OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gent boja

Gent boja (títol original: Crazy People) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Tony Bill, estrenada l'any 1990. Ha estat doblada al català.

## Argument

Un publicitari excèntric decideix a partir d'un moment donat dir la veritat en els eslògans dels seus anuncis. Això no és del gust del seu cap que l'envia fer una curació de repòs a un centre per persones mentalment deficients. Només que els seus ganxos publicitaris tenen èxit a tot el país i vet aquí ara com ara té el suport dels seus companys de teràpia com coautors.

## Repartiment

* Dudley Moore: Emory Leeson
* Daryl Hannah: Kathy Burgess
* Paul Reiser: Stephen Bachman
* J. T. Walsh: Charles Drucker
* Bill Smitrovich: Bruce
* Alan North Pierre Baton): Jutge
* David Paymer: George
* Paul Bates: Manuel Robles
* Danton Stone: Saabs
* Dick Cusack: Mort
* Doug Yasuda: Hsu
* Mercedes Ruehl: Dr. Liz Baylor
* Ben Hammer: Dr. Koch
* Lloyd Kino: M. Yumio Yamashita
* Robert Ito: El traductor de M. Yamashita

## Referències

* ↑ «Gent boja». esadir.cat.
* ↑ «Crazy People». The New York Times.
# Hotel Slavia

L'Hotel Slavia es troba al centre històric de Brno, a prop de la Casa Besední.
Originalment, era un edifici comercial d'estil modernista construït el 1893, que sis anys després va ser adquirit per Karel Moravec, qui el va convertir en hotel i més tard va expandir-lo als dos edificis veïns. A la seva època, hi havia la primera cafeteria txeca de Brno, el Cafè Nacional. Situat al primer pis, es va consolidar ràpidament com un nucli important de la vida cultural txeca. Els visitants tenien accés a una àmplia varietat de publicacions en txec, i sovint s'hi reunien figures destacades de Brno i membres d'associacions txeques, com la Unió Nacional, la Societat de Comerciants Viatjants Txecoslovacs o l'Associació d'Esquiadors, presidida per l'escriptor Jiří Mahen. El compositor Leoš Janáček també era un visitant habitual, participant en les reunions del Cercle Rus, del qual va ser cofundador. La literatura russa va ser una gran font d'inspiració per a Janáček en obres com la rapsòdia Taras Bulba i les òperes Kàtia Kabànova i De la casa dels morts.
El fill de Moravec va fer reformes l'any 1921 i va afegir un restaurant. No obstant això, als anys 60 l'hotel va ser nacionalitzat i als anys 80 es va sotmetre a una radical i insensible reconstrucció.

## Referències

* 1 2 «Hotel Slavia és suposadament la clau de la felicitat matrimonial».
* 1 2 Špičková, Kateřina. «L'Hotel Slavia de Brno, que també va fer famós Bolek Polívka, està en venda».
* 1 2 MJ. «Hotel Slavia». Enciclopèdia d'història de la ciutat de Brno.
* ↑ Soukupová, Jana. «El luxe s'ubicava a les cafeteries desaparegudes de Brno».
* ↑ «Hotel Slavia». leosjanacek.eu. [Consulta: 4 octubre 2024].
* ↑ «Sobre l'hotel». Hotel Slavia.
# Hotel Waldhaus

L'Hotel Waldhaus és un hotel històric de Sils Maria, al cantó suís dels Grisons. És un dels pocs hotels de cinc estrelles de Suïssa que ha estat propietat de la mateixa família des que es va obrir.

## Història

L'Hotel Waldhaus de Sils Maria es va construir el 1908 per compte de l'hostaler Josef Giger-Nigg a partir del disseny del jove arquitecte Karl Koller, que llavors s'acabava de consolidar com a arquitecte hoteler a l'Engiadina. Tant en el seu aspecte exterior com en el mobiliari, el Waldhaus mostra el desenvolupament posterior des del llenguatge de disseny exuberant de la Belle Époque fins a l'expressió més senzilla de principis del segle xx.
L'edifici històric s'ha conservat en gran part en el seu estat original, tant per dins com per fora, inclòs el mobiliari. El piano Welte-Mignon encara és al saló de música de l'hotel, un piano mecànic que es va comprar el 1910 a M. Welte Sons a Friburg de Brisgòvia per 2.100 Reichsmarks i que es toca amb rotlles de pianola. A l'Hotel Waldhaus hi ha pintures de Clara Porges, així com obres de Gottardo Segantini i del fotògraf Albert Steiner.
Entre els hostes destaquen Theodor Adorno, Thomas Bernhard, Joseph Beuys, Friedrich Dürrenmatt, Thomas Mann, Hermann Hesse, Luchino Visconti, Gerhard Richter, Emil Rathenau, Max Reinhardt, Albert Einstein, Otto Klemperer i Max Liebermann, tots d'origen familiar jueu.
A només 200 metres darrere de l'hotel al bosc hi ha l'antiga Villa Spitzer («Villa Laret»), on la jove Anne Frank va passar unes vacances d'estiu amb la seva tia parisenca Olga Spitzer el 1935 i el 1936. Un monument commemoratiu recorda llurs estades.
El 1996 s'hi van rodar parts de Rien ne va plus, la cinquantena pel·lícula de Claude Chabrol, amb Isabelle Huppert, Michel Serrault i François Cluzet.

## Referències

* 1 2 Roland Flückiger-Seiler: Hotel Waldhaus Sils-Maria. Schweizerische Kunstführer GSK, ISBN 3-85782-779-3, S. 58
* ↑ Roland Flückiger-Seiler: Hotel Waldhaus Sils-Maria.. Schweizerische Kunstführer GSK, ISBN 3-85782-779-3, S.20
* ↑ Sergio Michels: Clara Porges – Die Malerin des Lichts. 1. Band, Michels Design Art Editions, Comano 2013.
* ↑ Sergio Michels: Clara Porges – Die Malerin des Lichts. 2. Band, Michels Design Art Editions, Comano 2015.
* ↑ Fritz Stern: Fünf Deutschland und ein Leben. Deutscher Taschenbuch Verlag, München 2009, ISBN 978-3-423-34561-3, S. 334, 358
* ↑ Roland Flückiger-Seiler: Hotel Waldhaus Sils-Maria. Schweizerische Kunstführer GSK, ISBN 3-85782-779-3, S. 12.
* ↑ A. T. Schaefer: Das Waldhaus. Verlag B. Kühlen, Mönchengladbach, ISBN 3-87448-192-1, S. 64.
* ↑ Berliner Festspiele: Das Theater mit dem Waldhaus Arxivat 2019-08-06 a Wayback Machine.
* ↑ Journal de Genève, 28. Mai 1908, letempsarchives.ch.

## Bibliografia

* Roland Flückiger-Seiler: Hotel Waldhaus Sils-Maria. (Schweizerische Kunstführer, Nr. 779/780, Serie 78). Hrsg. Gesellschaft für Schweizerische Kunstgeschichte GSK. Bern 2005, ISBN 978-3-85782-779-2.
* Zora del Buono: Waldhaus Sils. A family affair since 1908, Fotos von Stefan Pielow, Waldhaus, Sils-Maria 2008, ISBN 978-3-033-01546-3.
# Hoteleria

L'hoteleria o hostaleria són aquelles activitats econòmiques consistents en la prestació de serveis lligats a l'allotjament i l'alimentació esporàdics, molt usualment vinculats al turisme. Els establiments dedicats a aquestes activitats –a totes dues conjuntament o a una per separat– reben diferents noms, segons la seva categoria o finalitat, encara que les denominacions oficials solen dependre de la reglamentació local, que els classifica amb criteris urbanístics, sanitaris, impositius o de seguretat. Entre les diverses denominacions podem destacar els hotels, els hostals, els paradors, les pensions, els albergs juvenils, els habitatges de turisme rural, els balnearis, els bars, les tavernes, els cellers, els restaurants, les fondes, els quiosquets, etc. Alguns s'especialitzen en algun tipus de menjar o de beguda: hamburgueseries, pizzeries, gelateries, orxateries, xocolateries, etc. Altres, inicialment especialitzats, s'han diversificat per oferir tota mena de consumicions, com les cafeteries o les teteries.
Quan es combinen amb un altre tipus de serveis o d'atraccions, els establiments hotelers poden entrar en un altre tipus de categories, com els englobats dins les activitats d'oci (discoteques, etc.). Tampoc se sol considerar hostaleria el servei de menjar a domicili. Se sol considerar un equivalent de l'hostaleria l'activitat dels apartaments turístics (especialment els aparthotels o els apartaments localitzats en un complex turístic o similar), tot i que no se sol considerar hostaleria l'arrendament d'immobles per a residència habitual.
Els serveis hostalers lligats a activitats com la sanitària (hospitals) o l'educativa (col·legis majors) de vegades es consideren i gestionen separadament, i de vegades es consideren i gestionen conjuntament amb l'activitat principal.
Els creuers són una activitat que combina el transport amb l'hostaleria, cosa que, en menor mesura, té lloc també en el ferrocarril (als cotxes llits o als vagons restaurants) i en l'aviació comercial (amb diferents comoditats per als passatgers, com ara menjars, begudes i dispositius per facilitar el descans i el son als seients).

## Referències

* ↑ «hostaleria i hoteleria». DIEC2. Institut d'Estudis Catalans. [Consulta: 22 octubre 2017].
# Hundabrævið

L'Hundabrævið (en feroès "Carta dels gossos") és un text legal medieval elaborat a les illes Fèroe a mitjan segle xiv. En ell el Løgting (parlament) estableix les directrius sobre la possessió de gossos a les illes i quants d'aquests animals es permetien a cada poble. Els gossos eren acceptats únicament per a la cura del bestiar i si algun d'ells arribava a ocasionar algun dany o representava un perill per a alguna persona o els seus animals domèstics, es podia demanar davant la justícia l'execució del gos.
Al no existir gaires referències sobre la història medieval de les Illes Fèroe, l'Hundabrævið és el primer document escrit en el qual s'esmenten diversos poblats de l'arxipèlag i serveix, per tant, per a traçar-ne els seus orígens. Els poblats esmentats al Hundabrævið són els següents (de nord a sud): Hattarvík, Kirkja, Viðareiði, Múli, Kunoy, Mikladalur, Húsar, Elduvík, Leirvík, Lamba, Nes, Skála, Strendur, Selatrað, Oyri, Eiði, Hvalvík, Kollafjørður, Vestmanna, Saksun, Nólsoy, Koltur, Miðvágur, Sørvágur, Gásadalur, Mykines, Skálavík, Húsavik, Dalur, Skarvanes, Øravík, Porkeri, Vágur i Fámjin. Se sap que algunes d'aquestes aldees són bastant més antigues, però no són esmentades en documents anteriors, com el Seyðabrævið (Carta de les ovelles) o el Færøyingesaga (Saga dels feroesos).

## Referències

* ↑ «HISTORIC WRITINGS» (en anglès). Oficina de Filatèlia Feroesa, 11-03-2006. Arxivat de l'original el 2007-09-30. [Consulta: 15 febrer 2019].
* ↑ «Heimabeiti» (en feroès). Arxivat de l'original el 2015-07-15. [Consulta: 30 setembre 2019].
# Interporto Futebol Clube

L'Interporto Futebol Clube és un club de futbol brasiler de la ciutat de Porto Nacional a l'estat de Tocantins.

## Història

El club va ser fundat el 13 de juny de 1990. Guanyà la Copa Tocantins el 1998, el Campionat tocantinense el 1999, i el Campionat tocantinense de Segona Divisió el 2009.

## Estadi

El club disputa els seus partits com a local a l'Estadi General Sampaio. Té una capacitat màxima per a 2.000 espectadors.

## Palmarès

* Campionat tocantinense:
** 1999, 2013
* Campionat tocantinense de Segona Divisió:
** 2009
* Copa Tocantins:
** 1998

## Referències

* ↑ Rodolfo Rodrigues. Escudos dos Times do Mundo Inteiro. Panda Books, 2009, p. 95.
* 1 2 Placar Guia 2011, 1350-C, 1-2011, pàg. 97.
* ↑ «Tocantins State League - List of Champions». RSSSF, 12-05-2012. [Consulta: 1r juliol 2014].
* ↑ «CNEF - Cadastro Nacional de Estádios de Futebol» (PDF) (en portuguès). Confederação Brasileira de Futebol. [Consulta: 2 abril 2011].
# Oligoclasa

L'oligoclasa és una varietat d'albita, un mineral del grup dels silicats, subgrup tectosilicats i dins d'ells pertany als feldespats anomenats plagioclases. El seu nom prové del grec oligos i clasis, que significa "petits trencaments».

## Característiques

És un aluminosilicat de sodi i calci, amb molt més sodi (79-90%) que calci (10-30%). Presenta un aspecte de cristalls ben formats blancs, sovint en macla. És un membre intermedi de la sèrie de solució sòlida de les plagioclases, els extrems de la qual són l'albita (plagioclasa de sodi) i l'anortita (plagioclasa de calci). Algunes varietats d'oligoclasa s'han usat com pedres semiprecioses en joieria.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'oligoclasa pertany a «09.FA - Tectosilicats sense H₂O zeolítica, sense anions addicionals no tetraèdrics» juntament amb els següents minerals: kaliofil·lita, kalsilita, nefelina, panunzita, trikalsilita, yoshiokaïta, megakalsilita, malinkoïta, virgilita, lisitsynita, adularia, anortoclasa, buddingtonita, celsiana, hialofana, microclina, ortosa, sanidina, rubiclina, monalbita, albita, andesina, anorthita, bytownita, labradorita, reedmergnerita, paracelsiana, svyatoslavita, kumdykolita, slawsonita, lisetita, banalsita, stronalsita, danburita, maleevita, pekovita, lingunita i kokchetavita.

## Varietats semiprecioses

* La varietat pedra de sol té tocs vermells produïts per inclusions d'hematites.
* La varietat pedra de lluna mostra reflexes similares a la labradorescècia però incolors.

## Formació i jaciments

Es forma en roques ígnies i pegmatítiques, del tipus del granit i la sienita. Apareix associada a quars, moscovita i feldespats potàssics. S'han trobat notables jaciments a Sri Lanka, Estats Units, Suècia, Rússia i Canadà. La pedra del sol també es troba a Noruega.

## Referències

* ↑ «Oligoclase» (en anglès). Mindat. [Consulta: 26 novembre 2015].
* Webmineral

## Enllaços externs

* Galeries d'imatges:
# Avinguda de Campanar

L'avinguda de Campanar és una via urbana del nord-oest de la ciutat de València situada al districte de Campanar, on connecta el barri homònim de Campanar amb el d'El Calvari.
S'inicia a l'avinguda de Burjassot i finalitza a l'avinguda de Tirso de Molina. Al seu punt intermedi es creua amb un dels principals accesos a la ciutat: l'avinguda Pius XII (inici de la Pista d'Ademús), i amb els carrers de la Vall de la Ballestera i de Joaquim Ballester.
Comunica el tram nord de la Ronda de Trànsits amb el tram sud-oest, en concret enllaça l'avinguda del Dr. Peset Aleixandre amb l'avinguda de Pérez Galdós mitjançant un tram curt de l'avinguda de Tirso de Molina i el Pont de Campanar.

## Nom

Rep el nom de l'antic poble de Campanar, actual barri i districte de la ciutat, el nom del qual prové de la paraula "camp" i no de campanar com es podria pensar en un principi, ja que la seua denominació apareix al Llibre del Repartiment del segle xiii quan encara no existica cap campanar a tot el poblat.

## Història

L'avinguda formava part del tram nord-oest de l'antic Camí de Trànsits, segona circumval·lació de la ciutat de València (o tercera si contem les Grans Vies) urbanitzada el 1912, que envoltava la ciutat i marcava els límits on se situaven les casetes del "fielato", nom popular de les casetes on es feia el cobrament de les taxes municipals pel trànsit de mercaderies a tots els visitants que volien entrar a la ciutat.
Travessa la coneguda popularment com la Pista d'Ademús o de Llíria, dita així al substituir el Camí Vell de Llíria per l'autovia que arriba a Llíria, capital de la comarca del Camp de Túria, i als municipis de la comarca del Racó d'Ademús. En l'actualitat aquest encrecuament és un dels punts més conflictius de la ciutat pel gran volum de trànsit de vehicles que suporta per part de l'avinguda de Pius XII, la mateixa avinguda de Campanar i els transitats carrers de la Vall de la Ballestera i de Joaquim Ballester.

## Elements importants

Al sud de l'avinguda trobem el Jardí del Túria, gran jardí situat al vell llit per on passava el riu Túria abans de la gran riuada de 1957. A la resta de l'avinguda es troba la seu de la Conselleria d'Educació de la Generalitat Valenciana i les antigues instal·lacions de l'Hospital La Fe de València, que el 2011 va ser traslladat a les noves instal·lacions del Nou Hospital La Fe o La Nova Fe situat a la Ronda Sud de la ciutat, concretament al barri de Malilla.

## Transports

A pocs passos de l'edifici de la Conselleria d'Educació trobem l'Estació de Campanar (abans coneguda com a Estació de Campanar-La Fe) corresponent a la Línia 1 de MetroValencia.
Tota l'avinguda és travessada per nombroses línies dels autobusos municipals de l'EMT, entre elles les línies 89 i 90 que fan el recorregut circular per l'antiga Ronda de Trànsits.
Geografia urbana de la ciutat de València :
# MyISAM

MyISAM és un sistema d'emmagatzemament del sistema gestor de bases de dades MySQL. Està basat en el sistema ISAM d'IBM però proporciona múltiples extensions. Va ser el sistema d'emmagatzemament per defecte fins a MySQL 5.5, quan va ser substituit per InnoDB, perquè aquest darrer implementa transaccions, integritat referencial, i alta concurrència.
Cada taula MyISAM s'emmagatzema al disc en tres fitxers. Els fitxers tenen com a nom el nom de la taula i cadascun d'ells té una extensió diferent:
* .frm: Emmagatzema la definició de la taula (no forma part del sistema MyISAM, és part del servidor MySQL)
* .MYD (MyData): Aquest fitxer emmagatzema les dades de cada taula
* .MYI (MYIndex): Aquest fitxer conté els índexs de la taula.

## Referències

* ↑ «MySQL 5.5 Reference Manual :: 13 Storage Engines :: 13.6 The InnoDB Storage Engine», 10-05-2009. Arxivat de l'original el 2010-11-20. [Consulta: 16 març 2021].

## Vegeu també

* ISAM
* InnoDB

## Enllaços externs

* Documentació de MyISAM (anglès)
* Aspectes d'administració de l'emmagatzematge de MySQL (unes notes) Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Irajateri

L'irajateri (Irajatherium hernadezi) és una espècie extinta de teràpsid que estava emparentat amb els avantpassats directes dels mamífers. El seu nom és un homenatge a Irajá Damiani Pinto.
Se'l coneix a partir d'un húmer, un fèmur, dues mandíbules i un arc superior incomplet. Tenia les dents post-canines superiors comprimides transversalment i les post-canines inferiors estaven equipades d'una cúspide central més desenvolupada, seguida per tres de més petites. Les seves restes fòssils foren trobades al municipi de Faxinal do Soturno, a la Paleorrota (Brasil).

## Referències

* ↑ Martinelli, A.G., Bonaparte, J.F., Schultz, C.L. i Rubert, R. «A new tritheledontid (Therapsid, Eucynodontia) from the Late Triassic Rio Grande do Sul (Brazil) and its phylogenetic relatinoships among carnivorous non-mammalian eucynodonts» (en anglès). Ameghiniana, 42, 1, 2005, pàg. 191-208.
* ↑ Revista Ciência Hoje Arxivat 2010-10-10 a Wayback Machine. (portuguès)
# Irenisme

L'irenisme (del grec eirene, pau) és un corrent del cristianisme que busca la conciliació entre les diferents branques a partir de la raó, que posa en evidència allò comú. Conté influències d'Erasme de Rotterdam, J.A.Möhler, Thomas Morton i William Covell, entre d'altres.
L'irenisme va impulsar la traducció de la Bíblia a les llengües vulgars, en creure que entendre millor el text de base ajudaria a l'ecumenisme. Va tenir el seu auge al segle xvii o posteriorment va remetre per les guerres internes de cada confessió.

## Referències

* ↑ «Irenisme». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Milton, Anthony. Catholic and Reformed The Roman and Protestant Churches in English Protestant Thought, 1600–1640 (en anglès). Cambridge University Press, 2002, p. 620 (Cambridge Studies in Early Modern British History). ISBN 9780521893299.
# Irracionalisme

L'irracionalisme és un moviment filosòfic del segle XX que afirmava la viabilitat d'usar altres mètodes per al coneixement fora de la raó. Va sorgir com a reacció al positivisme i al cientifisme, que considerava massa tancats. Per contra, valorava la intuïció com a mitjà de copsar les veritats profundes i l'art com la via per expressar-les.
L'irracionalisme s'inspirava en Hegel (per la concepció dialèctica i, per tant, canviant de la vida, a diferència de la immutabilitat amb què es presenten les lleis científiques) i Nietzsche (per l'afirmació de l'instint, la voluntat i el desig com a forces més poderoses que la raó).
# Isla de los Alacranes

L'Isla de los Alacranes està situada al llac de Chapala a l'estat de Jalisco. Pertany al municipi de Chapala. És anomenada així a causa que la seva forma és similar a la d'un escorpí.
El 4 de juliol de 2017 l'Isla de los Alacranes va ser declarada com a patrimoni cultural de l'estat de Jalisco, així com a patrimoni del poble huitxol. L'illa (a la qual anomenen Xapawiyemeta) és considerada per aquest poble com a centre cerimonial.

## Referències

* ↑ «Isla de los Alacranes Patrimonio Cultural». www.chapala.gob.mx. Arxivat de l'original el 16 mar 2018. [Consulta: 16 març 2018].
* ↑ «Isla de los alacranes, lugar sagrado del pueblo Wixárica.». [Consulta: 2 febrer 2022].
# Giorgio Tadeo

Giorgio Tadeo (Verona (Vèneto), 2 d'octubre, 1929 – Milà (Llombardia), 31 de gener, 2008) va ser un cantant d'òpera (baix) italià.
Alumne d'Ettore Campogalliani al Conservatori de Parma l'octubre de 1952, va debutar el 16 de setembre de 1953 a la RAI com Mefistofele al Faust de Gounod, i al teatre el desembre següent al Politeama de Palerm. Va cantar al "Teatro alla Scala" del 1955 al 1982, a la "Piccola Scala" del 1958 al 1969 i en altres teatres d'òpera italians fins al 1996.
Va treballar amb els directors Vittorio Gui, Carlo Maria Giulini, Tullio Serafin, Sergiu Celibidache, Antal Doráti, Oliviero De Fabritiis, Gianandrea Gavazzeni, Nino Sanzogno, Peter Maag, Herbert Von Karajan, Claudio i Roberto Abbado, Pierre Boulez, Tsuneo Osawa, i amb els directors Sandro Bolchi, Giorgio Strehler, Franco Zeffirelli.
Ha interpretat obres del segle XX de Nino Rota, Goffredo Petrassi, Luciano Chailly, Ildebrando Pizzetti i Virgilio Mortari, però sobretot s'ha distingit. al repertori Mozartià, Rossinià i Donizettià, a més d'haver demostrat el seu talent com a autèntic basso profondo, interpretant, per exemple, Sèneca a L'incoronazione di Poppea de Monteverdi, del qual hi ha un document filmat, gravat en directe.
A l'estranger va cantar a la Staatsoper de Viena, a Hamburg, Múnic, a l'Òpera de París, al Covent Garden i a l'Albert Hall de Londres, al Carnegie Hall de Nova York, a la Lyric Opera de Chicago, al Festival d'Ais de Provença (durant deu anys), a Edimburg, Dallas, Tel Aviv, Atenes i Baalbek.
Es va casar amb la soprano Mariella Adani amb qui va tenir dos fills.

## Enllaços externs

* (anglès) Giorgio Tadeo, su Rotten Tomatoes, Fandango Media, LLC.
# Istighfar

A l'islam, l'istighfar (àrab: إستغفار, istiḡfār), també conegut per l'expressió astághfiru L·lah (àrab: أستغفر الله, astaḡfiru Llāh) consisteix en l'acte de demanar perdó a Déu. És una de les parts fonamentals de la veneració en la religió islàmica. Normalment, aquest acte es porta a terme repetint l'expressió àrab astághfiru L·lah, que significa «demano perdó a Déu».

## Referències

* ↑ Alcorà 3:16
* ↑ Alcorà 7:143
* ↑ «كتاب الأمور المنهي عنها». A: رياض الصالحين [Riyad as-Salihín], p. llibre 17, hadit 5.
# Itaipava Arena Fonte Nova

L'Itaipava Arena Fonte Nova és un estadi de futbol de la ciutat de Salvador de Bahia, al Brasil, propietat del govern de l'estat de Bahia i que va ser utilitzat pels principals clubs de l'estat (principalment l'Esporte Clube Bahia). Va ser inaugurat el 1951 i reconstruït amb motiu de la Copa del Món de Futbol de 2014, de la qual és una de les seus. Després de la remodelació té una capacitat per a 55.000 espectadors asseguts.

## Esdeveniments
### Copa FIFA Confederacions 2013

L'Estadi Fonte Nova va ser un dels sis estadis elegits per albergar trobades de la Copa FIFA Confederacions 2013, que es va realitzar al juny de 2013 al Brasil. Els partits que es van disputar en aquest estadi són:
| Data | Fase | Equip | Resultat | Equip | Espectadors |
| 20 de juny de 2013 | Primera fase | Nigèria | 1-2 | Uruguai | 26.729 85% |
| 22 de juny de 2013 | Primera fase | Itàlia | 2-4 | Brasil | 48.874 85% |
| 30 de juny de 2013 | Tercer Lloc | Uruguai | 2-2 | Itàlia | |

### Copa del Món de Futbol de 2014

L'estadi va ser reconstruït complet i inaugurat a principis de març de 2013. Fonte Nova serà seu de la Copa Confederacions de 2013 i la Copa del Món de 2014.
| Data | Fase | Equip | Resultat | Equip | Espectadors |
| 13 de juny de 2014 | Primera fase | Espanya | 1 - 5 | Països Baixos | 48.173 |
| 16 de juny de 2014 | Primera fase | Alemanya | 4 - 0 | Portugal | 51.081 |
| 20 de juny de 2014 | Primera fase | Suïssa | 2 - 5 | França | 51.003 |
| 25 de juny de 2014 | Primera fase | Bòsnia i Hercegovina | vs. | Iran | |
| 1 de juliol de 2014 | Vuitens de final | 1r H | vs. | 2n G | |
| 5 de juliol de 2014 | Quarts de final | W51 | vs. | W52 | |

## Referències

* ↑ «Arena Fonte Nova» (en portuguès). Secopa. Arxivat de l'original el 2010-10-27. [Consulta: 28 juny 2011].
* ↑ «Estadao.com.br :: Esportes :: Fonte Nova é interditada e vistorias começam nesta manhã».
* ↑ «Estadis del Mundial 2014». Arxivat de l'original el 2014-08-17. [Consulta: 11 juny 2014].