RKBSV per formar el BSV Limburgia.

## Palmarès

* Lliga neerlandesa de futbol:
** 1949-50

## Referències

* ↑ «Netherlands - Foundation Dates». rsssf.com. [Consulta: 16 desembre 2017].
* ↑ «Historia». bsvlimburgia.nl. Arxivat de l'original el 2005-02-08. [Consulta: 16 desembre 2017].
* ↑ «Netherlands - Champions». rsssf.com. [Consulta: 16 desembre 2017].
# Virelai

Un virelai (pl. «virelais») és una forma poètica medieval, freqüentement musicada. És una de les tres formes fixes (com eren la balada i el rondó), i fou una de les mètriques més comunes a Europa des de la segona meitat del segle xiii fins a finals del segle xv. La paraula «virelai» procedeix del francès virer (girar) + lai.

## Estructura mètrica i musical

Un virelai és una forma musical similar a un rondó,i també al zéjel hispano-andalús. Consta d'una tornada més o menys extensa alternada amb diverses estrofes dividides en dues seccions: la primera secció (A) se subdivideix en dues meitats, anomenades mudances, que tenen la mateixa estructura mètrica que es canta i la mateixa melodia, variant a vegades el final per a acabar amb dues cadències diferents, anomenades final obert i final tancat. La segona secció (B) de cada estrofa, anomenada volta, repeteix l'estructura mètrica de la tornada i es canta amb la mateixa melodia, servint així de "pont" musical.
Les estrofes tenen, doncs, forma AAB, anomenada «forma bar». Cada estrofa té dues rimes, i la rima final es recupera com a rima inicial de l'estrofa següent. L'estructura musical és també un quasi invariable AbbaA, amb la primera i última seccions compartint la mateixa lletra. És la mateixa forma que la ballata italiana.

## Evolució

La forma del virelai és present en la música francesa des dels últims troveurs, passant per l'Ars Nova, fins als compositors francoflamencs del segle xv. Com a ballata, a Itàlia fou utilitzada pels compositors del Trecento, especialment Francesco Landini. Un dels compositors més cèlebres de virelais fou Guillaume de Machaut (1300–1377), que també escrivia les lletres. Es conserven 33 composicions seves en aquesta forma. Altres compositors de virelais són Jehan de Lescurel, un dels més primerencs (m. 1304), i Guillaume Dufay (c. 1400–1474), un dels més tardans.
Cap a la meitat del segle xv la forma poètica s'havia allunyat molt de la musical i s'escrivien nombrosos virelais sense intenció d'ésser musicats, o bé la majoria de partitures s'han perdut.
La mateixa forma musical apareix a les Cantigas de Santa María, quasi sempre amb la forma mètrica del zéjel, i és la base també dels villancicos polifònics dels segles xv i xvi.
| « | Douce dame jolie, Pour dieu ne pensés mie Que nulle ait signorie Seur moy fors vous seulement. Qu'adès sans tricherie Chierie Vous ay et humblement Tous les jours de ma vie Servie Sans villain pensement. Helas! et je mendie D'esperance et d'aïe; Dont ma joie est fenie, Se pité ne vous en prent. Douce dame jolie, Pour dieu ne pensés mie Que nulle ait signorie Seur moy fors vous seulement | » |
| — Exemple de virelai «Douce Dame Jolie» de Guillaume de Machaut |||

## Vegeu també

* Virolai
# Església de Sainte-Famille de Kigali

L'Església de Sainte-Famille de Kigali és una església catòlica a Kiyovu, al centre de Kigali, a Ruanda. Està situat en un turó, a prop del districte comercial de Ruhenge. L'església de Sainte-Famille va ser escenari de matances durant el genocidi ruandès a l'abril de 1994.

## Arquitectura

L'edifici està construït amb maons vermells, però la seva façana està decorada amb panells blancs. A més de l'església parroquial, també inclou un centre de visitants, una clínica, una escola primària, una escola primària i edificis arrendats a particulars per la parròquia.

## Història

Construïda el 1913, l'edifici és una de les esglésies més grans de la ciutat.
Durant el genocidi de 1994 milers de tutsis i hutus es van refugiar a l'església i molts van ser massacrats, després de la mort del president Juvénal Habyarimana. Els testimonis van dir que el sacerdot a càrrec de l'església, el pare Wenceslas Munyeshyaka es va armar i va ajudar a les milícies hutu a agafar gent de l'església per morir. Munyeshyaka va ser responsable de la majoria dels assassinats, i va acceptar "deixar que els milicians escullin els que volien de tant en tant." Wenceslas Munyeshyaka odiava els tutsis i els anomenava inyenzis.
Després d'aquest incident i altres similars en altres esglésies, molts dels habitants de Ruanda es van convertir a islam. Parlant deu anys més tard, el pare Antoine Kambanda, director de la branca local de Càritas Diocesana, va reconèixer que alguns membres de l'església catòlica havien estat involucrats en els assassinats, encara que altres havien fet el que havien pogut per evitar-los.

## Referències

* ↑ Morel, Jacques. La France Au Coeur du Génocide des Tutsi. MOREL Jacques, juny 2010, p. 1417. ISBN 978-2-84405-242-1 [Consulta: 20 març 2013].
* 1 2 Robert Walker. «Rwanda's religious reflections». BBC, 01-04-2004. [Consulta: 21 març 2013].
* ↑ The Rotarian. Rotary International, desembre 2004, p. 45 [Consulta: 20 març 2013].
* ↑ Rucyahana, John. The Bishop of Rwanda. Thomas Nelson Inc, 6 març 2007, p. 111. ISBN 978-1-4185-7326-3 [Consulta: 20 març 2013].
* ↑ «Sainte Famille Church». Genocide archive Rwanda.org. [Consulta: 21 març 2013].
* ↑ Jacques Pauw. Dances With Devils: A Journalist's Search for Truth. Zebra, 2006, p. 107–. ISBN 978-1-77007-330-2 [Consulta: 21 març 2013].
# Església de Sant Bartomeu (Marne)

L'església de Sant Bartomeu és una església del poble de Marne, a Filago, Itàlia, que va ser construïda durant el segle xii. L'església original, d'estil romànic, va ser construïda en la primera meitat del segle xii. De l'edifici original només queda l'absis semicircular. Va ser renovat i ampliat als segle xix i XX. La part externa de l'absis va ser restaurada entre 1984 i 1988.

## Galeria fotogràfica

* La pila baptismal
* L'absis

## Referències

* ↑ L. Moris, A. Pellegrini, p. 232 op. cit. a la bibliografia
* ↑ L. Moris, A. Pellegrini, p. 233 op. cit. a la bibliografia

## Bibliografia

* Hans Erich Kubach, Architettura romanica, Milano, Electa, 1978, ISBN 88-435-2474-7
* Jacques Le Goff, L'uomo medievale, Laterza, 1999, ISBN 88-420-4197-1
* Gian Maria Labaa, San Tomè in Almenno. Studi, ricerche, interventi per il restauro di una chiesa romanica, Bergamo, Lubrina, 2005, ISBN 88-7766-312-X
* Lorenzo Moris e Alessandro Pellegrini, Sulle tracce del romanico in provincia di Bergamo, Bergamo, Prov. Bergamo, 2003
* Raffaella Poggiani Keller, Filli Rossi, Jim Bishop. Carta archeologica della Lombardia: carta archeologica del territorio di Bergamo. Modena, Panini, 1992. ISBN 88-7686-210-2
* Carlo Tosco, Architetti e committenti nel romanico lombardo, Roma, Viella, 1997, ISBN 88-85669-54-9
* Pino Capellini Giovan Maria Labaa, Itinerari dell'anno Mille, Bergamo, Sesab éditrice
# Habitatge al carrer Francesc Sans Borja, 7 (Ulldecona)

L'Habitatge al carrer Francesc Sans Borja, 7 és un edifici d'Ulldecona (Montsià) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici entre mitgeres, format de planta baixa, pis i nivell superior ocupat per un sector de terrat i un de golfes. A la façana s'inscriu una porta allindada amb brancals de pedra en el muntat dret, al costat, en el mur que sobre sota un arc escarser, hi ha una finestra rectangular amb ampit. En el primer pis, hi ha una balconada de pedra que ocupa tota la llargària de la façana, amb un perfil mixtilini i a la qual s'obren dues finestres. El sector de façana de les golfes es rematat per una senzilla cornisa d'inspiració clàssica i un petit plafó en forma de cercle emmarcat per dues senzilles aletes còncaves, i poms sobre pedestals en els extrems. L'arrebossat, a nivell del primer pis i golfes, té un esgrafiat decoratiu d'inspiració vegetal, que accentua l'emmarcament de les obertures. A la part superior de la porta, sota les inicials P.S. hi ha gravada la data 1933.
# Habitatge al carrer Pere Puig, 44 (Martorell)

L'Habitatge al carrer Pere Puig, 44 és una obra del municipi de Martorell (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un habitatge entre mitgeres estructurat en planta baixa tres pisos superiors cobert amb teula àrab. Als baixos hi trobem dues entrades, totes dues arcs escarsers de grans dimensions. Al primer pis hi ha un balcó corregut que ocupa tota la façana, la seva barana és de ferro forjat amb motius florals. Al segon pis hi ha dos balcons individuals i al tercer, dues finestres de menors dimensions. La façana destaca pels seus esgrafiats, motius vegetals verticalitzants.

## Història

La façana fou restaurada per Jaume Amat el 1971.

## Referències

* 1 2
# Collige, virgo, rosas

Collige, virgo, rosas és una locució llatina extreta d'un vers del Pseudo-Ausoni o d'en Virgili que significa literalment "Cull, verge, les roses". És una incitació a aprofitar la joventut mentre dura perquè el temps passa i marceix la bellesa, simbolitzada per la rosa. Suposa una variant del tòpic del carpe diem, però centrant-se en un aspecte concret com és la plenitud física. Es relaciona, com aquest, amb el tempus fugit: ja que el temps passa de manera inexorable i arriba la vellesa, emportant-se el millor de l'edat juvenil com és la bellesa que és la porta de l'amor, el que cal fer és aprofitar el moment de màxima esplendor.
Aquest tema ha estat tractat àmpliament en literatura i l'art, basant-se en descripcions (especialment de dones) que acaben amb una exhortació al plaer. Els autors que més l'han usat han estat els poetes renaixentistes i barrocs. Aquests tornaven als models clàssics en lírica i, per tant, prenien com a referència màximes llatines o gregues (com aquesta frase) però aplicades a la seva època; al renaixement es feia èmfasi en la importància de gaudir, amb una mentalitat antropocèntrica contraposada al teocentrisme medieval (que convidava a oblidar-se del cos pecador) i al barroc, en canvi, se subratllava més el pessimisme de la inexorabilitat del pas del temps.

## Referències

* ↑ De rosis nascentibus. Vers 49. "CARPE DIEM" Y "COLLIGE, VIRGO, ROSAS" al blog de Rosa Moreno. Cf. Virgili: Apèndix virgiliana. Volum II, p. 226-228. Text revisat i traducció de Miquel Dolç, Barcelona: Fundació; Bernat Metge, 1984 (Escriptors llatins. Vol. Nr. 226). ISBN 84-7225-262-0. La traducció d'en Miquel Dolç, fa: "Cull, noia, les roses mentre la flor és fresca i és fresca la teva joventut, i recorda't que talment es dona pressa la teva vida" - collige, uirgo, rosas dum flos nouus et noua pubes, et memor esto aeuum sic properare tuum.
* ↑ El tópico Collige virgo rosas a escolares.net
* ↑ Collige, virgo, rosas a lo largo de la historia
* ↑ COLLIGE, VIRGO, ROSAS, "coge, doncella, las rosas". (Tópico). (I). Definición y aproximación.
# Habitatge al carrer Sant Domènec, 7 (Castelló de Farfanya)

L'Habitatge al carrer Sant Domènec, 7 és una obra renaixentista de Castelló de Farfanya (Noguera) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de tres plantes i golfes. És construïda amb un sòcol de carreus de pedra i els pisos superiors a base de tapial. La porta presenta un arc de mig punt i és de pedra molt ben escairada. A la dovella central té esculpida la data 1795.
La part més significativa de la casa és la porta i la pròpia estructura i distribució, que és característica de les cases de poble de la zona.

## Història

Correspon a l'època en què la vila era sota el domini senyorial de la família Beaumont (Conestables de Navarra)-Alba (ducs d'Alba) [1596-1835].

## Referències

* 1 2 3