OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Equació de Carleman

En matemàtiques, l'equació de Carleman és una equació integral de Fredholm de primer tipus amb un nucli logarítmic. La seva solució va ser donada per primera vegada pel matemàtic suec Torsten Carleman (1892-1949) el 1922. L'equació és:
    $\int _{a}^{b}\ln |x-t|\,y(t)\,dt=f(x)$
La solució per a b − a ≠ 4 és
    $y(x)={\frac {1}{\pi ^{2}{\sqrt {(x-a)(b-x)}}}}\left[\int _{a}^{b}{\frac {{\sqrt {(t-a)(b-t)}}f'_{t}(t)\,dt}{t-x}}+{\frac {1}{\ln \left[{\frac {1}{4}}(b-a)\right]}}\int _{a}^{b}{\frac {f(t)\,dt}{\sqrt {(t-a)(b-t)}}}\right]$
Si b − a = 4, llavors l'equació només es pot solucionar si es compleix la següent condició
    $\int _{a}^{b}{\frac {f(t)\,dt}{\sqrt {(t-a)(b-t)}}}=0$
En aquest cas, la solució té la forma
    $y(x)={\frac {1}{\pi ^{2}{\sqrt {(x-a)(b-x)}}}}\left[\int _{a}^{b}{\frac {{\sqrt {(t-a)(b-t)}}f'_{t}(t)\,dt}{t-x}}+C\right]$
on C és una constant arbitrària.
Per al cas especial f(t) = 1 (en aquest cas cal tenir b − a ≠ 4), útil en algunes aplicacions, s'obté
    $y(x)={\frac {1}{\pi \ln \left[{\frac {1}{4}}(b-a)\right]}}{\frac {1}{\sqrt {(x-a)(b-x)}}}$

## Referències

* ↑ Carleman, 1922, p. 111-120.

## Bibliografia

* Carleman, T. «Math. Z, 15». A: Uber die Abelsche Integralgleichung mit konstanten Integrationsgrenzen [Sobre l'equació integral d'Abel amb límits d'integració constants] (en alemany), 1922.
* Gakhov, F. D. Problemes de valor límit (en rus). Moscow: Nauka, 1977.
* Polyanin, A. D.; Manzhirov, A. V.. Handbook of Integral Equations [Manual d'equacions integrals] (en anglès). Boca Raton: CRC Press, 1998.. ISBN 0-8493-2876-4.
# Equació de Chrystal

En matemàtiques, l'equació de Chrystal és una equació diferencial ordinària no lineal de primer ordre, batejada amb el nom del matemàtic George Chrystal, que va discutir la solució singular d'aquesta equació el 1896. L'equació és:
    $\left({\frac {dy}{dx}}\right)^{2}+Ax{\frac {dy}{dx}}+By+Cx^{2}=0$
on $A,\ B,\ C$ són constants que, en solucionar-se $dy/dx$, dona
    ${\frac {dy}{dx}}=-{\frac {A}{2}}x\pm {\frac {1}{2}}(A^{2}x^{2}-By-4Cx^{2})^{1/2}.$
Aquesta equació és una generalització de l'equació de Clairaut, ja que es redueix a l'equació de Clairaut en certes condicions tal com es dona a continuació.

## Solució

Introduint la transformació $4By=(A^{2}-4C-z^{2})x^{2}$ dona
    $xz{\frac {dz}{dx}}=A^{2}+AB-4C\pm Bz-z^{2}.$
Ara, l'equació es pot separar així:
    ${\frac {z\,dz}{A^{2}+AB-4C\pm Bz-z^{2}}}={\frac {dx}{x}}.$
El denominador del costat esquerre es pot descompondre si resolem les arrels de l'equació $A^{2}+AB-4C\pm Bz-z^{2}=0$ i l'arrel és $a,\ b=\pm \left[B+{\sqrt {(2A+B)^{2}-16C}}\right]/2$, per tant
    ${\frac {z\,dz}{(z-a)(z-b)}}={\frac {dx}{x}}.$
Si $a\neq b$, la solució és
    $x{\frac {(z-a)^{a/(a-b)}}{(z-b)^{b/(a-b)}}}=k$
on $k$ és una constant arbitrària. Si $a=b$, ($(2A+B)^{2}-16C=0$) llavors la solució és
    $x(z-a)\exp \left[{\frac {a}{a-z}}\right]=k.$
Quan una de les arrels és zero, l'equació es redueix a l'equació de Clairaut i s'obté una solució parabòlica en aquest cas, $A^{2}+AB-4C=0$ i la solució ès
    $x(z\pm B)=k,\quad \Rightarrow \quad 4By=-ABx^{2}-(k\pm Bx)^{2}.$
La família anterior de paraboles està envoltada per la paràbola $4By=-ABx^{2}$, per tant aquesta paràbola envolvent és una solució singular.

## Referències

* ↑ Chrystal G., "On the p-discriminant of a Differential Equation of the First order and on Certain Points in the General Theory of Envelopes Connected Therewith.", Trans. Roy. Soc. Edin, Vol. 38, 1896, pp. 803–824.
* ↑ Davis, Harold Thayer. Introduction to nonlinear differential and integral equations. Courier Corporation, 1962.
* ↑ Ince, E. L. (1939). Ordinary Differential Equations, London (1927). Google Scholar.
# Equació de Picard-Fuchs

En matemàtiques, l'equació de Picard-Fuchs, que rep el nom dels matemàtics Émile Picard i Lazarus Fuchs, és una equació diferencial ordinària lineal les solucions de les quals descriuen els períodes de les corbes el·líptiques.

## Definició

Fem que
    $j={\frac {g_{2}^{3}}{g_{2}^{3}-27g_{3}^{2}}}$
sigui la j-invariant amb $g_{2}$ i $g_{3}$ els invariants modulars de la corba el·líptica en forma de Weierstrass:
    $y^{2}=4x^{3}-g_{2}x-g_{3}.\,$
Tingueu en compte que la j-invariant és un isomorfisme de la superfície de Riemann $\mathbb {H} /\Gamma$ a l'esfera de Riemann $\mathbb {C} \cup \{\infty \}$; on $\mathbb {H}$ és el semipla superior i $\Gamma$ és el grup modular. L'equació de Picard -Fuchs és llavors
    ${\frac {d^{2}y}{dj^{2}}}+{\frac {1}{j}}{\frac {dy}{dj}}+{\frac {31j-4}{144j^{2}(1-j)^{2}}}y=0.\,$
Escrita en q-forma és:
    ${\frac {d^{2}f}{dj^{2}}}+{\frac {1-1968j+2654208j^{2}}{4j^{2}(1-1728j)^{2}}}f=0.\,$

## Solucions

Aquesta equació es pot introduir en la forma d'equació diferencial hipergeomètrica. Té dues solucions linealment independents, anomenades «períodes de funcions el·líptiques». La relació dels dos períodes és igual a la relació de període τ, la coordenada estàndard al semipla superior. Tanmateix, la relació de dues solucions de l'equació hipergeomètrica també es coneix amb el nom de «mapa del triangle de Schwarz».
L'equació de Picard-Fuchs es pot introduir en la forma de l'equació diferencial de Riemann i, per tant, les solucions es poden llegir directament en funció de les funcions P de Riemann:
    $y(j)=P\left\{{\begin{matrix}0&1&\infty &\;\\{1/6}&{1/4}&0&j\\{-1/6\;}&{3/4}&0&\;\end{matrix}}\right\}\,$
Es poden donar almenys quatre mètodes per trobar la inversa de la funció j.
Dedekind defineix la j-funció per la seva derivada Schwarziana en la seva carta a Borchardt. Com a fracció parcial, revela la geometria del domini fonamental:
    $2S\tau (j)={\frac {1-{\frac {1}{4}}}{(1-j)^{2}}}+{\frac {1-{\frac {1}{9}}}{j^{2}}}+{\frac {1-{\frac {1}{4}}-{\frac {1}{9}}}{j(1-j)}}={\frac {3}{4(1-j)^{2}}}+{\frac {8}{9j^{2}}}+{\frac {23}{36j(1-j)}}$
on (Sƒ)(x) és la derivada Schwarziana de ƒ respecte a x.

## Generalització

En la geometria algebraica, aquesta equació ha demostrat ser un cas molt especial d'un fenomen general, la connexió de Gauss-Manin.

## Referències

* Harnad, J.; McKay, J. Modular solutions to equations of generalized Halphen type (en anglès). Proc. R. Soc. Lond. A 456, 2000, p. 261-294.
* Harnad, J. «cap. 8: Integrability: The Seiberg–Witten and Witham Equation». A: Picard–Fuchs Equations, Hauptmoduls and Integrable Systems (en anglès). Amsterdam: Eds. H.W. Braden & I.M. Krichever, Gordon and Breach, 2000, p. 137-152.
* Milla, Lorenz. A detailed proof of the Chudnovsky formula with means of basic complex analysis (en anglès), 2018.
* Schnell, Christian. On Computing Picard-Fuchs Equations ( PDF) (en anglès).
# Equilibri de Schlenk

En química organometàl·lica, l'equilibri de Schlenk és un equilibri químic denominat així en honor del seu descobridor, Wilhelm Schlenk. Aquest equilibri es dona en solucions de reactius de Grignard.
    2 RMgX ${\overrightarrow {\leftarrow }}$ MgX₂ + MgR₂
El procés descrit és un equilibri entre dos equivalents d'un halogenur d'alquil o arilmagnesi a l'esquerra de l'equació, i a la dreta, un equivalent de compost de dialquilmagnesi o diarilmagnesi i una sal d'halogenur de magnesi. Els halogenurs d'organomagnesi en solució també formen dímers i oligòmers superiors, especialment en concentracions altes. Els clorurs d'alquilmagnesi en èter existeixen com a dímers.
La posició de l'equilibri està influenciada per la naturalesa del solvent, pels substituents d'alquil o aril i per la temperatura. Se sap que el centre de magnesi en els reactius de Grignard es coordina típicament amb dues molècules d'èter, tals com l'èter dietílic o tetrahidrofurà (THF). En conseqüència, se'ls descriu amb major exactitud com si tinguessin la fórmula RMgXL₂, on L és un èter. En presència de monoèters, l'equilibri típicament afavoreix l'halogenur d'alquilmagnesi o arilmagnesi. No obstant això, l'addició de dioxà a tals solucions condueix a una precipitació selectiva del dihalogenur MgX₂(dioxà), desplaçant l'equilibri completament al costat dret de l'equació. Els compostos de dialquilmagnesi són agents alquilants més potents i són populars en la síntesi de compostos organometàl·lics.

## Referències

* ↑ W. Schlenk; W. Schlenk, Jr. «Über die Konstitution der Grignardschen Magnesiumverbindungen». Chem. Ber., 62, 1929, pàg. 920. DOI: 10.1002/cber.19290620422.
* ↑ Grignard Reagents: New Developments H. G. Richey (Editor) ISBN 0-471-99908-3
* ↑ J. March, Advanced Organic Chemistry, 3a ed. ISBN 0-471-85472-7
* ↑ Richard A. Andersen, Geoffrey Wilkinson «Bis[(Trimethylsilyl)Methyl] Magnesium». Inorg. Synth., 19, 1979, pàg. 262. DOI: 10.1002/9780470132500.ch61.
# Equipament dels futbolistes

En el futbol, l'equipament es refereix a la indumentària i accessoris que han de dur els jugadors al llarg del desenvolupament d'un partit oficial de la FIFA. Les Regles del Futbol estableixen un equipament bàsic que cada jugador ha d'usar, a més de prohibir aquells altres objectes que puguen resultar perillosos tant per al qual els duu com per a altra persona. Algunes competicions poden estipular altres restriccions, com la regulació de la grandària dels escuts en les samarretes o aclarir que en partits que els dos equips vestisquen colors idèntics o similars, l'equip visitant ha de canviar a un equipament diferent.
Els futbolistes generalment duen nombres identificatoris —denominats dorsals— en la part del darrere de les seues samarretes i de vegades en la part davantera i pantalons. Originalment, un equip usava els nombres de l'1 a l'11, corresponent-se obertament amb la seua posició dins del camp, però a nivell professional, aquesta pràctica es va suplantar per la numeració de l'equip, en el qual cada membre duu un nombre fix al llarg d'una determinada temporada o competició. Alguns clubs professionals també solen mostrar el nom, cognom o àlies del jugador sobre el nombre, o menys sovint, sota mateix.
L'equipament dels futbolistes va evolucionar significativament des dels primers dies de l'esport, quan els jugadors vestien gruixudes samarretes de cotó, pantalons per sota dels genolls i rígides botes de cuir. En el segle XX les botes es van tornar més lleugeres, els pantalons es van escurçar i els avanços de la producció tèxtil i d'estampa van permetre la fabricació de samarretes de fibres sintètiques lleugeres, amb dissenys més colorits i complexos. També es va tornar usual la impressió del logotip de patrocinadors tant en samarretes com pantalons. Els equipaments —principalment les samarretes— es van començar a fabricar en massa, permetent així que els seguidors pogueren comprar-los i generant grans beneficis per als clubs.

## Enllaços externs

* Reglament de l'equipament Arxivat 2009-02-06 a Wayback Machine. de la FIFA (castellà)
* Història de l'equipament en Anglaterra i Escòcia (anglès)
# Vector

«Vector» té aquests significats:
* Biologia:
** Vector (biologia), organisme portador d'un agent infecciós
** Vector (biologia molecular), fragment de DNA usat en biotecnologia o de manera natural en determinades circumstàncies
** Vector de clonació,
** Vector víric,tipus de vector d'origen víric
* Física:
** Vector (física), magnitud amb cert valor, punt d'aplicació, direcció i sentit
** Vector de Poynting
* Informàtica:
** Vector (programació), conjunt de variables o registres del mateix tipus
** Vector de moviment
* Matemàtiques:
** Vector (matemàtiques)
** Vector tangent
** Vector nul
** Vector propi
** Vector propi generalitzat
** Vector unitari
** Vector normal
** Vector fila
# Monestir de Putna

El monestir de Putna (en romanès, Mănăstirea Putna) es troba a uns 30 quilòmetres a nord-oest de la ciutat de Rădăuți, prop del riu Putna, Romania, enmig d'un paisatge pintoresc de muntanyes i turons coberts de boscos. És un dels principals centres religiosos i culturals de l'Església Ortodoxa Romanesa.
Va ser construït entre els anys 1466 i 1469, durant el mandat d'Esteve III de Moldàvia, que es troba inhumat allí, sent avui un lloc de peregrinació. L'actual església va ser gairebé construïda de nou entre els anys 1653 i 1662. Primera i principal institució monàstica del Principat de Moldàvia, va funcionar com a escola de retòrica, gramàtica i lògica per a la formació del clergat, així com a centre difusor d'influència artística i musical a la regió.

## Imatges

* Putna - Església antiga
* Monestir de Putna
* Monestir de Putna interior
* La tomba d'Esteve el Gran i de Maria Voichița (la seva tercera esposa)
* Detall de pintura (porxo)
* Detall de pintura interior
* Campanar d'espadanya
* La torre de la porta
* La casa del príncep
* Les campanes del monestir de Putna

## Referències

* ↑ http://www.putna.ro/eng/
* ↑ «Mănăstirea pe care Eminescu a numit-o "Ierusalimul Neamului Românesc"» (en romanès). [Consulta: 2 gener 2021].
* ↑ «Putna Monastery». [Consulta: 2 gener 2021].
* ↑ «Manastirea Putna». [Consulta: 2 gener 2021].
* ↑ Conomos, Dimitri E. «The Monastery of Putna and the Musical Tradition of Moldavia in the Sixteenth Century». Dumbarton Oaks Papers, 36, 1982, pàg. 15. DOI: 10.2307/1291460. ISSN: 0070-7546.
* ↑ https://travelguideromania.com/putna-monastery-churches-bukovina/
# Escrutini proporcional plurinominal

La representació proporcional o l'escrutini proporcional plurinominal és un sistema electoral en què el percentatge de vots que reben els partits polítics determina el nombre de seients que els són assignats a les assemblees legislatives o parlament. Aquest sistema de representació es distingeix del sistema de representació directa atès que gairebé tots els partits polítics són representats al cos legislatiu, sense importar que no obtinguin majoria relativa a cap districte electoral. Per tant, també s'anomena sistema de representació plena.
Existeixen diverses formes de representació proporcional com ara la representació proporcional amb llistes de candidats en què els votants voten per partits polítics; els partits presenten una llista de candidats els quals són assignats seients d'acord amb el percentatge de vots que obtinguin. Un altre sistema és el sistema d'Hare o vot únic transferible, el qual no depèn de l'existència dels partits polítics. Alguns estats, com els Països Baixos, combinen tots dos aspectes. La majoria dels països amb democràcies parlamentàries utilitzen sistemes de representació proporcional, encara que la majoria dels països angloparlants utilitzen sistemes de representació directa (llevat de Sud-àfrica, Nova Zelanda, Irlanda, Escòcia, Gal·les, Sierra Leone, Guyana i Sri Lanka). La majoria dels sistemes presidencialistes utilitzen la representació directa, encara que alguns països llatinoamericans, com ara Argentina i Mèxic, han implementat una combinació dels dos sistemes.

## Altres sistemes electorals

* Escrutini uninominal majoritari
* Representació proporcional mixta
* Llista electoral
# Església Parroquial de Sant Vicenç

L'Església Parroquial de Sant Vicenç és una església d'estil barroc ubicada al municipi de Sant Vicenç dels Horts, protegida com a bé cultural d'interès local. D'una sola nau, de planta rectangular sense absis destacat, té les capelles laterals construïdes entre els contraforts, pilastres i capitells embeguts entre arcs de mig punt. Tot l'interior és ornat per pintures de temes litúrgics acompanyats per multitud de flors i filigranes i simula una volta de canó amb llunetes d'il·luminació sota l'envigat amb arcs faixons que delimiten l'altar i cinc tramades on a cada costat s'obre una capella amb voltes d'aresta. La façana principal és plana, amb coronament ondular, rosassa, porta d'accés (obertura de llinda plana, pilastres embegudes, frontó entretallat, fornícula amb la imatge del sant) i campanar de secció pentagonal.

## Història

L'església fou reconstruïda entre els anys 1718 i 1725, ja que l'anterior temple havia cremat l'any el 1717. Una part important del material, de procedència local va ser donat per les famílies vicentines i els manobres locals van col·laborar en la construcció i pràcticament tot el poble s'hi va abocar.
A l'interior de l'església es conserven dues dates importants en la construcció de l'església: 1719, l'any que probablement s'aixeca la nau, i 1722, a la capçalera de l'església. L'edifici es va beneir el 22 d'abril de 1725 pel rector de la parròquia, Carles Grané.
L'interior de l'església fou reformada l'any 1933 sota la supervisió de mossèn Josep Duran. Fou reformat sencer l'altar major i es van construir noves capelles. Com a conseqüència de la Guerra Civil Espanyola, entre 1939 i 1941, es van construir de nou l'altar i el cancell de l'església, que havien estat destruïts. Aquesta reforma fou a terme per l'arquitecte Francesc Folguera i Grassi. Finalment, l'última gran reforma de l'edifici, l'any 1997, fou encarregada per mossèn Mateu Santacana que va fer rahbilitar el campanar, la reconstruir la coberta de la nau central i remodelar de la façana, que es va revestir de marbre blanquinós. Aquesta última reforma fou dirigida per l'arquitecte Francesc Jornet i l'aparellador Vicenç Font.

## Referències

* ↑ «Església Parroquial de Sant Vicenç». pat.mapa. Barcelona: Generalitat de Catalunya, 2008?.
* ↑ «Església Parroquial de Sant Vicenç». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 30 juliol 2013].
* ↑ Aymerich, Enric. La nostra parròquia en el decurs dels temps. [S.l.]: l'autor, 1982.
* 1 2

## Enllaços externs

* Església Parroquial de Sant Vicenç - Patrimoni Cultural Català
* Església Parroquial de Sant Vicenç - Pobles de Catalunya
# Església Reformada de Perpinyà

L'Església Reformada de Perpinyà és el temple de l'Església Reformada de França (ERF) de la ciutat de Perpinyà, a la comarca del Rosselló, de la Catalunya del Nord.
És al sud-est de la vila, en el barri de la Lluneta, en el número 9 del carrer del Coronel Alphonse d'Ornano. Té annex el Centre Protestant, al costat mateix, però que dona a l'avinguda de Robert Emmanuel Brousse.
La seva seu original era a la plaça de Jacint Rigau, on encara hi ha l'edifici amb el rètol de Temple Protestant damunt de la porta d'entrada, a la façana de migdia.
L'Església Reformada de França està actualment fusionada amb l'Església Luterana en l'Església Protestant Unida de França, o Església Luterana Reformada.

## Referències

* ↑ L'Església Evangèlica ADD de Perpinyà en els ortofotomapes de l'IGN

## Enllaços externs

* Pàgina web de les esglésies de Perpinyà
# Església d'Ekhvevi

L'església d'Ekhvevi o església de la Mare de Déu d'Ekhvevi (en georgià: ეხვევის ღვთისმშობლის ეკლესია) és un temple de l'Església ortodoxa georgiana del segle xi a la regió occidental d'Imerècia de Geòrgia. Basílica d'una única nau, l'església és coneguda per l'ornamentació de maçoneria tallada a les façanes exteriors. L'església està inscrita en la llista dels Monuments Culturals destacats de Geòrgia.

## Descripció

L'església d'Ekhvevi es troba en un vessant d'una muntanya del poble d'Eto-Ekhvevi, a la vall del riu Qvirila, a 10 km a l'est de la ciutat de Sachkhere, al municipi de Sachkhere, a la regió d'Imerècia. L'església és una petita basílica d'un sol cos, dedicada a la Mare de Déu. Està construïda amb grans pedres picades. L'església tenia capelles al nord i a l'oest, encara existents l'any 1897; quan Ekvtime Taqaishvili va visitar l'església el 1920, s'havien perdut en els projectes de reconstrucció.
A l'absis, a cada costat de les finestres, n'hi ha un petit nínxol, i damunt els nínxols hi ha grans i profunds buits en dos nivells. Els nivells inferiors s'obren cap a l'est per petites finestres oblongues i estretes, amb arquivoltes simplement tallades. Els pisos superiors dels nínxols serveixen com a sacrarium (piques) i tenen petites obertures rodones. La planta inferior comunica amb la superior per una obertura quadrada, coberta per una llosa de pedra desmuntable. El sostre de l'església de volta de canó recolza sobre tres arcs.
L'iconòstasi, com es desprèn de les seves restes, era de marbre, amb una porta al centre. Les altres lloses de marbre van ser traslladades pel metropolità David al monestir de Jruchi a la dècada de 1830. Les façanes presenten una rica ornamentació en pedra. En destaquen els timpans decorats de les portes nord i oest, així com els marcs de les finestres, adornats amb motius entrellaçats i columnetes dobles a les façanes oest i est. A la base de la columnata esquerra de la finestra oriental hi ha una inscripció, en l'escriptura medieval georgiana asomtavruli, que conté un nom abreujat del possible constructor de l'església.

## Referències

* ↑ «List of Immovable Cultural Monuments» (en georgià). National Agency for Cultural Heritage Preservation of Georgia. [Consulta: 25 juliol 2019].
* 1 2 3 Taqaishvili, Ekvtime «Four Basilican Churches of the Qvirila valley». Georgica, 1, 2-3, 1936, pàg. 169-172.
# Església de Jesucrist dels Sants dels Darrers Dies (Strangita)

L'Església de Jesucrist dels Sants dels Últims Dies (Strangita) és una denominació del Moviment dels Sants dels Últims Dies, amb al voltant de tres centenars de membres a partir del 1998. És una organització totalment separada de l'Església de Jesucrist dels Sants dels Últims Dies, que és considerablement més gran i més coneguda, encara que ambdues esglésies diuen que són de l'organització original establerta per Joseph Smith (fill), el 6 d'abril de 1830. L'església Strangita té la seu a Vore Nova York, als afores de Burlington, Wisconsin, i accepta les demandes de James Strang com a successor de José Smith, a diferència de les de Brigham Young, Sidney Rigdon, José Smith III, o qualsevol altre mormó líder.

## Enllaços externs

* The Church of Jesus Christ of Latter Day Saints (Strangite), web oficial
# Església de Jesucrist dels Sants dels Darrers Dies a Portugal

L'Església de Jesucrist dels Sants dels Darrers Dies a Portugal és la comunitat dels mormons portuguesos.
Les primeres reunions de L'Església de Jesucrist dels Sants dels Darrers Dies realitzades en Portugal van ser entre les Forces Armades dels Estats Units estacionades al país a principis de 1970. Més tard, en 1974, el President de l'Església Spencer W. Kimball va visitar Portugal i va rebre la confirmació que l'Església seria reconeguda i que els missioners podien començar a treballar al país.
El novembre de 1974, el élder William Grant Bangerter dels Setanta va arribar a Lisboa per presidir la recentment creada Missió Portugal Lisboa. Quatre missioners van ser transferits d'una missió en Brasil per començar el treball. Les primeres reunions de la IJSDD van ser realitzades a la casa d'un membre de l'ambaixada canadenca que vivia en Portugal.
El juliol del 1975 hi havia 100 membres portuguesos i es van ser adherint fins a ser 1000 al juliol de 1978. Avui hi ha més de 38.000 membres organitzats en desenes de congregacions locals. Aquestes congregacions, anomenades ales i branques, serveixen com a centre de totes les activitats de l'Església local, incloent els cultes dels diumenges i classes per als nens, joves i adults, homes i dones. Activitats durant la setmana proporcionen oportunitats d'instrucció addicional, esdeveniments socials i ofertes culturals com a dansa, musicals i teatres a més d'actuacions esportives.
Portugal no posseeix cap temple SDD. El més proper es troba en Madrid, el qual és freqüentat per la majoria dels mormons portuguesos.
Església de Jesucrist dels Sants dels Darrers Dies a Portugal disposa de 20 centres d'història familiar.

## Referències

* ↑ Helena Freitas. «Igreja Mórmon disponibiliza registos até ao século XVI em 20 pontos do País». RTP, 01-12-2007. [Consulta: 24 agost 2011].