OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# IsiNgqumo

L'isiNgqumo, o isiGqumo, (literalment "decisions" en el propi llenguatge) és un argot utilitzat per sectors homosexuals de Sud-àfrica i Zimbàbue que parlen llengües bantus, en oposició al gayle, llengua parlada per grups homosexuals sud-africans que parlen llengües germàniques. L'isiNgqumo es va desenvolupar durant la dècada de 1980. A diferència del gayle l'isiNgqumo no ha estat massa estudiat ni documentat, de manera que no es té una idea massa clara del seu nombre de parlants.
L'isiNgqumo és una llengua nguni que sembla que deriva del zulu. Alguns indígenes de Zimbabwe consideren que aquesta llengua és una invenció occidental, tot i que la realitat és que fou creada per indígenes homosexuals, que només recentment han pres consciència de la seva especificitat com a grup social.

## Exemples

Si bé la conversa d'exemple que segueix pot semblar una mica obscena, és força representativa de la llengua isiNgqumo, ja que bona part del seu lèxic està relacionat amb el sexe o els homes gais.
IsiNgqumo:
    "Isiphukwana sake, kuyavuswa na?"
    "Maye"
    "Injini!"
    "Kuncishiwe" (o) "kuyapholwa"
Traducció Zulu (per a veure'n la diferència):
    "Ubolo sake, kuyakhulu na?"
    "Yebo"
    "Imbuqo!"
    "Kuyancane"
Català (traducció literal):
    "El seu bastonet, està despert?"
    "S"
    "Mentida!"
    "No és talentós" (o) "fa tornar fred"
Català (significat):
    "El seu penis, és gros?"
    "Sí"
    "Mentida!"
    "és petit" (els dos termes tenen el mateix significat, essent ambdós molt denigrants)

## Referències

* ↑ Rudwick, Stephanie; Ntuli, Mduduzi «IsiNgqumo – Introducing a gay Black South African linguistic variety». Southern African Linguistics and Applied Language Studies, 26, 4, 2008, pàg. 445–456 [Consulta: 25 juny 2014].
* 1 2 Epprecht, Marc «The 'Unsaying' of Indigenous Homosexualities in Zimbabwe: Mapping a Blindspot in an African Masculinity». Journal of Southern African Studies, 24, 4, 12-1998, pàg. 631–651 [Consulta: 25 juny 2014]. (see also original source archived here)
* ↑ Cage, Ken; Evans, Moyra. Gayle: The Language of Kinks and Queens: A History and Dictionary of Gay Language in South Africa. Houghton, South Africa: Jacana Media, 2003. ISBN 9781919931494 [Consulta: 25 juny 2014].
* ↑ «Gayle – Gay SA Slang». Q Online. Mail & Guardian, 10-08-1999. Arxivat 2000-08-18 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2000-08-18. [Consulta: 18 novembre 2015].
* ↑ Cameron, Edwin; Gevisser, Mark. Defiant Desire: Gay and Lesbian Lives in South Africa. Routledge, 2013, p. 183. ISBN 9781136656026 [Consulta: 25 juny 2014].
# Alberto Randegger

Alberto Randegger (Trieste, Itàlia, 13 d'abril de 1832 - Londres, 18 de desembre de 1911) fou un compositor, director d'orquestra i professor de cant italià del Romanticisme. Randegger començà els seus estudis amb catorze anys; tingué per primer mestre August Tivoli, i després va tindre algunes lliçons amb el cèlebre músic austríac Hoeffener; també estudià piano amb Lafont i, per fi, de 1848 a 1852 cursà per complet la composició amb Luigi Ricci. Sense descuidar els seus estudis, ja havia compost diverses cantates, alguns retalls de música d'església, les partitures de dos balls, La Fidanzata di Castellmare i La sposa di Appensello, assaigs feliços que li van permetre un gènere més agosarat, i llavors, en unió de Rota, Zelman i Boyer, i llibret de Gaetano Rossi va compondre una òpera bufa en dos actes, Il Lazzarone, representada a Trieste, i més tard, el 1854, una òpera seriosa titulada Bianca Cappello. Després passà a París i Londres.
A aquesta última capital hi arribà amb una recomanació del seu mestre Ricci per al cèlebre Michael Costa, el seu condeixeble, i mercès a la protecció que per aquella recomanació aconseguí Randegger ben aviat una bona posició a Londres, on assolí ser, el poc temps, director d'orquestra del teatre St. James. Després de diversos viatges per terres angleses, retornà a Londres, i el 1860 fundà en aquesta ciutat una societat coral que comprenia unes 300 veus, i el mateix any fou nomenat professor de cant de la Reial Acadèmia de Música, on tingué entre d'altres alumnes a Putnam Griswold, cosa que no li impedí el continuar donant-se a conèixer com a compositor. Des de 1895 fins al 1897 dirigí els cors del Queens Hall, i fins al 1905 fou el director titular de tots els festivals de Norwich.
A més de gran nombre de melodies vocals i de les obres ja citades, Randegger va compondre l'òpera còmica The rival beauties (Londres, 1864), la cantata dramàtica Fridolis (Birmingham, 1873); una per a tenor i orquestra, Prayer of nature (1887); el Salm CL per a soprano, cor, orquestra i orgue; una Antífona fúnebre en record del príncep Albert, consort de la reina Victòria, i un mètode de cant publicant amb el títol Primer of singing.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 49, pàg. 645 (ISBN 84 239-4549-9)
# Eucairita

L'eucairita és un mineral de la classe dels sulfurs. Rep el seu nom del grec ευκαιρία, oportunitat, ja que es va trobar per primera vegada poc després de la descripció de seleni. Fou descoberta a la mina de coure Skrikerum, Småland, Suècia, i descrita per Jöns Jacob Berzelius el 1818. També és coneguda com a berzelinita, que no s'ha de confondre amb la berzelianita, un altre selenur.

## Característiques

Químicament és un selenur de coure (I) i d'argent de fórmula AgCuSe, composta de coure, argent i seleni. És d'un color variat que va del blanc al taronja passant pel groc. La seva duresa és de 2,5 a l'escala de Mohs i la seva densitat oscil·la de 7,6 a 7,8 g/cm³. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'eucairita pertany a «02.BA: sulfurs metàl·lics amb proporció M:S > 1:1 (principalment 2:1) amb coure, plata i/o or» juntament amb els següents minerals: calcocita, djurleita, geerita, roxbyita, anilita, digenita, bornita, bellidoita, berzelianita, athabascaïta, umangita, rickardita, weissita, acantita, mckinstryita, stromeyerita, jalpaïta, selenojalpaïta, aguilarita, naumannita, cervel·leïta, hessita, chenguodaita, henryita, stützita, argirodita, canfieldita, putzita, fischesserita, penzhinita, petrovskaïta, petzita, uytenbogaardtita, bezsmertnovita, bilibinskita i bogdanovita.

## Formació

Àmpliament distribuïda en dipòsits de seleni d'origen hidrotermal; localment abundant amb altres selenurs. Es troba associada a berzelianita, weissita, crookesita, clausthalita, umangita, klockmannita, tiemannita, calcomenita, malaquita i calcita.

## Referències

* ↑ «Eucairite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 16 juliol 2014].
* ↑ Anthony, J.W.; Bideaux, R.A.; Bladh, K.W. [et al.].. «Eucairite». A: Handbook of Mineralogy (pdf). Chantilly, EUA: Mineralogical Society of America, 2005 [Consulta: 10 maig 2012].
* ↑ Riba, O.; Melgarejo, J.C.; Mata, J.M. Vocabulari de mineralogia. Segons les normes de la International Mineralogical Association. Amb equivalències angleses. Edicions Universitat Barcelona, 2000. ISBN 9788493100100 [Consulta: 10 maig 2012].
* ↑ «Eucairite» (en anglès/francès). The EUROMIN project. [Consulta: 10 maig 2012].
* ↑ Garrido, Josep Lluís; Ybarra, Joan Manuel. Nomenclàtor de les espècies minerals, 2010, p. 374. D.L. B-38531-2010 [Consulta: 16 juliol 2014].
# Isisaure

L'isisaure (Isisaurus) és un gènere representat per una única espècie de dinosaure sauròpode titanosauroïdeu, que va viure en el Cretaci superior (fa aproximadament 65 milions d'anys, en el Maastrichtià), en el que avui és l'Índia.
Feia 18 m de llarg, per tant era d'una grandària intermèdia comparada amb els seus parents. L'isisaure posseïa un curt i vertical coll amb llargs membres davanters, fent-ho molt diferent d'altres sauròpodes.

## Espècies

Isisaurus va viure a la zona que pertany actualment a l'Índia durant l'estatge Maastrichtià del període Cretaci. Les seves restes són les més completes entre els dinosaures del Cretaci coneguts d'aquesta regió. Khosla et al. (2003) va enumerar els següents sauròpodes indis: Titanosaurus indicus; T. blanfordi; T. rahiolensis, i Jainosaurus septentrionalis.
Wilson et al. (2009) va enumerar només dos titanosaures indis, Isisaurus i el seu parent llunyà, Jainosaurus. Isisaurus i Jainosaurus vivien en simpatria a la zona de l'Índia mitjana i occidental. També s'han informat fòssils d'Isisaurus al Pakistan occidental.
Altres dinosaures, inclosos els abelisaures Indosuchus, Rahiolisaurus i Rajasaurus, també existien a la Formació Lameta.

## Referències

* 1 2 Jain, Sohan L.; Bandyopadhyay, Saswati «New titanosaurid (Dinosauria: Sauropoda) from the Late Cretaceous of central India». Journal of Vertebrate Paleontology, 17, 1, 16-04-1997, pàg. 114–136. DOI: 10.1080/02724634.1997.10010958. ISSN: 0272-4634.
* ↑ Riga, González; J, Bernardo «Nuevos restos fósiles de Mendozasaurus neguyelap (Sauropoda, Titanosauria) del Cretácico Tardío de Mendoza, Argentina». Ameghiniana, 42, 3, 9-2005, pàg. 535–548. ISSN: 0002-7014.
* ↑ Wilson, Jeffrey A. (et al) «A New Abelisaurid (Dinosauria, Theropoda) Grom The Lameta». Contributions from the Museum of Paleontology, 2003, pàg. 1-42.
* ↑ Khosla, Ashu; Kapur, Vivesh Vir; Sereno, Paul C.; Wilson, Jeffery A.; Wilson, Gregory P. «First dinosaur remains from the Cenomanian-Turonian Nimar Sandstone (Bagh beds), district Dhar, Madhya Pradesh, India» (en anglès). Journal of the Palaeontological Society of India, 48, 2003, pàg. 115–127. ISSN: 0552-9360.
* ↑ Wilson, Jeffrey A (et al) «A reassessment of the sauropod dinosaur Jainosaurus (="Antarctosaurus") septentrionalis from the Upper Cretaceous of India». Contributions from the Museum of Paleontology, University of Michigan, 2009, pàg. 17–40.
Gèneres de sauropodomorfs :
Regne: Animalia
Filum: Chordata
Classe: Sauropsida
Clade: Avemetatarsalia
Clade: Dinosauria :
Sauropodomorpha :
Sauropoda :
Neosauropoda :
Macronaria :
Titanosauria :
# Ca l'Esparter (Anglès)

Ca l'Esparter és una obra del municipi d'Anglès inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un gran casal medieval de tres plantes, entre mitgeres, cobert amb una teulada a dues aigües de vessants a façana i amb una cornisa de dents de serra. Està ubicat al costat dret del carrer major i respon a la tipologia de casal gòtic.
La planta baixa destaca pels dos grans portals adovellats d'arc de mig punt amb unes dovelles de grans proporcions molt ben escairades. El portal que equival al número 18 conté un gran escut perfilat en la clau de la volta i a més és sensiblement major en comparació a l'altre portal.
Pel que fa al primer pis, aquest conté dues magnífiques finestres d'arc conopial amb decoració lobulada, així com guardapols, muntants de pedra i ampit treballat. Les dues difereixen en els motius ornamentals que aglutinen. La finestra que correspon al núm. 18 conté una sèrie de motius antropomòrfics de caps humans en les impostes o arrancada de l'arc -semblants als que veiem a Cal Rellotger i a Cal Noi, també ubicats al carrer Major d'Anglès-. La finestra del número 16 disposa d'uns petits motius a manera de rosetons o escuts, també a les impostes. En aquest mateix sector trobem una finestra rectangular amb llinda monolítica, muntants de pedra i ampit treballat, el dintell de la qual recull la data de 1565.
Finalment, en el segon pis, cal destacar tant la petita finestra de permòdols amb muntants de pedra ben escairats com les dues arcades de mig punt de mida reduïda.

## Història

Aquest casal era la residència de la família Olmera-Çarrovira. Els Olmera, família noble almenys des de mitjan segle xvi (1542), tingueren un destacat protagonisme a Anglès durant un parell de centúries. De fet, la representació de la família a l'altar major de l'església de Sant Miquel (altar sufragat per la família) és una mostra de la importància dels antics habitants d'aquesta casa. Els Olmera-Çarrovira ostentaren el títol de batlle natural (que en alguns casos es transmetia per herència) des de finals del segle xvi fins a mitjans del segle xviii (1732).
En aquest sector és on hi hauria un dels tres portals que permetien accedir al castell. Se'l coneixia com el portal de Sant Miquel i es troba perfectament documentat. El portal quedà en desús a partir del segle xvi.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Ca l'Esparter». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Ca l'Esparter». Patrimoni de la Selva. Consell Comarcal de la Selva.
# Alburnus caeruleus

Alburnus caeruleus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids que es troba als rius Tigris i Eufrates.

## Referències

* ↑ Rafinesque C. S. 1820. Ichthyologia Ohiensis [Part 5]. Western Rev. Misc. Mag. v. 2 (núm. 4). 235-242.
* ↑ BioLib
* ↑ FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Bogutskaya, N.G., 1997. Contribution to the knowledge of leuciscine fishes of Asia Minor. Part 2. An annotated check-list of leuciscine fishes (Leuciscinae, Cyprinidae) of Turkey with descriptions of a new species and two new subspecies. Mitt. Hamb. Zool. Mus. Inst. 94:161-186.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Heckel, J. J. 1843. Ichthyologie [von Syrien]. In: J. von Russegger. Reisen in Europa, Asien und Africa, mit besonderer Rücksicht auf die naturwissenschaftlichen Verhältnisse der betreffenden Länder unternommen in den Jahren 1835 bis 1841, etc. Stuttgart. Ichthyol. von Syrien v. 1 (pt 2): 990-1099.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Asterropteryx atripes

Asterropteryx atripes és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 2,2 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 26.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima subtropical i associat als esculls de corall que viu fins als 25 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a les Illes Ryukyu i les Illes Filipines.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Rüppell W. P. E. S., 1828-1830. Atlas zu der Reise im nördlichen Africa. Fische des Rothen Meeres. Frankfurt-am-Main. Fische Rothen Meeres 1828-30. 1-141 + 3 pp.. col. Pls. 1-35.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Shibukawa, K. & T. Suzuki, 2002. Asterropteryx atripes, a new gobiid fish from the westen Pacific Ocean (Perciformes: Gobioidei). Ichth. Research v. 49 (núm. 3): 274-280.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The diversity of fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts, Estats Units, 1997.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A: M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
* 伍汉霖. 拉汉世界鱼类系统名典 (en xinès). 中国海洋大学出版社, 2017. ISBN 978-7-5670-1538-8.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Llista d'universitats de Letònia

La següent és una llista de les universitats i d'altres institucions d'educació superior a Letònia.

## Universitats

* Universitat de Letònia
* Universitat Tècnica de Riga (RTU)
* Universitat Stradiņš de Riga (antiga Acadèmia de Medicina de Letònia)
* Universitat de Daugavpils
* Universitat de Liepāja (antiga Escola Pedagògica de Liepāja)
* Universitat d'Agricultura de Letònia

## Altres institucions

* Acadèmia Internacional del Bàltic
* Acadèmia d'Art de Letònia
* Acadèmia de Cultura de Letònia
* Acadèmia Letona de Música Jāzeps Vītols
* Acadèmia d'Educació esportiva de Letònia
* Acadèmia de Formació del Professorat i Gestió Educativa de Riga
* Acadèmia Marítima de Letònia
* Acadèmia de Defensa Nacional de Letònia
* Acadèmia de Policia de Letònia
* Escola Universitària de Ventspils
* Escola Universitària de Vidzeme (Ciències Aplicades Vidzeme)
* Escola de Dret de Riga (RGSL)
* Escola d'Economia d'Estocolm a Riga
* Institut Bancari d'educació superior - Escola de Negocis i Finances
* Institut de Psicologia de Letònia
* Institut Rezekne
* Institut de Transport i Telecomunicacions de Letònia
* Universitat Newport CED de Letònia
* Universitat de Turība (Escola Superior de Negocis Turība)

## Enllaços externs

* Universitats letones
# Alburnus mandrensis

Alburnus mandrensis és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Referències

* ↑ Rafinesque C. S. 1820. Ichthyologia Ohiensis [Part 5]. Western Rev. Misc. Mag. v. 2 (núm. 4). 235-242.
* ↑ BioLib

## Bibliografia

* Drensky, P. 1943. Chalcalburnus chalcoides Güld. in Bulgarien. I.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D.E., 1990. A working list of fishes of the world. Copies available from D.E. McAllister, Canadian Museum of Nature, P.O. Box 3443, Ottawa, Ontario K1P 6P4, Canadà. 2661 p. plus 1270 p. Index
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Astroblepus mancoi

Astroblepus mancoi és una espècie de peix de la família dels astroblèpids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 8 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca superior del riu Ucayali.

## Referències

* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Myers, G. S. 1928. New fresh-water fishes from Peru, Venezuela, and Brazil. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 10) v. 2 (núm. 7): 83-90.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Schaefer, S.A. 2003. Astroblepidae (Naked sucker-mouth catfishes). p. 312-317. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Eucnemesaure

L'eucnemesaure (Eucnemesaurus) és un gènere de dinosaure prosauròpode considerat sovint com a sinònim d'euskelosaure. De totes maneres, un estudi recent de Yates (2006) indica que és vàlid i que es tracta del mateix animal que el suposat "herrerasàurid gegant" Aliwalia.

## Referències

* Yates, A.M. (2006). "Solving a dinosaurian puzzle: the identity of Aliwalia rex Galton". Historical Biology, 1–31, iFirst article
Gèneres de sauropodomorfs :
Regne: Animalia
Filum: Chordata
Classe: Sauropsida
Clade: Avemetatarsalia
Clade: Dinosauria :
Sauropodomorpha :
Sauropoda :
Neosauropoda :
Macronaria :
Titanosauria :
# Renate Mayntz

Renate Mayntz (Berlín, 28 d'abril de 1929) és una sociòloga alemanya. Va ser fundadora i directora de l'Institut Max Planck per a l'Estudi de Societats, del qual és ara directora emèrita.

## Biografia

Mayntz va estudiar als Estats Units, i en 1957 es va doctorar a la Universitat Lliure de Berlín. Va ensenyar en el Deutsche Hochschule für Verwaltungswissenschaften Speyer i a la Universitat de Colònia abans de fundar, en 1984, l'Institut Max Planck per a l'Estudi de Societats.
Les seves àrees de recerca inclouen la teoria social, sistemes socials, institucions polítiques, gestió pública, desenvolupament i implementació de polítiques públiques, desenvolupament de la ciència i la tecnologia, relacions entre ciència i política, estructures transnacionals i gobernança global.
Les seves teories es basen en la consideració de la interdependència de cada societat, integrada a partir de la unió de diverses estructures, que la fan funcionar de manera multifacètica, autoorganitzant-se a si mateixa de manera dinàmica i sovint incontrolable. Mayntz és reconeguda com una de les sociòlogues més importants del segle XX.
És directora emèrita de l'Institut Max Planck per a l'Estudi de Societats.

## Premis i reconeixements

* 1999 Premi Schader, el més reconegut a Alemanya per a una persona científica social.
* 2004 Premi Bielefelder Wissenschaftspreis juntament amb Fritz W. Scharpf.

## Referències

* 1 2 «Renate Mayntz: biografía y aportes a la sociología». Lifeder, 28-04-2021. [Consulta: febrer 2024].
* ↑ «Bielefelder Wissenschaftspreis 2004 geht an Renate Mayntz und Fritz W. Scharpf». Arxivat de l'original el 2011-09-27. [Consulta: 11 maig 2017].
* ↑ Times, Steven Greenhouse, Special To The New York «Europeans Unite to Compete With Japan and U.S.». The New York Times, 21-08-1989. ISSN: 0362-4331.
* 1 2 Gesellschaftsforschung, Max-Planck-Institut für. «Homepage Prof. emer. Dr. Dr. h.c. mult. Renate Mayntz - Research» (en alemany). [Consulta: 11 maig 2017].
* ↑ «Bielefelder Wissenschaftspreis 2004 geht an Renate Mayntz und Fritz W. Scharpf». Uni.protokolle.de, 12-07-2004. Arxivat de l'original el 27 de setembre 2011. [Consulta: 21 febrer 2011].
* ↑ «EGOS - 2002: Renate Mayntz - European Group for Organizational Studies» (en alemany). [Consulta: 29 abril 2024].
* ↑ «Schader-Preis 2011 an Jan Philipp Reemtsma» (en alemany). JuraForum.de.

## Enllaços externs

* Renate Mayntz Biografia en l'Institut Max Planck
* Pàgina web de l'Institut Max Planck per a l'Estudi de Societats
# Alceu (fill d'Heracles)

D'acord amb la mitologia grega, Alceu era un rei de Lídia, fill d'Hèracles i d'Òmfale, la filla de Iàrdan, segons Suides, que diu que era un guerrer molt experimentat.
Era considerat el progenitor de la dinastia regnant a Lídia i, per tant, l'ancestre llegendari del rei Candaules, l`últim d'aquesta nissaga. Heròdot el fa fill d'Hèracles amb una esclava de Iàrdan.

## Referències

* ↑ «Alkaios». Suda Online. [Consulta: 4 juliol 2021].
* ↑ Heròdot. Històries, VII, 2,1
* ↑ Heròdot. Històries, I, 7,4

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209. Barcelona, octubre del 1997. ISBN 84-297-4146-1, plana 13.