OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Aparell urinari

L’aparell urinari (o sistema urinari, o nefrourinari) és l'encarregat de formar i expulsar l'orina. En el cos humà està format pel ronyons, els urèters, la bufeta urinària i la uretra. Els ronyons són dos òrgans que filtren la sang de l'aparell circulatori i permeten l'excreció a través de l'orina de diversos residus metabòlics de l'organisme mitjançant d'un sistema complex que inclou mecanismes de filtració, absorció i excreció. Alguns animals, com peixos i insectes, tenen el que s'anomena ronyó d'acumulació.
Participa en la regulació de l'homeòstasi regulant la quantitat d'aigua excretada en l'orina i la quantitat i concentració de productes de desfeta metabòlica (urea, creatinina, fosfats) també participa en la regulació de l'equilibri acidobàsic controlant l'excreció de cations oxoni, ${\ce {H3O+}}$, i determinant la recaptació d'anions hidrogencarbonat, ${\ce {HCO3-}}$.
La part de la medicina que estudia el ronyons, el seu funcionament, les malalties que els afecten i com guarir-les és la nefrologia. La part de la medicina que estudia el funcionament de la resta dels sistema urinari, les malalties que els afecten i com tractar-les és la urologia.
L'aorta es divideix en les artèries renals que penetren en els ronyons per l'hil renal, a partir d'aquí es ramifica per arribar a tots els nefrons, 1 milió d'unitats de filtració que hi ha en cadascun dels ronyons, i que són les unitats encarregades d'eliminar les substàncies nocives de la sang. Cada nefró té un filtre denominat glomèrul renal, qui conté una xarxa de capil·lars. El líquid filtrat que s'extreu de la sang en el glomèrul descendeix per una estructura (túbul renal) que regula el nivell de sals (sodi, potassi) i la resta de productes desfeta metabòlica que s'excreten per l'orina, i aquells que calen ser reabsorbits de nou (glucosa, hidrogencarbonat). Els túbuls renals conflueixen en la part central del ronyó formen els calzes renals, que s'uneixen en la pelvis renal per formar l'urèter que surt per l'hil renal.
Els capil·lars del glomèrul formen les arterioles eferents que surten dels glomèruls amb la sang filtrada sense productes nocius, les quals s'uneixen entre si per formar la vena renal que surt del ronyó per l'hil renal i desemboca en la vena cava inferior.
Els urèters de cada ronyó baixen fins a la bufeta, que és l'encarregada d'emmagatzemar l'orina, fins que l'excretem a l'exterior a través de la uretra.

## Referències

* ↑ «APARELL EXCRETOR – SàviaMENT» (en anglès americà). [Consulta: 18 octubre 2024].
* ↑ «Aparell urinari | enciclopedia.cat». [Consulta: 18 octubre 2024].
# Museu de l'Art Prohibit

El Museu de l'Art Prohibit es troba a la Casa Garriga Nogués de Barcelona i recull una col·lecció de més de 200 obres que per diversos motius, ja siguin polítics, socials o religiosos, han estat censurades, prohibides o denunciades en algun moment.

## Història i descripció

Va ser inaugurat l'octubre del 2023 sota el mecenatge de l'empresari Tatxo Benet i s'hi poden trobar pintures, escultures, gravats, fotografies, instal·lacions i obres audiovisuals que formen una mostra àmplia de casos que sovint han transcendit als mitjans i a les xarxes socials, creades en bona part durant la segona meitat del segle xx i el xxi.

## Referències

* 1 2 Sesé, Teresa «Barcelona abre el primer museo del mundo dedicado al 'arte prohibido'. El centro, que alberga la colección del empresario Tatxo Benet, se inaugura este jueves en la Casa Garriga Nogués». La Vanguardia, 24-10-2023 [Consulta: 20 març 2024].
* ↑ «Museu de l'Art Prohibit». Ajuntament de Barcelona. [Consulta: 20 març 2024].
* ↑ Palau, Maria «L'art prohibit ja té museu. El periodista i empresari Tatxo Benet exposa permanentment a partir d’aquest dijous a la Casa Garriga Nogués la seva col·lecció d'obres que han rebut atacs de tota mena. La primera peça que va comprar el cofundador de Mediapro va ser la polèmica galeria de retrats de presos polítics a l'Espanya d’avui, inclosos els catalans». El Punt Avui, 23-10-2023 [Consulta: 20 març 2024].

## Enllaços externs

* Museu de l'Art Prohibit - Lloc web oficial
# Ramon Orlandis i Despuig

Ramon Orlandis i Despuig (2 de desembre de 1873, Palma - Sant Cugat del Vallès, 21 de febrer de 1958) fou un sacerdot i filòsof jesuïta mallorquí. Fou el fundador d'Schola Cordis Iesu, secció de l'Apostolat de l'Oració, i l'inspirador de la revista Cristiandad. També és un dels fundadors de l'Escola tomista de Barcelona per la formació i influència magisterial que va exercir-hi sobre els seus exponents més importants: Jaume Bofill i Bofill i Francesc Canals i Vidal. Era germà del poeta mallorquí Pere Orlandis i Despuig.

## Referències

* ↑ Ferrer Flòrez, Miguel «Intelectualidad mallorquina a fines del siglo XIX: Los Orlandis». Bolletí de la Societat Arqueològica Lul·liana: Revista d'estudis històrics, Núm. 61, 2005, pàg. 329-338. ISSN: 0212-7458 [Consulta: 25 agost 2018].

## Bibliografia

* Romero Baró, José Mª. «Cuatro etapas en la vida del padre Orlandis». A: Pensamientos y ocurrencias. Barcelona: Editorial Balmes, 2000 [Consulta: 25 agost 2018].
* Canals Vidal, Francisco «Mis recuerdos del Padre Orlandis». Verbo (Madrid): Revista de formación cívica y de acción cultural, según el derecho natural y cristiano, Núm. 363-364, 1998, pàg. 313-322. ISSN: 0210-4784 [Consulta: 25 agost 2018].
# Universitat Normal de la Xina Oriental

La Universitat Normal de la Xina Oriental (en xinès tradicional: 華東師範大學, en xinès simplificat: 华东师范大学, en pinyin: Huádōng Shīfàn Dàxué), també coneguda com a ECNU per les incials del seu nom en anglès, és una institució d'educació superior de la Xina, a la ciutat de Xangai. Es considera una de les millors i més selectes universitats xineses.

## Referències

* ↑ «KU Leuven seals partnerships with top Chinese universities». Arxivat de l'original el 2014-03-06. [Consulta: 9 març 2013].
* ↑ ENS International partnerships

## Enllaços externs

* Universitat Normal de la Xina Oriental - Lloc web oficial
# Riu Ara

L'Ara és un riu pirinenc afluent del Cinca, la conca del qual se situa dins de la comarca aragonesa del Sobrarb. És considerat com un dels rius més naturals del Pirineu pel fet de no haver estat sotmès a obres de represa.

## Recorregut

El seu curs segueix un sentit de nord a sud des del naixement fins a Fiscal. A partir d'allà es desvia cap al Sud-est fins a arribar a la desembocadura. Neix a la cara sud del pic Meillon, al costat del Vinyamala. La seva conca s'estén per uns 718 km² dins de la comarca del Sobrarb, forma part de la del Cinca del que és tributari i, per extensió de la del Segre i de la de l'Ebre, on acaben les seves aigües.
Té una longitud d'uns 69 km i passa per diversos nuclis de població: Torla, Broto, Oto, Buesa, Sarvisé, Fiscal, Ligüerre d'Ara, Jánovas, Seso, Boltanya i l'Aïnsa. En aquesta darrera localitat, s'uneix al Cinca.

## Afluents

Els seus principals afluents són: l'Otal, per la dreta a la vall de Bujaruelo, l'Arazas, que hi arriba per l'esquerra marcant l'entrada a la vall d'Ordesa i al Parc Nacional d'Ordesa i Mont Perdut, el Sorrosal, el Chaté, el Forcos, la Guarga, el Sieste i l'Ena.

## Flora i fauna

El fet que el riu hagi mantingut la seva estructura primitiva el fa molt ric en diversitat ecològica. Entre els integrants de la seva fauna variada hi destaquen les truites, madrilles, rabosetes, almesqueres i llúdries així com més d'un centenar d'aus, entre ells el trencalòs i el blauet.
A la flora hi trobem també una gran varietat essent-hi important la presència de salzes, boixos, pins, faigs, bedolls, pollancres i freixes.

## Activitat humana

Les activitats humanes a l'entorn del riu s'han fonamentat tradicionalment en l'agricultura i ramaderia, la pesca fluvial, els molins fariners i els rais de fusta. El despoblament ha anat minvant aquestes activitats i, avui dia, han estat substituïdes per l'acollida de turistes i les propostes de lleure com ara la pesca esportiva, el ràfting i el descens en canoa.

## Galeria d'imatges

Des del naixement a la desembocadura:
* El salt del Carpin
* El pont de Bujaruelo
* Pas per Broto
* Pas per Ligüerre d'Ara
* Pas per Jánovas
* Pas per Boltanya
* Desembocadura al Cinca a l'Aïnsa

## Referències

* ↑ «Riu Ara». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Monografia d'Alfredo Ollero Ojeda al web www.guaso.com Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (castellà)
* Fitxa d'informació de la xarxa fluvial del Sobrarb, del Govern d'Aragó, p. 69 Arxivat 2015-09-23 a Wayback Machine. (castellà)
# Riu Oria

L'Oria és un riu que té el seu recorregut íntegrament dins la província de Guipúscoa, a Euskadi. Amb una llargada de 59 km, té el naixement a la falda de la muntanya Aizkorri i desemboca a la mar Cantàbrica a Orio, tot passant per Zegama, Segura, Olaberria, Beasain, Ordizia, Itsasondo, Legorreta, Ikaztegieta, Alegia, Tolosa, Anoeta, Irura, Villabona, Zizurkil, Aduna, Andoain, Lasarte-Oria i Usurbil, abans de desembocar a Orio, on forma una ria.

## Principals afluents

Els principals afluents de l'Oria són: Leitzaran, Agauntza, Amezketa, Araxes, Zelai, Urtsuaran, Asteasu, Eztanda, Berastegi i Amundarain

## Enllaços externs

* Rius d'Euskadi Arxivat 2011-12-17 a Wayback Machine.
# Riu Urdón

L'Urdón és un riu als municipis de Tresviso i Peñarrubia a la comunitat autònoma de Cantàbria (Espanya). La seva llera transita per un congost estret poblat per un bosc de til·lers i roures, oms, freixes i faigs. El seu curs rep les aigües de diversos rius i rierols menors procedents del Massís Oriental de los Picos de Europa i al mateix temps és afluent del riu Deva. En el seu curs hi trobem la Central Hidroelèctrica del Salto de Urdón, construïda per Hidroeléctrica Ibérica a principis del segle xx i que des de 1913 va passar a mans d'Electra de Viesgo.
# Rubus odoratus

L'esbarzer d'olor, esbarzer porpre, (Rubus odoratus) és un esbarzer originari dels EUA, pertanyent a la família de les rosàcies.

## Descripció

Aconsegueix una grandària de 15–22 dm d'altura. Floreix en ple estiu, i les seves flors són molt aromàtiques, de color rosat a blanquinós. Tot i que fa molta olor, no té un gust bo. Produeix fruita a la tardor. El fruit recorda el gerd però camús i gran; dona moltes drupes i és una mica raspós. Les fulles són grans i semblants a dolmes (fulles de parra). Tiges sense espines, l'escorça es desprèn en tires.
S'usa fonamentalment en jardineria, com a planta ornamental.

## Taxonomia

Rubus odoratus fou descrit per Carl von Linné i publicat en Species Plantarum 1: 494. 1753.

### Etimologia

Rubus: nom genèric que deriva del llatí que significa "esbarzer" o "gerd" o de ruber = "vermell"
odoratus: epítet llatí que significa "olorosa"

### Varietats

* Rubus odoratus f. albus Zabel ex C.K.Schneid.

### Sinonímia

* Bossekia odorata (L.) Greene
* Rubacer columbianum (Millsp.) Rydb.
* Rubacer odoratum (L.) Rydb.
* Rubus columbianus (Millsp.) Rydb.
* Rubus glandulifolius Salisb.
* Rubus grandifolius Salisb.
* Rubus odoratus var. columbianus Millsp.
* Rubus odoratus var. odoratus
* Rubus quinquelobus Stokes

## Vegeu també

* Història de la botànica
* Rosàcia

## Referències

* ↑ «Rubus odoratus». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 27 setembre 2014].
* ↑ En Nombres Botánicos
* ↑ En Epítetos Botánicos
* ↑ Error en el títol o la url.«». The Plant List.

## Bibliografia

* Blanchan, Neltje (2005). Blanchan, Neltje. {{{títol}}}. Project Gutenberg Literary Archive Foundation.
* Anonymous. 1986. List-Based Rec., Soil Conserv. Serv., O.S.D.A. Database of the O.S.D.A., Beltsville.
* Fernald, M. 1950. Manual (ed. 8) i–lxiv, 1–1632. American Book Co., New York.
* Gleason, H. A. 1968. The Choripetalous Dicotyledoneae. vol. 2. 655 pàg. In H. A. Gleason Ill. Fl. N. O.S.. New York Botanical Garden, New York.
* Gleason, H. A. & A.J. Cronquist. 1991. Man. Vasc. Pl. N.I. O.S. (ed. 2) i–910. New York Botanical Garden, Bronx.
* Radford, A. I., H. I. Ahles & C. R. Bell. 1968. Man. Vasc. Fl. Carolinas i–lxi, 1–1183. University of North Carolina Press, Chapel Hill.
* Scoggan, H. J. 1978. Dicotyledoneae (Saururaceae to Violaceae). 3: 547–1115. In Fl. Canada. National Museums of Canada, Ottawa.
* Voss, I. G. 1985. Michigan Flora. Part II Dicots (Saururaceae-Cornaceae). Bull. Cranbrook Inst. Sci. 59. xix + 724.
# SAB

SAB té els següents significats:
* SAB Tucans ASME (de l'acrònim de Sant Adrià de Besòs), equip d'hoquei sobre patins en línia femení de la ciutat de Sant Adrià de Besòs
* SAB Cantabria (de l'acrònim en castellà Sociedad de Amigos del Baloncesto), equip de bàsquet de la ciutat de Santander, a Cantàbria
* Stourm ar Brezhoneg, associació per a la defensa del bretó de França
* Societat d'Arqueologia del Berguedà, associació d'arqueologia de la comarca del Berguedà
* Societat d'Arqueologia Brasilera, associació professional d'arqueologia del Brasil
* Societat Astronòmica Brasilera, associació professional d'astronomia del Brasil
* Banc de Desenvolupament de Saxònia (del seu nom en alemany Sächsische AufbauBank), institució oficial de finançament públic de l'estat de Saxònia, a Alemanya
* Oficina de Protecció de la Constitució (del seu nom en letó Satversmes Aizsardzības Birojs), servei d'intel·ligència de Letònia
* School of American Ballet, escola de ballet de Nova York, als Estats Units
* Agrupament suís per les regions de muntanya (del seu nom en alemany Schweizerische Arbeitsgemeinschaft für die Berggebiete), associació pel desenvolupament de les poblacions de muntanya de Suïssa
* SABMiller (de l'acrònim en anglès South African Breweries), companyia cervesera amb seu a Londres, al Regne Unit
* Société Aérienne Bordelaise, empresa aeronàutica històrica amb seu a Bordeus, a França
* Spectrochimica Acta part B, revista científica de referència en espectroscòpia
* Sistema antibloqueig, dispositiu que evita el bloqueig dels pneumàtics en el procés de frenat d'un vehicle
* Senyalització automàtica en bloc, sistema de senyalització ferroviària utilitzat a França
* Airbag lateral (del seu nom en anglès Side Air Bag), coixí de seguretat per a la protecció dels ocupants d'un vehicle
* Sociedad Anónima Bursátil, tipus de societat anònima utilitzat a Mèxic
* Standard ACIS Binary, format de fitxer utilitzat pel nucli informàtic ACIS
* SAB també és l'abreviatura del cançoner de la Sablonara, manuscrit que conté música del segle XVII
* SAB també és la designació a la classificació morfològica de les galàxies d'una galàxia espiral intermèdia, un tipus de galàxia de disc
* SAB també és l'acrònim de Soprano-Alt-Baix, definició dels tipus de veu presents en un cor
* SAB també és el codi a la Borsa de Barcelona del Banc Sabadell, banc originari de Sabadell, al Vallès Occidental
* SAB també és el codi OACI de Sabena, aerolínia nacional històrica de Bèlgica
* SAB també és el codi IATA de l'Aeroport Juancho E. Yrausquin, a l'illa de Saba de les Antilles Neerlandeses
* sab també és el codi ISO 639-3 del Buglere, llengua txibtxa parlada al Panamà
* Sab també és el títol d'una novel·la escrita per Gertrudis Gómez de Avellaneda
# Idiopsar

Idiopsar és un gènere d'ocells de la família dels tràupids (Thraupidae).

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per 4 espècies:
* Frigil dorsi-rogenc (Idiopsar dorsalis Cabanis, 1883)
* Frigil gorjablanc (Idiopsar erythronotus Philippi & Landbeck, 1861)
* Diuca alablanca (Idiopsar speculifer d'Orbigny & Lafresnaye, 1837)
* Frigil cuacurt (Idiopsar brachyurus Cassin, 1867)

## Referències

* ↑ «Idiopsar (Idiopsar sp.) - Avibase». [Consulta: 19 febrer 2025].
* ↑ «Idiopsar Cassin, 1867» (en anglès). GBIF | Global Biodiversity Information Facility. [Consulta: 19 febrer 2025].
* ↑ «Tanagers and allies – IOC World Bird List». [Consulta: 19 febrer 2025].
# Iridosornis

Iridosornis és un gènere d'ocells de la família dels tràupids (Thraupidae).

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per cinc espècies:
* Tàngara dorsiblava (Iridosornis porphyrocephalus Sclater, PL, 1856)
* Tàngara gorjagroga (Iridosornis analis Tschudi, 1844)
* Tàngara de collar daurat (Iridosornis jelskii Cabanis, 1873)
* Tàngara de Reinhardt (Iridosornis reinhardti Sclater, PL, 1865)
* Tàngara de coroneta daurada (Iridosornis rufivertex Lafresnaye, 1842)

## Referències

* ↑ «Avibase - La Base de Dades d'Ocells del Món». [Consulta: 24 febrer 2025].
* ↑ «Iridosornis R.Lesson, 1844» (en castellà). GBIF | Global Biodiversity Information Facility. [Consulta: 24 febrer 2025].
* ↑ «Tanagers and allies – IOC World Bird List». [Consulta: 24 febrer 2025].
# Oriol Puig Taulé

Oriol Puig Taulé (Sabadell, 1980) és un crític i cronista català d'arts escèniques llicenciat en Història de l'art. Posteriorment cursà un Màster en Estudis Teatrals a la Universitat Autònoma de Barcelona.
Ha feinejat en diferents camps de la creació escènica a Sabadell, Barcelona i Berlín, ciutat on va viure entre el 2007 i el 2011, mentre treballava a dos dels teatres de més renom d’Alemanya: la Volksbühne i la Schaubühne am Lehniner Platz.
Fou secretari de Ricard Salvat i s'inicià en la crítica escènica a través de la desapareguda revista Assaig de Teatre impulsada pel mateix Salvat des de l'Associació d’Investigació i Experimentació Teatral de la Universitat de Barcelona. També ha col·laborat durant anys amb la Sala Beckett, realitzant entrevistes i reportatges sobre els dramaturgs que hi estrenen peces durant la seva temporada regular o que participen en els seus cursos de formació.
Actualment és el cap de la secció d'arts escèniques del digital de cultura Núvol i cobreix la cartellera de Barcelona a Babelia, el suplement cultural d'El País. També ha col·laborat amb revistes de prestigi com Serra d’Or o Barcelona Metròpolis, entre d'altres. En l'àmbit audiovisual, és col·laborador habitual de teatre a Rac1 i Cadena SER, en programes com Vostè primer, presentat per Marc Giró, i Tot és Comèdia, presentat per Màxim Castillo, i al programa Connecticat de la Xarxa de Televisions Locals, presentat per Jèssica del Moral.

## Referències

* ↑ CCMA. «Nervi - Aquí es critica - 3Cat». [Consulta: 22 octubre 2024].
* 1 2 PAÍS, Ediciones EL. «Artículos escritos por Oriol Puig Taulé» (en espanyol europeu), 14-10-2024. [Consulta: 22 octubre 2024].
* ↑ «Ein katalanisches Dream-Team in Berlin». [Consulta: 22 octubre 2024].
* ↑ «Cartografia teatral de Berlín: la ciutat varicel·la. Oriol Puig Taulé ... - Observatori espais escènics». [Consulta: 22 octubre 2024].
* ↑ «Programa complet del Simposi Internacional de Dramaturgues catalanes del segle XXI: creació, traducció i crítica» p. 15. UB, 01-10-2023. [Consulta: 22 octubre 2024].
* ↑ «Oriol Puig Taulé» (en castellà). [Consulta: 22 octubre 2024].
* ↑ «Memòria del XII Obrador d’estiu de la Sala Beckett» p. 16-17. Sala Beckett, 01-07-2017. [Consulta: 22 octubre 2024].
* ↑ «Núvol - Qui som?». [Consulta: 22 octubre 2024].
* ↑ «El periodista Oriol Puig Taulé és l’amfitrió del debat de ‘La Taula’, del Lliure | Teatralnet. Escena Audiovisual de Catalunya». [Consulta: 22 octubre 2024].
* ↑ «La Xarxa - Properament - 'Connecticat' torna amb imatge renovada i fidel al seu ADN: connectar idees i explorar la cultura del territori». [Consulta: 22 octubre 2024].
* ↑ «recomana.cat - Qui son i què diuen els crítics?». [Consulta: 22 octubre 2024].
# Sant Domènec de la Seu d'Urgell

L'Església de Sant Domènec actualment és una sala d'exposicions de la ciutat pirinenca de La Seu d'Urgell (Alt Urgell). La sala, propietat de l'Ajuntament de la ciutat, es troba a l'antiga església de Sant Domènec davant la Catedral de la Seu d'Urgell. Edifici amb una nau i capelles laterals. La portada és molt senzilla i es dibuixa amb línies molt pures. Tenia una torre a ponent, avui desapareguda, flanquejant el portal. El claustre gòtic es conserva, formant part d'un parador nacional de turisme.
Pere de Cadireta fundà el Convent de Sant Domènech que més tard esdevindrà l'actual Església de Sant Domènec. El 1273 va fundar el convent dominic de la Seu d'Urgell, del qual va ser prior, i des d'on va dirigir la lluita contra l'heretgia a la regió. Va morir màrtir, en circumstàncies poc clares, lapidat per un grup d'heretges en 1277 o 1279, juntament amb el seu company Ponç de Planella.
La capella situada a l'antic Portal de Cerdanya primer advocava a Sant Miquel fins que aquesta fou donada als dominicans. El primer emplaçament del convent de frares predicadors de Sant Domènec fou extramurs (1273), passat el Portal d'Andorra, lloc on encara fa pocs anys que, en construir-hi cases, s'hi trobaren tombes. El 1364, però, per motius de defensa, traslladaren el convent a l'interior del recinte, a l'antiga església de Sant Miquel, que, aleshores, fou dedicada a Sant Domènec i al cap de poc, substituïda per l'actual edifici gòtic. Els quadres que decoraven l'església van ser enviats per Llorenç Tomàs i Costa, que hi té la seva sepultura.

## Referències

* 1 2 «Convent de Sant Domènec». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 maig 2012].
* 1 2 «La Seu d'Urgell: Els monuments». GGCC. L'Enciclopèdia. Arxivat de l'original el 2015-09-24. [Consulta: 14 maig 2012].
# Vegoia

Vegoia (en etrusc Vecuvia) va ser una nimfa etrusca representada com una jove amb ales que sosté entre les mans una espiga de blat. El seu nom es troba també citat com Begoe o Bacchitis. Vegoia s'assimila al gentilici etrusc Vecu (en la seva forma femenina Vecuvia) que trobem com un apel·latiu de Lasa, una divinitat etrusca.
Se li atribueixen els Llibres de Vegoia o Llibres Vegoians, que formaven part de la Disciplina Etrusca, i, entre altres coses, parlaven de la interpretació dels llamps. Servi i Ammià Marcel·lí diuen que aquests llibres, traduïts al llatí per l'harúspex Tarquici Prisc, els va fer guardar l'emperador August a l'interior del temple d'Apol·lo Palatí, juntament amb els Llibres sibil·lins i altres llibres profètics. Però la importància dels Llibres de Vegoia radica en les "profecies" de la nimfa sobre la inviolabilitat dels límits de les propietats. Aquestes "decisions de Júpiter i la Iustitia" són citats i es conserven en les obres dels agrimensors romans. La profecia és una imprecació de venjança contra els que transgredeixen les lleis sobre la propietat dels camps. Sembla que es va donar en un moment en què la propietat de la terra etrusca estava amenaçada per la reforma agrària dels Gracs i els seus continuadors.
Existeixen moltes discrepàncies sobre quan van ser escrits els Llibres de Vegoia, però el capítol de la profecia sembla que es va dictar coincidint amb el naixement del novè segle etrusc, que segons Plutarc coincidia amb el 88 aC. Segurament un harúspex, aprofitant el nom de Vegoia i imitant l'estil i les fórmules de l'endevinació etrusca tradicional, va renovar les antigues malediccions sobre els que modifiquessin les pedres dels límits de la propietat.

## Referències

* ↑ Montero, Santiago. Diccionario de adivinos, magos y astrólogos de la antigüedad. Valladolid: Trotta, 1997, p. 311-312. ISBN 8481641618.