OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Estàtua de Pepi I

L'Estàtua de coure del Faraó Pepi I és una escultura que va ser elaborada en època de l'Imperi Antic d'Egipte, durant la dinastia VI d'Egipte i és considerada la més antiga de les escultures realitzades en metall en tota la història.

## Troballa i història

L'estàtua va ser trobada en un santuari de Nekhen (Hieracómpolis), que era des del període Predinàstic la capital de l'Alt Egipte i d'ella va partir Narmer per aconseguir la unificació de les Dues Terres (Egipte). Durant l'Imperi Nou la capital va passar a El-Kab (Eileithyaspolis).

## Simbologia

L'estàtua representa a Meryra Pepi, o Pepi I, el tercer faraó de la dinastia VI d'Egipte, que va regnar de ca. 2310 a 2260 a. C. (von Beckerath).
Anomenat Meryra a la Llista Real d'Abidos i Pepi a la Llista Real de Saqqara. El Cànon Real de Torí li atribueix un regnat de vint anys. Manethó l'anomena Fiós, i li assigna 53 anys de regnat, segons Juli Africà.

## Conservació

* La figura s'exhibeix de forma permanent al Museu Egipci del Caire.

## Característiques

* Estil: Art de l'Antic Egipte.
* Material: coure i fusta.
* Tècnica: Martellejat

## Referències

* Pàgina sobre L'estàtua de coure del Faraó Pepi I a Artehistoria
* Pàgina d'arqueogipto.com
* Informació de l'escultura a l'enciclopèdia Encarta
# Estàtua sedent del príncep Gudea

L'estàtua sedent del príncep Gudea data de l'any 2120 aC, i va ser elaborada durant el Renaixement sumeri a Mesopotàmia, considerada la primera i més antiga civilització de la història, que es va estendre pel sud de Mesopotàmia, a la zona dels rius Tigris i Eufrates.

## Troballa

Primer, Ernest de Sarzec (1832-1901), cònsol francès a la ciutat iraquiana de Bàssora, va trobar-ne el cap a l'any 1877, i la resta del cos va ser trobat pel capità G. Cros l'any 1903. Ambdues parts van ser desenterrades d'entre les ruïnes del temple d'E-ninnu o Casa dels 50, situat a Ngirsu, ciutat de la Sumèria antiga, situada a uns 25 quilòmetres al nord-oest de Lagash, actual Tel Telloh, a la governació de Di Car, a Iraq.

## Característiques

* Autor: anònim.
* Altura: 46 centímetres.
* Amplària: 33,2 centímetres.
* Diàmetre: 22,5 centímetres.
* Material: diorita, encara que algunes parts són d'esteatita o d'alabastre.
* A l'estàtua apareixen inscripcions en les quals s'explica que és una ofrena a la deïtat sumèria Ningizzida.

## Simbologia

L'estàtua representa Gudea, el més cèlebre dels prínceps de la ciutat estat de Lagash, que mai es van atribuir el títol de rei, sinó el de patesi o ensi. Aquest patesi va governar Lagash durant poc més de quinze anys; va construir temples i palaus, gaudí dels beneficis de la pau i d'una extraordinària prosperitat.
L'escultura va ser una ofrena a Ningizzida, una deïtat de l'antiga Mesopotàmia, a qui es coneixia com el "Senyor/a de l'arbre de la vida" i que acompanyava sempre Tammuz, custodiant totes dues les portes del cel.
Descrita de vegades com una serp amb cap humà, aquesta deïtat va esdevenir més tard el déu de la curació i la màgia. No es coneix el sexe de Ningizzida, però en algunes representacions se la veu amb barba i dues serps que li afloren de les espatlles, i en el mite d'Enki i Ninhursag, a Dazima li és permès casar-se amb Ningizzida. És el primer símbol de serps bessones de què es té coneixement, a més alguns creuen que Ningizzida podria haver estat la serp de l'Edén.
L'escultura representa un home molt tranquil, que encara que es troba en una posició totalment hieràtica i simètrica, mostra certa compassió. Això es deu al fet que, en aquella època, la reialesa tenia més simbologia heroica que no religiosa (ja que s'havia consolidat la casta sacerdotal), però Gudea de Lagash era un rei molt associat a la religió i al sistema sacerdotal.

## Conservació

La peça es troba exposada al Museu del Louvre al departament d'Antiguitats Orientals, amb els nombres d'inventari A0 3293 i AO 4108.

## Enllaços externs

* Pàgina de l'estàtua sedent del príncep Gudea del Museu del Louvre Arxivat 2016-11-07 a Wayback Machine..
# Ethnikos GS Atenes

L'Ethnikos Gymnastikos Syllogos o Ethnikos GS Atenes és un club esportiu grec de la ciutat d'Atenes.
És un dels clubs esportius més antics de Grècia, fundat el 1893.
El seu equip de gimnàstica va competir als Jocs Olímpics d'Estiu de 1896 d'Atenes. El capità era Ioannis Chrysafis i els altres membres eren Ioannis Mitropoulos, Dimitrios Loundras, Filippos Karvelas, i 15 gimnastes més de nom desconegut. L'equip fou tercer en barres paral·leles.
L'equip de futbol fou dos cops campió grec els anys 1906 i 1907.

## Palmarès
### Futbol

* Lliga grega de futbol: (2)
** 1906, 1907

### Altres esports

* Atletisme masculí:
** 21 campionats grecs: (1901, 1910, 1920, 1925, 1926, 1927, 1928, 1930, 1931, 1937, 1938, 1939, 1940, 1946, 1947, 1948, 1949, 1950, 1951, 1953, 1954)
** 6 campionats grecs de camp a través: (1908, 1910, 1911, 1912, 1926, 1927)
* Atletisme femení:
** 1 campionat grec: (1975)
** 1 campionat grec de camp a través: (1982)
* Tir olímpic:
** 1 campionat grec: (1937)
* Boxa masculina:
** 2 campionats grecs: (1961, 1981)
* Boxa femenina:
** 1 campionat grec: (2013)
* Lluita greco-romana masculina:
** 35 campionats grecs: (1936, 1937, 1938, 1939, 1940, 1946, 1947, 1948, 1949, 1950, 1951, 1952, 1958, 1960, 1962,[2] 1964, 1965, 1966, 1968, 1969, 1971, 1973, 1974, 1975, 1977, 1978, 1979, 1980, 1981, 1982[3], 1984, 1985, 1986, 1987, 1988) (rècord)
* Lluita lliure masculina:
** 4 campionats grecs: (1958, 1959, 1960, 1966)
* Judo masculí:
** 5 campionats grecs: (1993, 1995, 1996, 1998, 2001)

## Referències

* ↑ «Jocs Olímpics de 1896». olympic.org. [Consulta: 9 abril 2017].
* ↑ «Greece - List of champions». rsssf.com. [Consulta: 9 abril 2017].
# Etil maltol

L'etil maltol és un compost orgànic que s'utilitza habitualment en perfumeria i com a additiu alimentari en confiteria. Està relacionat amb el maltol mitjançant la substitució del grup metil per un grup etil. És un sòlid blanc amb una olor dolça que recorda al sucre caramel·litzat i la fruita cuita.
La base conjugada derivada de l'etil maltol, igual que en el cas del maltol, té una gran afinitat pel ferro, formant un complex de coordinació vermell. En aquests compostos, l'heterocicle és un lligand bidentat.

## Referències

* ↑ Lück, Erich; von Rymon Lipinski, Gert-Wolfhard. (en anglès). Foods, 3. Food Additives. Weinheim: Wiley-VCH, 2002. DOI 10.1002/14356007.a11_561.
# Etiqueta (informàtica)

En informàtica, l'etiqueta (en anglès tag) és una paraula o conjunt de paraules que defineixen d'una forma clara i senzilla ja sigui l'article escrit, la imatge publicada, el document, dins d'un web. S'afegeixen al document amb la intenció de millorar la recerca quan s'usa un cercador.
EXEMPLE:
Si s'observa el codi d'una pàgina web (a través del navegador veure-->codi font), es trobarà amb els símbols angulars <>, que emmarquen normalment l'etiqueta d'obertura o inici i </ > i acoten l'etiqueta de tancament o final. El que hi ha entre les etiquetes sol ser el text que es veu directament amb el navegador a la pantalla. Les etiquetes simplement donen les ordres que indiquen:
* Com es visualitzen els elements destinats a ser visibles a la pantalla i de quina forma.
* Com actuen en el mateix document els elements no destinats a ser visibles a la pantalla i com actuen en relació amb altres elements.
Exemple pràctic: <etiqueta1> <etiqueta2 atribut1="hola" atribut2="mundo"> </etiqueta2> <etiqueta3 atribut1="domin"/> </etiqueta1>

## Vegeu també

* Web semàntic
# Etnocentrisme temporal

L'etnocentrisme temporal, també conegut com a etnocentrisme històric, planteja la idea de la superioritat d'una cultura concreta, respecte a les altres cultures, i, fins i tot, dels altres períodes històrics de la pròpia cultura (de vegades, inclosos els temps futurs). Aquesta idea és expressada, de forma crítica per Jacques Derrida, i estaria relacionada amb el concepte de la fi de la història proposat per Francis Fukuyama.
Aquesta visió, com tota forma d'etnocentrisme, planteja la possibilitat de la superioritat de certes respostes culturals respecte als altres fets culturals, fet negat per Claude Lévi-Strauss i presentat com a possible origen de l'imperialisme per Jacques Derrida.
L'etnocentrisme temporal tindria el seu contrapunt en el relativisme cultural, que planteja la no existència de superioritat de cap comportament cultural, per sobre dels altres.

## Referències

* ↑ «Article de Everaldo Reyes: Breve introducción a Jacques Derrida y la deconstrucción». Arxivat de l'original el 2007-12-11. [Consulta: 4 gener 2008].
* ↑ Article de José Vicente Mestre sobre La legitimación filosófica de los Derechos Humanos Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. PDF
* ↑ «Article de Víctor Zúñiga sobre La diversidad humana». Arxivat de l'original el 2008-08-28. [Consulta: 4 gener 2008].
* ↑ Article de Ramon Alcoberro sobre El relativisme cultural i relativisme ètic; el debat entre Antropologia i Filosofia Moral
# Ettore Vernazza

Ettore Vernazza va ser un patrici genovès, notari, que va dedicar la seva vida i fortuna a l'exercici de la caritat, fundant diversos hospitals d'inguaribles (a Gènova, Roma, etc.) i associacions de laics per a l'exercici de la caritat i el perfeccionament de la vida cristiana, com és l'Oratori de l'Amor Diví.

## Vida

Nascut a Gènova cap al 1470, pertanyia a la noblesa genovesa i era notari, professió considerada com a pròpia d'un gentilhome. Va casar-se amb Bartolomea Ricci i va tenir tres filles que van triar la vida religiosa, entre les quals la venerable Tomasina Vernazza, Sor Battistina en la religió.
Va conèixer Santa Caterina Fieschi, de qui fou deixeble, probablement durant la pesta de 1487-94. Per ella sentia un amor filial: anomenava la santa "Mare meva". Home de gran pietat i molt predisposat a la caritat, l'influx de Santa Caterina va fer néixer en ell un gran amor envers el proïsme. Va encaminar la seva vida cap a l'amor de Déu i el servei a l'altri.
Des del 1494, a l'escola i sota el guiatge de Caterina, va dedicar-se a l'apostolat i la caritat. Va veure els efectes de l'epidèmia de pesta a Gènova, on havia mort un 80% de la població a causa, en bona part, de la manca de recursos humans. Dedicà els seus esforços i diners a fer construir un llatzaret a la ciutat, el Lazzaretto per gli appestati.
El 26 de desembre de 1497 va fundar, amb tres companys més, la Confraria de l'Amor Diví, els membres de la qual haurien de fer obres de caritat. També va fundar l'Hospital dels Inguaribles o dei Cronici (1499) i la Companyia de Jesús i Maria, i va renovar la Compagnia del Mandiletto (Companyia del Davantalet), ja existent abans com a Ufficiali della Misericordia del Natale, també amb objectius caritatius. A més, s'ocupà de l'educació dels nens abandonats: va establir al seu Instrumentum (1512) que els protectors de l'hospital havien d'encarregar-se i interessar-se per algun nen de la institució, a més de fundar escoles.
En 1508 va quedar vidu i pensà de fer-se canonge lateranense, però el pare Riccardo de Lucques li va fer desistir. Es traslladà a viure a l'hospital que havia fundat. Va visitar Roma per obtenir privilegis per a l'hospital (1511-18). Amb l'ajut del cardenal Bendinelli Sauli i de Gaietà de Thiene, va exercir la caritat a l'hospital d'inguaribles de Roma.
Passà dos anys a Nàpols, en 1518-19, i hi feu el mateix. Amb Maria Llorença Llong va establir la Confraria de Sant Joan Degollat per a assistir els condemnats a mort.
Tornat a Gènova durant la pesta del 1524, es va fer infermer i transportava els pobres malalts al llatzaret que havia fundat, sense tenir en compte els riscos de contagi. Deia: "Estaré molt contento de què el Senyor em faci morir pels pobres". Finalment, va emmalaltir i morí el 27 de juny de 1524.
També havia fundat a Gènova un monestir de penitents, i un altre anomenat de les Filles de Sant Josep per a l'educació de les nenes pobres. Va deixar una part dels seus béns per al manteniment dels metges que visitaven gratuïtament els pobres, per als advocats i notaris que els defenien gratuïtament també i per a fundar escoles de religió i teologia per als joves que volien estudiar.
# Gabriel Busa

Gabriel Busa (Tarragona ?, segle xv - segle xvi), fou un frare de l'orde dels agustins. És l'autor de la traducció i adaptació al català del Lexicon latinum-hispanicum de Nebrija del 1492 i del Vocabulario español-latino del 1495, obra que publicà Carles Amorós a Barcelona el 1507 amb el títol Vocabularius Aelii Antonii Nebrissensis. Els pròlegs de Nebrija a les indicades obres foren traduïts literalment. En l'obra sembla que hi col·laborà Joan Garganter, natural de la Segarra i hauria comptat amb l'assessorament de Martí Ivarra.

## Referències

* 1 2 3 Ferrando - 1999, pàg. 115.
* ↑ Vila - Diccionari de la traducció catalana.

## Bibliografia

* Vila, Pep; Bacardí, Montserrat (direcció diccionari); Godayol, Pilar (direcció diccionari). «Busa, Gabriel». A: Diccionari de la traducció catalana (html). Vic: Eumo Editorial / Universitat Autònoma de Barcelona / Universitat de les Illes Balears / Universitat Jaume I / Universitat de Vic, 2011, pàgina. ISBN 9788497663960 [Consulta: 10 gener 2019].
* Ferrando, Antoni «El paper dels primers editors (1473-1523) en la fixació del català modern». Caplletra, 27, tardor 1999, pàg. 115. Arxivat de l'original el 2019-01-10 [Consulta: 10 gener 2019].
# Bola de cristall

La bola de cristall, anomenada també col·loquialment bola de vidre, és un estri usat en endevinació per predir el futur i respondre interrogants.
La majoria d'estudis, com el de l'antropòloga Ada Goodrich-Freer, conclouen que les imatges que es veuen a les boles són fruit de suggestions del client, que veu dibuixos onírics en els reflexos del cristall.

## Història

El seu origen sembla estar als pobles celtes, on el druida les usava per comunicar-se amb els esperits naturals. Van popularitzar-se a l'Europa medieval i renaixentista.

## Cultura popular

En la cultura popular hom associa l'objecte a les dones gitanes que prediuen el futur, acompanyant el ritual amb escenes de cartomància o de lectura de les mans, o bé als mags.
Apareix en nombrosos llibres de fantasia o fins i tot en còmics, com per exemple a Tintin i les set boles de cristall.
Als anys 80, un exitós programa de la televisió pública espanyola es deia La bola de cristal (en català, 'La bola de cristall') i comparava la televisió amb una bola de cristall. La presentadora, que feia de bruixa, era la cantant glam Alaska (Olvido Gara).
Un altre element molt popular de la cultura popular són les boles de billar amb el número 8, que endevinen el futur quan les mous. A la bola se li fa una pregunta i aquesta et dona una resposta, copiant la mecànica de la bola de cristall tradicional.

## Vegeu també

* Mantí d'endevinació

## Referències

* ↑ Halaissi, Leila El. «La boule de cristal: la divination selon l'oracle de la cristallomancie» (en francès), 29-02-2020. [Consulta: 29 juliol 2020].

## Enllaços externs

* Wiccan Essentials L'art de l'endevinació Arxivat 2010-01-23 a Wayback Machine. (anglès)
* Andrew Lang, Visions del cristall, salvatges i civilitzades Arxivat 2008-08-06 a Wayback Machine., The Making of Religion, Capítol V, Longmans, Green, and C°, Londres, Nova York i Bombai, 1900, p. 83–104. (anglès)
# Operador diamant

En teoria de nombres, l'operador diamant 〈d〉 és un operador que actua sobre l'espai de les formes modulars per al grup Γ$_1$(N), donat per l'acció d'una matriu (a b c d) en Γ$_0$(N). Els operadors diamants formen un grup abelià i commuten amb els operadors de Hecke.

## Unicode

En Unicode, l'operador diamant està representat pel símbol U+22C4 ⋄ OPERADOR DIAMANT.

## Referències

* ↑ «Mathematical Operators – Unicode» ( PDF) (en anglès). UNICODE.

## Bibliografia

* Diamond, Fred; Shurman, Jerry «A first course in modular forms» (en anglès). Springer-Verlag [Berlin, New York], 228, 2005.
# Eufònia becgrossa

L'eufònia becgrossa (Euphonia laniirostris) és un ocell de la família dels fringíl·lids (Fringillidae).

## Hàbitat i distribució

Habita boscos i vegetació secundària de les terres baixes de Costa Rica, Panamà, Colòmbia i oest i nord de Veneçuela, cap al sud, a través de l'est de l'Equador i est del Perú fins l'oest del Brasil amazònic i des de l'oest de l'Equador i nord-oest i centre del Perú fins al nord i l'est de Bolívia i l'adjunt Brasil amazònic.

## Referències

* ↑ «Eufònia becgrossa». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/04/2022(català)
# Orquestra Andalusa d'Israel

L'Orquestra Andalusa d'Israel (en hebreu: התזמורת האנדלוסית הישראלית) és una reconeguda orquestra israeliana fundada en 1994 a Aixdod, Israel.L'orquestra està formada per uns 30 músics i lletristes principalment d'origen magrebí, tunisià i rus i reprodueix música jueva, àrab i andalusa sefardita tradicional a més de poesia, en combinació amb instruments àrabs, andalusos i europeus clàssics. El director artístic i el conductor de l'orquestra és Shamuel Elbaz. Des de la seva creació, l'Orquestra Andalusa d'Israel, és finançada pel municipi d'Aixdod i el Ministeri de Cultura, i s'ha convertit en una icona musical i cultural d'Israel, amb gires a nivell nacional, pels Estats Units, i els països europeus.

## Referències

* ↑ www.articles.latimes.com/ Data d'accés: 22 de octubre de 2015.
# Riu Ibar

riu Ibar (en serbi ciríl·lic: Ибар; en albanès: Ibër) és un riu que discorre per Montenegro i Sèrbia, amb una longitud total de 276 km. Neix a Montenegro oriental i, després de passar a través de Kosovo, desemboca al Zapadna Morava, a Sèrbia Central, prop de Kraljevo.
Pertany a la conca hidrogràfica del riu Danubi, que acaba desguassant en la mar Negra. La seva àrea de drenatge és de 8059 km², i el seu cabal mitjà a la desembocadura de 60 m³/s. No és navegable.

## Curs

El riu Ibar s'origina en diversos deus a la muntanya Hajla, a Montenegro oriental. Flueix generalment cap al nord-est del país, passant a través de petits llogarets abans d'introduir-se a Sèrbia. En aquest tram no té afluents importants, i, després d'un tram en què gira cap al sud, entra a Kosovo.
Continuant cap al sud, arriba a la gran depressió de Kosovo, i a la ciutat de Mitrovica. Allí, realitza un nou gir cap al nord per a entrar a Sèrbia Central al llogaret de Donje Jarinje. Més endavant, és embassat als llacs artificials de Gazivode i Pridvorice, que permetin el reg d'una àrea de 300 km². Després de vorejar els vessants occidentals de muntanya de Kopaonik, rep al seu més llarg afluent per la dreta, el Sitnica (90 km), abans de desembocar en el Morava.
Encara que el Ibar no és navegable, molts dels seus trams són utilitzats per a realitzar ràfting.

## Referències

* ↑ Encyclopedia Britannica. Ibar River.
* ↑ Serbia Rafting. Accommodation on river Ibar.
# Juan Manuel Fernández Pacheco-Cabrera de Bobadilla y de Zúñiga

Juan Manuel Fernández Pacheco y Zúñiga, por nacimiento Juan Manuel María de la Aurora Fernández Pacheco Acuña Girón y Portocarrero (Marcilla, Navarra, 7 de setembre de 1650 - Madrid, 29 de juny de 1725)Gran d'espanya, VIII marquès de Villena, VIII duc d'Escalona, VIII comte de Xiquena, XII comte de San Esteban de Gormaz, X marquès de Moya. Va ser Virrei i capità general dels regnes de Navarra, Aragó, Catalunya, Sicília i Nàpols. Cavaller de l'Orde del Toisó d'Or.

## Biografia

Va néixer a Marcilla (Navarra) quan el seu pare, Diego López Pacheco y Portugal, VII dels seus títols, anava camí de Pamplona per prendre possessió com virrei de Navarra, i va ser batejat allí mateix l'endemà. Va perdre a la seva mare amb tan sols dos anys, i al seu pare un any després. El seu oncle Juan Francisco Pacheco, bisbe de Conca, el va recollir en la seva orfandat i el va educar fins que va complir 14 anys. En aquests anys va tenir molt bons mestres, que van fer despertar en ell un ànsia de saber, aplicació a l'estudi i gust a adquirir llibres.
Va seguir conreant el seu enteniment de tal sort que als 26 anys ja era saludat per tots com un dels homes més instruïts d'Espanya. Després de participar en diverses batalles va acabar retirat a Castella, aplicat a l'estudi i a l'educació dels seus fills. El rei d'Espanya el va nomenar en 1713 el seu Majordom major i el cap de la seva Casa, i també de la del seu fill Lluís I durant el seu breu regnat, si bé tots dos monarques li van donar plena llibertat perquè es dediqués als seus estudis, sent aquesta responsabilitat exercida de facto pel Sumiller de Corps, el seu parent el comte d'Altamira.
Fundador de la Real Academia Española (RAE), per mitjà d'una proposta que li formulà el rei Felipe V. És elegit director provisional el 3 d'agost de 1713, sent el seu primer Director en propietat, a partir del 3 d'octubre de 1713. Acompleix aquesta funció fins a la seva mort el 29 de juny de 1725. Encarregat de l'organització inicial de la RAE, així com de l'elaboració del pla de treball del diccionari d'autoritats.
Va ser fundador i ànima de la Reial Acadèmia, i també de la publicació del primer Diccionari. Va governar l'Acadèmia durant dotze anys fins que va morir el 29 de juny de 1725. El seu fill Mercurio Antonio López Pacheco va ser director perpetu de la RAE (entre 1725- 1746)

## Bibliografia

* Soler Salcedo, Juan Miguel "Nobleza Española, Grandeza Inmemorial, 1520". Editorial Visión Libros. Madrid. 2008.
* "Relación de las Exequias que la Real Academia Española celebró por el Excelentísimo Señor Don Juan Manuel Fernández Pacheco, Marqués de Villéna, su primer fundador y Director". Editorial Imprenta de Francisco del Hierro. Madrid. 1725.

## Enllaços externs

* Historia de la Real Academia Española en el Diccionario de Autoridades, t. I, Madrid, 1726, p. 15
* J.F. de Rivarola y Pineda, Monarquía española, Madrid, 1736, vol. I, p. 221
* "El Marqués de Villena, la Real Academia Española y sus diccionarios", per R. Alvarado Ballester, 1992 (repos. Universidad de Sevilla)
* Geneall.net
# Ioan Căianu

Ioan Căianu, en hongarès Kájoni János, llatinitzat Ioannes Caioni (Căianu Mic, 8 de març de 1629 - Lăzarea, 25 d'abril de 1687), fou un músic, folklorista, constructor i reparador d'orgues, humanista romanès, renaixentista i precursor de la il·lustració a Transsilvània.
Mercès a una nota podem saber que no era ni se sentia hongarès sinó vàlac, és a dir romanès, Ion Căianu escriu aquest nota en diversos documents i manifests: Natus valachus sum (M-am născut român), és a dir (Jo he nascut romanès). És el primer autor, documentat, de música culta de Transsilvània. Căianu va contribuir molt a la música de Transsilvània i fins i tot té el seu propi codi, Codex Caioni.

## Vida i activitat

Va néixer a Căianu Mic al comtat llavors hongarès de Solnoc-Dăbâca (més tard comtat de Someş en l'època interbèlica de l'actual Romania, avui Comtat del Bistriţa-Năsăud). Estudià la primària a Cluj-Napoca i a Şumuleu Ciuc. Era originari d'una família de l'alta noblesa hongaresa però ètnicament romanesa. La seva tia Judit era l'esposa d'István Rácz, capità de la guarnició de “Ciuc”. També va cursar estudis als Jesuïtes de Cluj, que segueixen a Şumuleu Ciuc. Finalment entrà al monestir on curiosament també hi havia estat la seva tia. L'any 1647 presentà el seu jurament com a monjo. Per a continuar els seus estudis Căianu se'n va a Nagyszombat a Eslovàquia, on se centrarà sobretot en ciència musical. El 1655 és beneït com a sacerdot. Va viure també a Călugăreni, Comtat de Mureş, i també a Lăzarea Comtat de Harghita.
Ioan Căianu morí el 25 d'abril, de 1687, a Lăzarea i fou enterrat a l'església d'aquesta localitat, però sense determinar el seu lloc exacte tal com ell va voler. És doncs, un dels primers documentats il·lustres “romanesos” de Transsilvània, ja que era un dels pocs, ja que gaudia de tal privilegi on a la majoria dels romanesos no se'ls ho permetia.

## Referències

* ↑ Türk, Erich; rk «Particular Features of the Transylvanian Organ Landscape» (en anglès). Musicology Today: Journal of the National University of Music Bucharest, 8, 32, 2017, pàg. 255–288. ISSN: 2286-4717.
* ↑ Samson, Jim. Music in the Balkans (en anglès). BRILL, 2013-06-15, p. 206. ISBN 978-90-04-25038-3.
* ↑ Lissa, Zofia. Musica antiqua Europae Orientalis: Bydgoszcz 1966 Polska (en alemany). Państwowe Wydawn. Naukowe, 1966, p. 431.
* ↑ Szegedi, Edit. Educational Traditions in the Principality of Transylvania (1541–1691) (en anglès). Brill, 2021-01-29. ISBN 978-90-04-44147-7.