OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Andreu Fortuny i Fàbrega

Andreu Fortuny i Fàbrega (Sant Martí de Provençals, 14 de juliol de 1835 - Barcelona, 23 de novembre de 1884) fou un violinista, compositor i director d'orquestra català.

## Biografia

Fou fill de Joan Fortuny i de Rosa Fàbrega. Va iniciar els seus estudis amb el professor Pau Serra i Bertran.
Fou un nen prodigi en l'execució del violí, presentant-se amb nou anys al Liceu Artístic i Literari de Madrid el 1846 i dos anys més tard al Gran Teatre del Liceu, en un concert del juny de 1848. Va dur a terme una llarga carrera de concertista, visitant escenaris de moltes poblacions espanyoles i algunes fora les fronteres espanyoles.
En setembre de 1882 es va anunciar per error en premsa la seva defunció. Va morir al seu domicili del carrer de la Unió de Barcelona dos anys després, quan treballava al Cafè del Segle XIX, a causa d'una pneumònia. Estava casat amb Anna Omenyà. El seu violí, un Platner, va ser posteriorment adquirit pel violinista basc establert a Barcelona Clemente Ibarguren Garicano (1850-1933), qui més tard fou mestre dels violinistes barcelonins Joan Manén i Planas i Francesc Costa i Carrera. Es va organitzar un concert a benefici de la viuda al Teatre Principal de Barcelona, que va comptar amb la participació, entre d'altres, dels pianistes Francesc Laporta, qui havia també treballat al Cafè del Segle XIX i Carles Gumersind Vidiella, la veu d'Emerenciana Wehrle, i la del violinista Clemente Ibarguren.
Va rebre la creu de l'Orde de Carles III, l'Orde de Crist de Portugal i la Legió d'Honor espanyola, entre altres distincions.
Hi ha molt poques dades d'aquest músic català el qual es distingí com a concertista, compositor i director d'orquestra.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 24, pàg. 582 ISBN 84-239-4524-3
* Ramón-Salinas, Jorge «Andreu Fortuny y Fábregas (1835-1884: Un violinista postergado del siglo XIX». Revista Catalana de Musicologia, XIV, 2021, pàgs. 169­-216.

## Referències

* 1 2 «N'Andreu Fortuny y Fábregas». L'Arch de Sant Martí, 30-11-1884, pàg. 2.
* 1 2 «Defuncions.1884.Registre núm.7867». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 23-11-1884. [Consulta: 24 juny 2019].
* ↑ Algunes fonts indiquen que era violinista aficionat i saltimbanqui, altres que era sastre. Segurament va ser violinista car Andreu Fortuny explicà la vida errant de son pare en una entrevista concedida en 1866.
* ↑ «Gacetilla de la Corte». El Español [Madrid], 18-04-1846.
* ↑ «Espectáculos - Gran Teatro del Liceo». Diario de Barcelona, 30-06-1848, pàg. 3025 (1a del dia).
* ↑ «Crónica local». El Diluvio, 14-09-1882, pàg. 7782 (6a del dia).
* ↑ Aquest local estava situat al carrer Conde del Asalto (Nou de la Rambla), no es tracta del que després va ser molt popularment conegut com a "La pajarera" que es va aixecar l'any 1888 a la Plaça de Catalunya.
* ↑ «Noticias». La voz montañesa [Santander], 12-12-1884, pàg. 2.
* ↑ «Crònica general». La Il·lustració Catalana, 15-12-1884, pàg. 2.
* ↑ «Gran concierto vocal e instrumental en el salón de la calle del Martillo». La abeja montañesa [Santander], 18-07-1867, pàg. 3.
* ↑ «Noticias». La voz montañesa [Santander], 29-11-1884, pàg. 2.
# André-Frédéric Eler

André-Frédéric Eler (Alsàcia, 1764 - París, 29 d'abril de 1821) fou un compositor francès.
Molt jove s'instal·là a París, donant-se molt aviat a conèixer per diverses composicions per a instruments de vent. Quan es reorganitzà l'Escola reial de música, el 1816, fou nomenat professor de contrapunt, càrrec que li permetia el manteniment de la seva família, car fins llavors la seva situació pecuniària ratllava en la misèria, en aquest càrrec tingué com alumne al belga Louis Constant Ermel. No gaudí de la reputació que mereixia i no va poder assolir en el Conservatori la plaça de professor d'harmonia que sol·licità, però al morir el Govern va voler reparar la injustícia amb què se l'havia tractat i concedí a la seva vídua un pensió vitalícia.
Instrumentà i col·leccionà diverses composicions dels més celebrats mestres del segle xvi, les quals obres, adquirides pel Govern francès, figuren en la biblioteca del Conservatori amb el nom de Collection Eler; també se li deuen diverses obertures, simfonies, valsos, sonates, quartets, etc., per a diferents instruments; una òpera, que mai es representà, titulada La Foret de Brama, i les tres següents: Apelle et Campaspe, Le Cahut des Vengeances, aquesta última amb lletra de Rouget de Lisle, i totes dues posades en escena en la Gran Òpera el 1798, i L'Habit du chevalier de Grammont, representada en l'Òpera còmica el 1800.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 19, pàg. 733 (ISBN 84-239-4519-7)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 20, pàg. 501, (ISBN 84-239-4520-0)
# André Wormser

André Wormser (París, Illa de França, 11 de novembre de 1851 - 4 de novembre, 1926) fou un compositor i professor de piano francès.
Estudià en el Conservatori de la seva ciutat nadiua i el 1875 aconseguí el gran Premi de Roma, on hi havia enviat diverses obres simfòniques, que cridaren l'atenció dels entesos.
Músic de gran talent i no menor sinceritat, no sempre l'acompanyà la fortuna, pel que, abans d'envilir-se en el seu art, preferí guanyar-se el seu pa com a professor de piano. Per aquesta causa, la seva producció no és gaire abundant, però si de gran perfecció tècnica i claredat d'estil.

## Obres

* Les Lupercales,
* Suite tzigane,
* Diane et Endymion, òpera.
* Adèle de Ponthieu, òpera.
* Le dragon vert, òpera.
* Rivoli, (1896. òpera.
* L'enfant prodigue, pantomima,
* L'Etoile, ballet.
Així com la música pels Miserable de Hugo, i inspirades melodies vocals.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 70, pàg. 445 (ISBN 84-239-4570-7)
# Anen

Anen o Aanen va ser un funcionari egipci de finals de la XVIII Dinastia.

## Biografia

Era fill de Yuya i Tjuyu i germà de la reina Tiy, Gran Esposa Reial del faraó Amenofis III. Sota el govern del seu cunyat, Anen es va convertir en el canceller del Baix Egipte, Segon Profeta d'Amon i Sacerdot Sem d'Heliòpolis, i va adquirir el títol de Pare Diví.
Anen en jeroglífic :
Existeix una estàtua seva que es conserva al Museu Egipci de Torí (núm. d'inv. 5484). Un uixebti seu es troba a La Haia. Les inscripcions dels monuments d'Anen no esmenten que era cunyat d'Amenofis III. Tanmateix, aquesta relació s'explica mitjançant una breu però clara referència a ell al fèretre de la seva mare Tjuyu, que afirma que el seu fill Anen era el Segon Profeta d'Amon.
És probable que morís abans de l'any 30 d'Amenofis III, ja que no apareix als textos relacionats amb el festival Sed del faraó. Durant l'última dècada del regnat d'Amenofis, un altre home, Simut, va prendre el lloc d'Anen com a Segon Profeta d'Amon. Simut havia estat anteriorment el Quart Profeta d'Amon.
Anen va ser enterrat a la tomba TT120 de la necròpolis tebana, a la riba esquerra del Nil, enfront de Tebes. El seu fill i les seves quatre filles estan representats a la seva tomba, però els seus noms no han sobreviscut.

## Referències

* 1 2 Dodson i Hilton, 2004, p. 157.
* ↑ Kozloff, 1992, p. 249–250.
* ↑ Cline i O'Connor, 1998, p. 6.
* ↑ Davis, 2000, p. 18.
* ↑ Cline i O'Connor, 1998, p. 5-6.

## Bibliografia

* Cline, Eric; O'Connor, David. Amenhotep III: Perspectives on his Reign (en anglès). Universitat de Michigan, 1998. ISBN 978-0472088331.
* Davis, Theodore M. The Tomb of Iouiya and Touiyiou (en anglès). Londres: Nachdruck, 2000. ISBN 0-7156-2963-8.
* Dodson, Aidan; Hilton, Dyan. The Complete Royal Families of Ancient Egypt (en anglès). Thames & Hudson, 2004. ISBN 0-500-05128-3.
* Kozloff, Arielle. Egypt's dazzling sun - Amenhotep III and his world (en anglès). Indiana University Press, 1992. ISBN 0-940717-16-6.
# Anibal Napoleão

Anibal Napoleão (Porto, Portugal, 1846 - Lisboa, 1880) fou un compositor i músic portuguès.
Era fill d'un professor de música oriünd de Milà, que s'establí a Portugal, i germà d'Arthur i Alfredo, tots dos compositors i intèrprets de música.
Estudià amb el seu pare i amb el professor Sproule a Irlanda. S'establí a Lisboa com a professor, i el 1869 emigrà al Brasil, va recórrer diverses províncies i a Rio de Janeiro obri un curs musical, però no provant-li el clima brasiler retornà a la seva pàtria, on hi morí.
Se li deuen algunes composicions com Souvenirs du jeune áge i Je t'aime, que publicà el seu germà Arthur a Rio de Janeiro.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 54, pàg, 425 (ISBN 84-239-4554-5)
# (42) Isis

(42) Isis és l'asteroide núm. 42 de la sèrie, descobert per en Norman Robert Pogson a Oxford el 23 de maig del 1856. Rep el nom d'Isis una deessa de la mitologia egípcia.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 14 octubre 2023].
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 23 gener 2024].
* ↑ Afirmat a: Minor Planet Center Database.
* ↑ Afirmat a: JPL Small-Body Database.
* ↑ Afirmat a: Women in Early British and Irish Astronomy (1st Edition). Pàgina: 157. Editorial: Springer Science+Business Media. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Autor: Royal Astronomical Society.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 3 novembre 2024].

## Enllaços externs

* JPL Small-Body Database Browser
# Illa Inaccessible

L'Illa Inaccessible és un volcà extint (última activitat: fa sis milions anys) amb el pic de Cairn de 449 m. L'illa és de 14 km² de superfície, sortint de l'oceà Atlàntic, 45 km al sud (28 km) al sud-oest de Tristan da Cunha.
Forma part de l'arxipèlag de Tristan da Cunha, que forma part del Territoris Britànics d'Ultramar conegut com a Santa Helena, Ascensió i Tristan da Cunha. Juntament amb l'illa de Gough, l'Illa Inaccessible és una reserva natural protegida, que ha estat inscrita com a Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO.

## Referències

* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «Gough and Inaccessible Islands» (en anglès). [Consulta: 14 febrer 2021].
# Anisotremus

Anisotremus és un gènere de peixos pertanyent a la família dels hemúlids.

## Descripció

* Cos comprimit.
* Dors alt.
* Cap curt.
* Boca petita.
* Llavis molsuts.
* Preopercle finament serrat.
* Aleta caudal bifurcada.

## Distribució geogràfica

Es troba al Nou Món (tant al Pacífic com a l'Atlàntic).

## Taxonomia

* Anisotremus caesius (Jordan & Gilbert, 1882)
* Anisotremus davidsonii (Steindachner, 1876)
* Anisotremus dovii (Günther, 1864)
* Anisotremus interruptus (Gill, 1862)
* Anisotremus moricandi (Ranzani, 1842)
* Anisotremus pacifici (Günther, 1864)
* Anisotremus scapularis (Tschudi, 1846)
* Anisotremus surinamensis (Bloch, 1791)
* Anisotremus taeniatus (Gill, 1861)
* Anisotremus virginicus (Linnaeus, 1758)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ Jordan, D. S. & C. H. Gilbert, 1882. Description of a new species of Pomadasys from Mazatlan, with a key to the species known to inhabit the Pacific coasts of tropical America. Proceedings of the United States National Museum v. 4 (núm. 242): 383-388.
* ↑ Steindachner, F., 1876. Ichthyologische Beiträge (III). Bemerkungen über Serranus nebulifer und Serranus clathratus sp. Gird. Sitzungsber. Akad. Wiss. Wien v. 72 (1. Abth.): 29-96, Pls. 1-8.
* ↑ Günther, A., 1864. On some new species of Central-American fishes. Proceedings of the Zoological Society of London. 1864 (pt 1): 23-27, Pls. 3-4.
* ↑ Gill, T. N., 1862. Catalogue of the fishes of Lower California, in the Smithsonian Institution, collected by Mr. J. Xantus. Part III. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 14: 249-262.
* ↑ Ranzani, C., 1842. De novis speciebus piscium. Dissertatio IV. Novi Comment. Acad. Sci. Inst. Bonon. v. 5: 340-365, Pls. 29-38.
* ↑ Günther, A., 1864. Report of a collection of fishes made by Messrs. Dow, Godman, and Salvin in Guatemala. Proceedings of the Zoological Society of London. 1864 (pt 1): 144-154.
* ↑ Tschudi, J. J. von, 1846. Ichthyologie. Pp. ii-xxx + 1-35, Pls. 1-6. A: Untersuchungen über die Fauna Peruana. Scheitlin & Zollikofer, St. Gallen. 1844-46, in 12 parts. Fauna Peru.
* ↑ Bloch, M. E., 1791. Naturgeschichte der ausländischen Fische. Berlín. Naturg. Ausl. Fische v. 5: i-viii + 1-152, Pls. 253-288.
* ↑ Gill, T. N., 1861. On the genus Anisotremus Gill. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 13: 105-108.
* ↑ Linnaeus, C., 1758. Systema Naturae, Ed. X. (Systema naturae per regna tria naturae, secundum classes, ordines, genera, species, cum characteribus, differentiis, synonymis, locis. Tomus I. Editio decima, reformata.) Holmiae. Systema Nat. ed. 10 v. 1: i-ii + 1-824.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
# La Creu del Fossar

La Creu del Fossar és una creu de terme de Rupit i Pruit (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Creu grega situada a l'extrem nord-oest de l'antic fossar de la parròquia de Rupit, situada damunt el mur que tanca el recinte. Assentada damunt un basament amb motllures damunt el qual s'erigeix un tronc de forma octogonal acabat en dau. La creu té els quatre braços de les mateixes dimensions, tres dels quals estan acabats en decoracions florals. Al centre hi ha Jesús clavat a la Creu, vestit amb el perizoni. Els trets del rostre reflecteixen un cert primitivisme de formes, mentre el cos és més realista. A la part posterior hi ha una corona. Les quatre cares del dau duen inscripcions: cara nord, 1641; a l'est, una creu, l'oest, el nom de Jesús; al sud, Sant Miquel Goriole.

## Història

Aquesta creu, construïda al segle XVII, fou restaurada després de la darrera guerra civil, fet que es pot constatar per la qualitat de la pedra. La seva història va lligada a la del fossar i la parròquia de Rupit, per bé que la data constructiva del fossar, segons indica el portal, és d'un segle posterior (és possible que la creu hi fou traslladada o bé el fossar s'erigí anteriorment a l'any que indica susdit portal). L'església parroquial de Rupit s'erigí en filial de la de Sant Andreu de Fàbregues.

## Referències

* 1 2 «La Creu del Fossar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 17 agost 2021].
# Ball de la Rosaura

El ball de la Rosaura va ser un ball parlat en llengua castellana molt popular en la seva època i es va representar a bona part de les poblacions del Camp, de la Conca de Barberà i del Penedès, se sap que, a part de Reus, es va representar a Alforja (1879), Capafonts, Falset (1877), Riudoms (1861), Mont-roig (1851), L'Espluga de Francolí, Vilafranca, Sitges, Vilanova i la Geltrú (1850), Masllorenç (1881), El Vendrell (1894), Calafell (1889) o Cambrils. Catalogat com a part dels balls parlats de la temàtica cavalleresca dramàtica, diversos d'aquests municipis van recuperar-lo durant les dècades de 2010 i del 2020.
L'argument del ball sembla que està inspirat en un fet històric ocorregut a Trujillo (Càceres). Sembla que un fadrí va seduir amb engany una donzella, la Rosaura, i que la va raptar amb l'ajuda d'un cosí. La van dur a un bosc i allà la van violar, la van lligar a un arbre completament nua i van fugir. Després la va trobar un caçador, la va conduir a casa seva i més tard la noia va entrar de monja en un convent. Aquesta història va ser molt popular a Reus i se'n va editar una versió feta per Francesc Torné i Domingo i representada cada any per la festa major, segons explica l'historiador reusenc Andreu de Bofarull.
Està documentat que formava part de les danses populars celebrades amb raó de la festivitat dels Sants Advocats i Protectors de Vilanova i la Geltrú formant part del programa oficial de l'any 1850.

## Referències

* ↑ «Ball de la Rosaura». Festes.org, 02-07-2009. [Consulta: 12 juny 2012].
* 1 2 Garí y Siumell, José Antonio. Descripción é historia de la villa de Villanueva y Geltrú desde su fundación hasta nuestros días. Vilanova i la Geltrú: Imprenta y Librería de Leandro Creus, 1860, p. 136.
* 1 2 3 Arroyo i Julivert, Salvador; Bofarull i Terrades, Manuel. Folklore d'Albinyana i les Peces, recull històric. Valls: Cossetània Edicions, Agost del 2004, p. 94. ISBN 84-9791-065-6.
* 1 2 Palau Martí, Montserrat; Sunyer, Magí. Els Balls parlats a la Catalunya nova: teatre popular català. Valls: Edicions El Mèdol, 1992. ISBN 9788486542504.
* ↑ «Les Decennals 2021+1 recuperen el Ball de la Rosaura». ElVallenc.cat, 17-11-2021. [Consulta: 21 gener 2022].
* ↑ «Valls recupera el Ball de la Rosaura amb motiu de les Decennals 2021+1». Diari Més, 17-11-2021 [Consulta: 21 gener 2022].
* ↑ Bofarull, Andreu de «Festas de Reus». Revista del Centre de Lectura, Any VII, núm. 157 i 158, 1 i 15 agost 1926, pàg. 232.
# Estació de Nozaki (Osaka)

L'estació de Nozaki (野崎駅, Nozaki eki) és una estació de ferrocarril localitzada al municipi de Daitō, a la prefectura d'Osaka, Japó i propietat de la Companyia de Ferrocarrils del Japó Occidental (JR West). Presta servei a la línia Katamachi o Gekkentoshi i el seu número d'estació és el JR-H35.

## Història

L'estació de Nozaki fou inaugurada el 15 de maig de 1889 com a parada provisional entre les estacions de Shijōnawate i Suminodō pel Ferrocarril de Kansai. Ja l'1 d'octubre de 1907, en virtut de la llei de nacionalització dels ferrocarrils, l'estació passa a formar part dels Ferrocarrils Nacionals del Japó (FNJ). Entre els anys 1909 i 1913 l'estació forma part de la línia Sakuranomiya per a finalment acabar a la línia Katamachi fins a l'actualitat. L'estació va passar a ser permanent el 21 d'abril de 1912. El 27 de febrer de 1969 l'estació passa a ser de doble via. L'1 d'abril de 1987, amb la privatització i dissolució dels FNJ, l'estació passa a la seua empresa successora, la Companyia de Ferrocarrils del Japó Occidental o JR West. L'1 de novembre de 2003 s'introduí el servici de targeta intel·ligent ICOCA. Com a mesura favorable al turisme, el 17 de març de 2018 s'introduí la numeració d'estació. El 22 de febrer de 2020 començà la construcció del nou edifici de l'estació, que finalitzà l'any 2021.

## Línies

Línies que passen per aquesta estació :
| < | Línia | > |
| Companyia de Ferrocarrils del Japó Occidental |||
| Shijōnawate (JR-H34) |
| Shijōnawate (JR-H34) | Línia Katamachi | Suminodō (JR-H36) |

## Referències

* ↑ https://mapfan.com/spots/SCH,J,KZ0
* ↑ http://www.jr-odekake.net/eki/top.php?id=0610913
* ↑ https://katamachisen.mi-ktt.ne.jp/station/nozaki/
* ↑ 「ICOCA」いよいよデビュー! 〜 平成15年11月1日（土）よりサービス開始いたします 〜（インターネットアーカイブ） - 西日本旅客鉄道プレスリリース 2003年8月30日
* ↑ 学研都市線 野崎駅橋上化供用開始について

## Enllaços externs

* Web oficial de l'estació
# (47) Aglaia

(47) Aglaia és l'asteroide núm. 47 de la sèrie, descobert a la ciutat de Düsseldorf, Alemanya per en Karl Theodor Robert Luther (1822-1900), el 15 de setembre del 1857. Té un diàmetre de 127 quilòmetres i el seu període de rotació és de 13,2 hores. El seu nom es deu a Aglaia, una de les tres Càrites de la mitologia grega.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 16 octubre 2023].
* 1 2 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 23 gener 2024].
* ↑ Afirmat a: Minor Planet Center Database.
* ↑ Afirmat a: Dictionary of Minor Planet Names (sisena edició revisada i ampliada). Pàgina: 17. Editorial: Springer Science+Business Media. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 30 novembre 2024].
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 4 novembre 2024].
# Estació de Perth

L'estació de Perth és una antena de ràdio ESTRACK per a les comunicacions amb naus espacials a l'espai exterior. Està ubicat al Perth International Telecommunications Centre al barri de Cullacabardee.
A la zona hi ha una antena de 15 metres de diàmetre que transmet en banda S i rep tant en banda X com S. Hi havia plans per actualitzar les transmissions en banda X en el 2004. També hi ha un equip de dades i seguiment de GPS (GPS Tracking and Data Facility).
La instal·lació s'utilitza per comunicar-se rutinàriament amb la nau espacial XMM-Newton. També s'utilitza durant les primeres fases d'òrbita (launch and early orbit phases o LEOP) de diversos llançaments de satèl·lits.
Les instal·lacions tenen la seva pròpia central elèctrica.

## Enllaços externs

* Lloc web de l'ESA a ESTRACK, incloent enllaços a totes les estacions
* ESA/ESTRACK Pàgina de l'Estació de Perth
# Bamako. Trobada africana de Fotografia

Bamako. Trobada africana de Fotografia és una aproximació a la fotografia africana contemporània que se celebrà al Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB) entre 2003 i 2009.
La proposta va néixer el 2003 arran de l'exposició al CCCB Àfriques: l'artista i la ciutat (2001), que era una mostra de la creació dels artistes contemporanis del continent africà. A la primera proposta de Bamako s'hi van reunir algunes de les fotografies de l'última edició dels Rencontres de la Photographie Africaine de Bamako. El tema de l'edició de 2009, titulada Bamako: VII trobada africana de Fotografia. A la ciutat i més enllà, girava entorn de la urbanitat; s'hi va retre homenatge al fotògraf recentment desaparegut Serge Jongué i s'hi va fer un monogràfic de Samuel Fosso. Durant les diverses cites de Bamako s'hi ha exposat l'obra d'Akinbode Akinbiyi, Sophie Elbaz, Youssef Safieddine, Van Leo, Helga Kohl, i Nour-Eddine Tilsaghani, entre d'altres.

## Vegeu també

* Art africà

## Referències

* ↑ Notícia al 3cat24
* ↑ Notícia a EuropaPress (castellà)
* ↑ Notícia del Bamako'05 al diari Avui
* ↑ «Bamako VII Trobades africanes de fotografia». Bonart [Girona], núm. 114, 4-2009, p.69. ISSN: 1885-4389.

## Enllaços externs

* Article sobre l'exposició Bamako VII a TheArtWolf (castellà)
* Article sobre l'exposició Bamako VII a BarcelonaPhotobloggers
# Barrack Young Controllers FC

El Barrack Young Controllers FC és un club de futbol liberià de la ciutat de Monròvia. Va ser fundat el 1997. Disputa els seus partits a l'estadi The Blue Field.

## Palmarès

* Lliga liberiana de futbol:
** 2013, 2014, 2016, 2018
* Copa liberiana de futbol:
** 2009, 2012 (reserva), 2013, 2015 (reserva)
* Supercopa liberiana de futbol:
** 2010, 2013, 2015, 2015-16 (reserva)

## Referències

* ↑ «Liberia – List of Champions». RSSSF.
* ↑ «Liberia - List of Cup Winners». rsssf.com. [Consulta: 16 desembre 2017].
# Bandera d'Albesa

La bandera oficial d'Albesa té la descripció següent:
    Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, verda, amb l'àlber blanc de l'escut, d'altura 3/6 de la del drap, al centre, i una faixa escacada de dos rengles de nou quadrats cadascun grocs i negres.

## Història

Va ser aprovada el 22 de desembre del 1999 i publicada al DOGC núm. 3059 el 19 de gener del 2000. Està basada en l'escut heràldic de la localitat.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Noguera
* Escut d'Albesa

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 22 de desembre de 1999, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi d'Albesa.» (pdf). DOGC num. 3059, 19-01-2000. [Consulta: 11 desembre 2009].
# Estació de Porte Maillot

L'estació de Porte Maillot és una estació de la línia 1 del metro de París i de l'RER C. Aquesta estació va substituir una altra estació amb el mateix nom, el tèrminus original de la línia 1, que va ser enderrocada i moguda el 1936.
El nom deriva d'una antiga porta al Bois de Boulogne, el nom de la qual deriva possiblement de maille ("malla").
# Liberia Petroleum Refining Company Oilers

El Liberia Petroleum Refining Company Oilers és un club de futbol liberià de la ciutat de Monròvia. Disputa els seus partits a l'estadi Antonette Tubman. El club aparegué a la primera línia del futbol del país a finals de la dècada dels 80, guanyant en cinc ocasions la lliga liberiana de futbol, i sis cops la copa liberiana de futbol.

## Palmarès

* Lliga liberiana de futbol:
** 1991, 1992, 1999, 2002, 2005, 2019, 2021
* Copa liberiana de futbol:
** 1988, 1989, 1993, 1999, 2000, 2005
* Supercopa liberiana de futbol:
** 2002
* Copa President:
** 2015, 2019

## Referències

* ↑ «Liberia – List of Champions». RSSSF.
* ↑ «Liberia - List of Cup Winners». rsssf.com. [Consulta: 16 desembre 2017].