OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Isar (riu)

L'Isar és el tercer riu més llarg de Baviera, a Alemanya, amb 295 km de llargada. El seu nom és d'origen cèltic, de la paraula Isaria que significa torrencial.
El naixement del riu està situat als Alps d'Àustria, no gaire lluny de la frontera amb Alemanya, a la zona alpina de Karwendel. El riu entra a Alemanya per la ciutat de Mittenwald. Des d'aquí, el riu es dirigeix cap al nord passant per Sylvenstein, Lenggries, Bad Tölz, Geretsried, Wolfratshausen, la capital de Baviera, Múnic i partir d'aquí va cap al nord-est per Freising, Moosburg i Landshut fins a Deggendorf, on finalment desemboca al Danubi. Entre els hàbitats d'Europa central, els rius alpins es troben entre els més alterats per l'home durant els darrers cent anys. El riu Isar es troba així protegit.
Els seus afluents més importants són el Loisach i l'Amper.
Les inundacions que provoca són ara menors gràcies a la construcció els anys 50 de la presa de Sylvenstein per a la producció d'electricitat. En la dècada dels 2000 es va implementar un pla per reduir els risc d'inundacions. La planificació i la implementació van ser responsabilitat de l'Oficina Regional de Gestió de l'Aigua i de la ciutat de Munic. Es van eliminar els terraplens i es va ampliar el llit del riu, establint connexions amb les planes inundables dels voltants. Es van construir rampes de roca del llit del riu perquè els peixos poguessin tornar a moure's riu amunt.

## Referències

* ↑ «Isar». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 15 setembre 2024].
* ↑ Christof Mauch, Thomas Zeller (eds). Rivers in history : perspectives on waterways in Europe and North America. Pittsburgh, Pa. : University of Pittsburgh Press, 2008, p. 212. ISBN 978-0-8229-4345-7.
* ↑ Heckmann, Tobias; Haas, Florian; Abel, Judith; Rimböck, Andreas; Becht, Michael «Feeding the hungry river: Fluvial morphodynamics and the entrainment of artificially inserted sediment at the dammed river Isar, Eastern Alps, Germany». Geomorphology, 291, 15-08-2017, pàg. 128–142. DOI: 10.1016/j.geomorph.2017.01.025. ISSN: 0169-555X.
* ↑ Kabisch, Nadja; Korn, Horst; Stadler, Jutta; Bonn, Aletta. Nature-Based Solutions to Climate Change Adaptation in Urban Areas: Linkages between Science, Policy and Practice (en anglès). Springer, 2017-09-01, p. 265. ISBN 978-3-319-56091-5.

## Vegeu també

* Per a l'etimologia del nom Isar, vegeu el riu IJzer
# Isocromosoma

L'isocromosoma és aquell cromosoma que ha patit una mutació estructural que fa que sigui qq o pp en comptes de qp. Aquesta anomalia es dona quan el cromosoma, en la meiosi, es divideix pel centròmer de manera transversal en comptes de longitudinal. Aquest fet dona lloc a una descendència que serà monosòmica parcial pel braç que no ha anat a parar al gàmeta i alhora trisòmica pel braç que ha anat a parar per duplicat al gàmeta.

## Referències

* ↑ «ScienceDirect». [Consulta: 30 setembre 2018].
# Isometria d'Ito

En matemàtiques, l'isometria d'Ito, que duu el nom de Kiyosi Ito, és un fet crucial sobre les integrals estocàstiques d'Ito. Una de les seves principals aplicacions és permetre el càlcul de variàncies de variables aleatòries que venen donades com integrals d'Ito.
Sigui $W:[0,T]\times \Omega \to \mathbb {R}$ el procés de Wiener canònic en els nombres reals definit fins al temps $T>0$, i sigui $X:[0,T]\times \Omega \to \mathbb {R}$ un procés estocàstic que és adaptat a la filtració natural ${\mathcal {F}}_{*}^{W}$ del procés de Wiener. Llavors
    $\operatorname {E} \left[\left(\int _{0}^{T}X_{t}\,\mathrm {d} W_{t}\right)^{2}\right]=\operatorname {E} \left[\int _{0}^{T}X_{t}^{2}\,\mathrm {d} t\right],$
on $\operatorname {E}$ és l'esperança respecte la mesura clàssica de Wiener.
En altres paraules, l'integral d'Ito, com a funció de l'espai $L_{\mathrm {ad} }^{2}([0,T]\times \Omega )$ de processos adaptats de quadrat integrable a l'espai $L^{2}(\Omega )$ de variables aleatòries de quadrat integrable, és una isometria d'espais vectorials normats respecte les normes induïdes pels seus respectius productes escalars
    ${\begin{aligned}(X,Y)_{L_{\mathrm {ad} }^{2}([0,T]\times \Omega )}&:=\operatorname {E} \left(\int _{0}^{T}X_{t}\,Y_{t}\,\mathrm {d} t\right)\end{aligned}}$
i
    $(A,B)_{L^{2}(\Omega )}:=\operatorname {E} (AB).$
Com a conseqüència, la integral d'Ito respecta aquests productes escalars igualment, és a dir, es pot escriure
    $\operatorname {E} \left[\left(\int _{0}^{T}X_{t}\,\mathrm {d} W_{t}\right)\left(\int _{0}^{T}Y_{t}\,\mathrm {d} W_{t}\right)\right]=\operatorname {E} \left[\int _{0}^{T}X_{t}Y_{t}\,\mathrm {d} t\right]$
per $X,Y\in L_{\mathrm {ad} }^{2}([0,T]\times \Omega )$ .

## Referències

* Øksendal, Bernt K.. Stochastic Differential Equations: An Introduction with Applications. Springer, Berlin, 2003. ISBN 3-540-04758-1.
# Palau de Planalto

El Palau de Planalto (en portuguès: Palácio do Planalto) és la seu del poder executiu del Govern Federal brasiler. L'edifici està localitzat a la Plaça dels Tres Poders a Brasília, i va ser dissenyat per l'arquitecte Oscar Niemeyer. El Palau de Planalto forma part del projecte del Pla Pilot de la ciutat i va ser un dels primers edificis construïts a la ciutat.
La construcció del Palau de Planalto, el nom oficial del qual és «Palau dels Despatxos», va començar a construir-se el 10 de juliol de 1958 i va obeir al projecte arquitectònic elaborat per Oscar Niemeyer el 1956. Com la seu del Govern, l'expressió "O Planalto" s'utilitza sovint com a metonímia de la branca executiva del govern.
L'oficina del president de la República es troba al Palau de Planalto. No obstant, el president i la seva família no hi viuen; la residència oficial del president és el Palau de l'Alvorada. A més del president, alguns alts consellers també tenen oficines al Planalto, entre ells el vicepresident del Brasil, així com la Casa Civil i el Gabinet de Seguretat Institucional. Els altres ministeris s'estableixen al llarg de l'esplanada de dos ministeris.
L'arquitecte va ser també creador de la majoria dels edificis importants a la nova capital del Brasil. La idea era projectar una imatge de simplicitat i modernitat utilitzant línies i ones per compondre les columnes i les estructures exteriors

## Referències

* ↑ Palácio do Planalto Arxivat 1 March 2011 a Wayback Machine. Presidency of Brazil. Retrieved 19 July 2009. (portuguès)
# Itraconazole

L'itraconazole és un medicament antifúngic utilitzat per tractar una sèrie d'infeccions per fongs. Això inclou l'aspergil·losi, blastomicosi, coccidioidomicosi, histoplasmosi i paracoccidioidomicosi. Es pot administrar per via oral o intravenosa.
Els efectes secundaris comuns inclouen nàusees, diarrea, dolor abdominal, erupció cutània i mal de cap. Els efectes secundaris greus poden incloure problemes hepàtics, insuficiència cardíaca, síndrome de Stevens-Johnson i reaccions al·lèrgiques inclosa l'anafilaxi. No és clar si és segur el seu ús durant l'embaràs o la lactància materna. Forma part de la família de medicaments triazòlics. Atura el creixement dels fongs afectant la membrana cel·lular o afectant el seu metabolisme.
L'itraconazole va ser patentat el 1978 i aprovat per a ús mèdic als Estats Units el 1992. Està a la Llista de medicaments essencials de l'Organització Mundial de la Salut.
Treballs d'investigació recents suggereixen que l'itraconazole també es podria utilitzar en el tractament del càncer mitjançant la inhibició de la via Hedgehog de manera similar al sonidegib.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Itraconazole». The American Society of Health-System Pharmacists. [Consulta: 8 desembre 2017].
* ↑ «Itraconazole Use During Pregnancy». Drugs.com, 20-03-2019. [Consulta: 15 maig 2020].
* ↑ Analogue-based Drug Discovery (en anglès). John Wiley & Sons, 2006, p. 503. ISBN 9783527607495.
* ↑ World Health Organization model list of essential medicines: 21st list 2019. Geneva: World Health Organization, 2019. WHO/MVP/EMP/IAU/2019.06. License: CC BY-NC-SA 3.0 IGO.
* ↑ «Inhibition of the hedgehog pathway for the treatment of cancer using Itraconazole». OncoTargets and Therapy, vol. 12, 2019, pàg. 6875–6886. DOI: 10.2147/OTT.S223119. PMC: 6711563. PMID: 31692536.
# Ixikisme

L'ixikisme (turc: Işıkçılık o Işık Aleviliği), també conegut com a çinarisme o alevisme ixik, és una religió sincrètica i un moviment religiós entre molts alevis que han desenvolupat una interpretació alternativa de l'alevisme i la seva història. Ha estat organitzat per l'escriptor Erdoğan Çınar, amb la publicació del seu llibre Aleviliğin Gizli Tarihi (‘La història secreta de l'alevisme’) l'any 2004. El llibre d'Erdoğan Çınar va rebre moltes crítiques de les figures religioses alevis.
El moviment ixik sosté que el terme alevi deriva dels antics luvis d'Anatòlia i que luvi significa ‘persones de llum’ en llengua hitita, mentre que segons la interpretació tradicional alevi prové de l'àrab علوي, ‘alawī i, per tant, significa ‘seguidors d'Alí’.

## Referències

* ↑ http://www.youtube.com/watch?v=3G5xw_AD8WM

## Bibliografia

Les fonts principals de l'ixikisme són les obres d'Erdoğan Çınar:
* Aleviliğin Gizli Tarihi. Demirin Üstünde Karınca İzi (La història secreta de l’alevisme. Traces de formigues sobre ferro) (2004)
* Aleviliğin Kayıp Bin Yılı (325-1325). Yolcu Ateşte Yanmak İle Yol Yanmaz (Els mil anys perduts d’alevisme (325-1325). El passatger crema al foc) (2006)
* Kayıp Bir Alevi Efsanesi (La llegenda d'una flama perduda) (2007)
* Aleviliğin Kökleri & Abdal Musa'nın Sırrı (Les arrels de l’alevisme i el secret d’Abdal Musa) (2008)
# Institut Jaume Vicens Vives

L'Institut Jaume Vicens Vives és un Institut d'Educació Secundària de la ciutat de Girona fundat l'any 1846. Conegut amb el nom popular d'Institut de Girona, té uns 900 alumnes i un equip docent de 87 professors que imparteix els cursos d'ESO, Batxillerat LOE (en les modalitats de diürn, nocturn i a distància) i del Batxillerat Internacional.
Entre 1841 i 1966, la seva seu fou a la Casa Cartellà, l'antic convent de l'orde mendicant dels Frares Menors Caputxins, seu actual de l'Arxiu Municipal de Girona i del Museu d'Història de Girona. Actualment està situat al carrer Isabel la Catòlica 17.

## Història

El Govern espanyol va fundar l'institut de segona ensenyança el 1845, com a part d'un pla gran per millorar els estudis de secundària. És per això que es creà un centre a cada capital de província. Així, el 17 de setembre un institut de segona ensenyança es va establir a Girona, a l'antic convent dels Frares Menors Caputxins. Amb pocs recursos, proporcionats per la Diputació provincial, l'institut va poder començar el curs i va poder comprar importants col·leccions a París d'història natural, botànica, química i física, i es va crear una important biblioteca per als alumnes i per als habitants de la ciutat de Girona. També entre el 1963 i 1965 va disposar d'una coral, dirigida per Josep Viader, que alhora era director del Conservatori de Música Isaac Albéniz de Girona.
Des del 1966, l'escola és en unes noves instal·lacions, construït a la part alta de Girona. L'institut és el principal centre educatiu a la província de Girona, amb instal·lacions renovades i alguns cursos experimentals, com el Programa del Diploma del Batxillerat Internacional des de 1999. A més, l'equip directiu liderat per Estanislau Puig va crear la Fundació de l'Institut Jaume Vicens Vives, i un patronat d'exalumnes, per donar suport a aquestes noves experiències.

## Referències

* 1 2 «I.E.S. Jaume Vicens Vives». International education - International Baccalaureate. [Consulta: 30 desembre 2015].
* ↑ Segons «Institut Jaume Vicens Vives». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana., entre 1847 i 1967
* ↑ Vilallonga, Borja «Els avatars del patrimoni de l'Institut Vicens Vives». Revista de Girona. Diputació de Girona [Girona], 229, 2005, pàg. 18–25. ISSN: 0211-2663.

## Enllaços externs

* Institut Jaume Vicens Vives - Lloc web oficial
# Institut Lister de Medicina Preventiva

L'Institut Lister de Medicina Preventiva, informalment conegut com a Institut Lister,es va establir com un institut de recerca (Institut Britànic de Medicina Preventiva) en 1891, amb el bacteriòleg Marc Armand Ruffer com el seu primer director, amb una subvenció de 250.000 £ d'Edward Cecil Guinness de la família Guinness. Tenia locals a Chelsea a Londres, Sudbury, a Suffolk, i Elstree a Hertfordshire. Va ser la primera investigació mèdica caritativa al Regne Unit. El seu nom es va canviar a Institut Jenner (en record de Edward Jenner el pioner de la vacuna contra la verola) en 1898 i després, en 1903, com l'Institut Lister en honor del gran cirurgià i pioner mèdic, el Dr. Joseph Lister. El 1905, l'institut va esdevenir una Escola de la Universitat de Londres.

## Referències

* ↑ R G Wilson: "Guinness, Edward Cecil, first earl of Iveagh (1847–1927)", Oxford Dictionary of National Biography, Oxford University Press, 2004; online edn, Oct 2006, Accessed 4 Oct 2014
* ↑ «Transcript of Prof. Albert Neuberger in conversation with Prof. Robin Marshall and Dr. George Tait, December 1989, with link to download option - subscription based. Covers his involvement with the institute». Arxivat de l'original el 4 de març 2016. [Consulta: 27 gener 2012].
* ↑ Harriette Chick, Margaret Hume, Marjorie MacFarlane, War on Disease: a history of the Lister Institute, Publisher A. Deutsch, 1971, ISBN 978-0-233-96220-7, 251 pages. (page 54 and page 80)
* ↑ «Lister Institute website, accessed 28 November 2013». Lister-institute.org.uk. [Consulta: 28 octubre 2013].
# Adans

Els adans són els membres d'un grup ètnic que viuen a la zona fronterera entre Ghana i Togo. Els adans, juntament amb els agotimes, són dos grups ètnics que parlen la llengua adangbe que són considerats dos grups separats. Entre els dos estats africans hi ha uns 2.800 persones que parlaven aquesta llengua en 2005, tot i que dades de 2020 els situen en 11.000 parlants.

## A Ghana

A Ghana hi ha 250 parlants d'adangbe (adans i agotimes). La majoria dels agotimes viuen a la regió Volta, a la zona fronterera amb Togo, a l'est de la ciutat de Ho. Aquests parlen adangbe i ga.

### Religió

El 95% dels adans i agotimes de Ghana són cristians. El 5% restants creuen en religions africanes tradicionals. El 60% dels cristians són catòlics, el 20% són protestants i el 20% pertanyen a altres esglésies cristianes. Segons el joshuaproject, el 23% dels cristians són evangelistes.

## A Togo

A Togo hi ha 2.520 adans i agotimes parlants d'adangbe. Aquests viuen a la zona fronterera amb Ghana, a prop de la ciutat ghanesa de Ho.

### Religió

El 95% dels adans són cristians i el 5% pertanyen a religions africanes tradicionals. El 70% dels cristians són catòlics, el 15% són protestants i el 15% restants segueixen altres esglésies cristianes. Segons el joshuaproject, només el 4% dels adans togolesos són evangelistes.

## Referències

* 1 2 «Adangbe». ethnologue. [Consulta: 8 febrer 2015].
* ↑ «Language: Adangbe». joshuaproject. [Consulta: 8 febrer 2015].
* ↑ «Adan, Adangbe in Ghana» (en anglès). joshuaproject. [Consulta: 9 febrer 2015].
* ↑ «Languages: Adan, Adangbe in Ghana» (en anglès). joshuaproject. [Consulta: 9 febrer 2015].
* ↑ «Religion. Adan, Adangbe in Ghana» (en anglès). joshuaproject. [Consulta: 9 febrer 2015].
* ↑ «Adan, Adangbe in Togo» (en anglès). joshuaproject. [Consulta: 9 febrer 2015].
* ↑ «Religion: Adan, Adangbe in Togo» (en anglès). joshuaproject. [Consulta: 9 febrer 2015].
# Operació Banner

L'Operació Banner (en anglès: Operation Banner) va ser el nom operatiu de la intervenció de les Forces Armades britàniques a Irlanda del Nord del 1969 al 2007, en el marc del conflicte nord-irlandès. Va ser el desplegament continu més llarg de la història militar britànica, en el que més de 300.000 soldats van ser mobilitzats.
En el moment més àlgid de l’operació als anys setanta, es van desplegar unes 21.000 tropes britàniques. L'Exèrcit britànic es va desplegar inicialment, a petició del govern unionista d'Irlanda del Nord, en resposta als aldarulls d'agost de 1969. El seu paper era donar suport a la Royal Ulster Constabulary (RUC) i afirmar l'autoritat del Govern britànic a Irlanda del Nord. Això va implicar activitats de contrainsurgència i donar suport a la policia en tasques de seguretat interna, com ara la vigilància de punts clau, l'establiment de punts de control i patrulles, la realització d’atacs i escorcolls, el control d’antiavalots i la desarticulació d'explosius. Com a part de l'operació, també es va formar un nou regiment de reclutament local: l'Ulster Defence Regiment (UDR).
L'Exèrcit Republicà Irlandès Provisional (IRA o PIRA) va fer una campanya de guerrilla contra l’Exèrcit britànic del 1970 al 1997. Tot i que inicialment els catòlics van donar la benvinguda a les tropes perquè veien la RUC com una policia sectària, [13] el desplegament posterior van anar fent créixer l'hostilitat però l’hostilitat, sobretot després d’episodis com la batalla de Falls (1970), l'Operació Demetrius (1971) i el Diumenge Sagnant (1972). En els seus esforços per derrotar l'IRA, van ser freqüents els episodis de connivència entre militars britànics i paramilitars lleialistes de l'Ulster. Des de finals dels anys setanta, el govern britànic va adoptar una política d '"ulsterització", que significava donar un paper més important a les forces locals: l'UDR i la RUC. Després de l'Acord de Divendres Sant el 1998, l'operació es va reduir gradualment i la gran majoria de les tropes britàniques van ser retirades.
Segons el Ministeri de Defensa britànic, 1.441 militars britànics van morir en servei durant l'Operació Banner; 722 dels quals en atacs paramilitars, i 719 a causa d'altres causes. Va patir la major pèrdua de vides a l'emboscada de Warrenpoint el 1979. L'exèrcit britànic va matar 307 persones durant l’operació, aproximadament el 51% de les quals eren civils i el 42% eren paramilitars republicans.

## Referències

* 1 2 «L'exèrcit britànic abandona l'Ulster». La Xarxa, 01-08-2007 [Consulta: 19 desembre 2020].
* ↑ O'Neill, Julian «The Troubles: How 1969 violence led to Army's longest campaign» (en anglès). BBC News, 13-08-2019 [Consulta: 19 desembre 2020].
* ↑ Wallace, Ben «Armed Forces mark 50 years since the start of operations in Northern Ireland» (en anglès). Govern del Regne Unit, 14-08-2019 [Consulta: 19 desembre 2020].
* ↑ «1969: British troops sent into Northern Ireland» (en anglès). BBC, 14-08-1969 [Consulta: 19 desembre 2020].
* 1 2 3 «UK Armed Forces Operational deaths post World War II» (pdf) (en anglès). Ministeri de Defensa del Regne Unit. [Consulta: 19 desembre 2020].
# Operació Berlín

    "Operació Berlín" dirigeix aquí. Per a l'intent de rescat durant l'Operació Horta, veure Operació Berlín (rescat d'Arnhem)
L'Operació Berlín va ser l'atac contra les rutes comercials portat a terme pels vaixells alemanys Scharnhorst i Gneisenau entre gener i març de 1941. El comandant en cap de l'operació va ser l'almirall Günther Lütjens, qui posteriorment comandaria la famosa travessia del Bismarck i del Prinz Eugen.
En un inici, ambdós vaixells van avortar l'operació al desembre de 1940, però finalment salparen de Kiel el 22 de gener de 1941. Van ser vistos en route pel Gran Belt i l'Almirallat britànic va ser advertit. L'Almirall Sir John Tovey salpà amb un fort grup (compost per 3 cuirassats, 8 creuers i 11 destructors), amb l'esperança d'interceptar les naus alemanyes entre Islàndia i les illes Fèroe. Però l'Almirall Lutjens dirigí la seva flotilla a través de l'estret de Dinamarca cap a l'Atlàntic, on es posicionaren per interceptar combois entre Canadà i el Regne Unit.
Aconseguiren interceptar el Comboi HX-106, però l'atac s'avortà quan el cuirassat d'escorta HMS Ramillies va ser detectat. Lutjens tenia ordres d'evitar el combat amb les grans naus enemigues i, afortunadament pels alemanys, els britànics no van fer una identificació acurada.
Després de carregar combustible, els alemanys perderen el comboi HX-111, però es trobaren un comboi buit que es dirigia de retorn cap als Estats Units. Després de 12 hores, els alemanys havien enfonsat 5 vaixells, però s'informà de l'atac. Llavors, la flotilla es dirigí cap a les Açores per interceptar els combois en ruta entre l'Àfrica Oriental i el Regne Unit.
De nou s'albirà un comboi, però de nou no va ser atacat deguda la presència del vell cuirassat HMS Malaya, i el Scharnhorst i el Gneisenau es limitaren a dirigir els atacs dels U-boots.
Les dues naus alemanyes, llavors, es dirigiren cap a l'Atlàntic occidental. Dos combois sense escorta van ser atacats, amb 16 vaixells enfonsats o capturats. Un d'ells, el Chilean Reefer, ocasionà problemes, doncs va fer fum, va informar per ràdio de la seva posició acuradament i fins i tot replicà el foc del Gneisenau amb el seu petit canó de coberta. Lutjens no estava segur de les veritables capacitats del Chilean Reefer i, durant l'acció, aparegué el HMS Rodney, possiblement responent a les crides radiofòniques. Els vaixells alemanys es retiraren mentre que el Rodney recollia supervivents.
Finalment, els vaixells alemanys reberen ordres de tornar cap a Brest, trobant-se amb la seva escorta naval i aèria el 21 de març i arribant a port l'endemà.
En total, havien navegat unes 18.000 milles en 60 dies i destruït o capturat 22 vaixells. Van rebre subministraments i combustible de l'Uckermark, Ermland, Schlettstadt, Friedrich Breme i Hamburg.

## Enllaços externs

* Scharnhorst: la història: Operació Berlín Arxivat 2019-07-19 a Wayback Machine.
# Operació Salmó

L'Operació Salmó és el nom amb què va anomenar Luis Carrero Blanco l'estratègia per aconseguir que el general Francisco Franco designés com a successor seu a Joan Carles de Borbó.
Van ser els ministres de l'Opus Dei encapçalats per Luís Carrero Blanco i Laureà López Rodó els que idearen aquesta operació que comptava amb l'oposició de diverses persones del règim la qual cosa unida a l'habitual lentitud decissòria del general Franco portaren a donar aquest nom a la seva estratègia, ja que s'havia de tenir la mateixa paciència que amb la pesca del salmó.

## Referències

Historia y Vida, número especial
# Operació Washtub

L'Operació Washtub fou una operació secreta realitzada per la CIA amb l'objectiu de plantar armes soviètiques suposadament capturades al país de Nicaragua per a demostrar suposats tractes de Guatemala amb Moscou. Fou part de l'esforç per a enderrocar al president de Guatemala Jacobo Árbenz Guzmán l'any 1954.
El 19 de febrer de l'any 1954, la CIA plantà un gran nombre d'armes soviètiques a la costa de Nicaragua, que resultarien posteriorment "descobertes" per pescadors a sou del dictador recolzat pels Estats Units, el president Anastasio Somoza García. El 7 de maig de l'any 1954, el president Somoza afirmà a diversos reporters que un submarí soviètic havia sigut fotografiat (sense marques). La història involucrava aparentment als esquadrons d'assassinats de Guatemala (instruïts per la màfia). La premsa i el públic en general es varen mostrar escèptics i els fets no varen tenir molta repercussió.

## Referències

* ↑ Secret History: The CIA's Classified Account of Its Operations in Guatemala, 1952-1954, p. 57.
* ↑ Piero, p. 57 referring to Gleijeses, Shattered Hope, p. 294