OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Accident ferroviari de les Franqueses del Vallès del 1979

L'accident ferroviari de les Franqueses del Vallès del 1979 es va produir a un quilòmetre de distància de la població de les Franqueses del Vallès, al Vallès Oriental, prop de l'estació de les Franqueses del Vallès. És un dels accidents de tren més greus ocorreguts a Catalunya pel nombre de ferits, només dos anys abans havia succeït un altre accident a Sant Andreu de la Barca, el 1977.

## Esdeveniment

L'accident es va produir entre dos trens que viatjaven per la línia Barcelona-Ripoll. El tren GR2-10908, una unitat 436, procedent de Vic i que anava cap a Barcelona va detectar una anomalia en els frens i en arribar a Sant Martí de Centelles van fer evacuar els passatgers i va seguir a marxa lenta fins a Figaró per a trucar als superiors i demanar instruccions.
El tren es va desfrenar i va seguir cap a la Garriga sense passatge i sense conductor. Quan se'n van adonar, els empleats de RENFE van trucar a l'estació de la Garriga, però el tren ja estava passant de llarg. El Control Central de la línia va ordenar el tall de l'energia elèctrica.
Tot i que a l'estació de les Franqueses del Vallès es va fer un canvi d'agulles perquè el tren descarrilés en una via d'aparcament, el tren, que viatjava a 100 km/h, va seguir per la via principal amb direcció a Barcelona i va xocar amb un tren de passatgers que anava amb direcció a Ripoll. Un total de cinc vagons van descarrilar, provocant la mort de 22 persones, 19 a l'acte i altres 3 d'entre la cinquantena de ferits.
L'any 2019, l'Ajuntament de Les Franqueses del Vallès va organitzar un acte de record per les víctimes i per les persones que hi van ajudar en el moment de l'accident. L'acte, el primer després de 40 anys de l'accident, va comptar amb l'assistència de supervivents i familiars de víctimes.

## Referències

* 1 2 3 4 «Un fallo humano provocó la tragedia». ADN, 07-12-1979. [Consulta: 23 juliol 2010].
* ↑ «Accident de tren a les Franqueses del Vallès el 1979». Apagafocs, revista dels bombers de Catalunya. Bombers de Catalunya, 2, 2009, pp. 12-13.
* 1 2 NacióGranollers. «Les Franqueses commemora els 40 anys de l'accident ferroviari de 1979 | NacióGranollers». [Consulta: 10 desembre 2019].
# Acció militar del 17 de novembre de 1865

L'Acció militar del 17 novembre 1865 va ser un combat naval menor de la Guerra hispanosudamericana que es va produir a la costa xilena, entre Tomé i Talcahuano, quan el remolcador xilè Independencia va capturar una llanxa artillada espanyola despatxada des de la fragata d'hèlix Resolución per impedir en tràfic de vaixells menors a la zona.
Al començament de la guerra, el comandant de l'esquadra espanyola, el tinent general José Manuel Pareja, va declarar el bloqueig de tota la costa xilena i va dividir les seves unitats entre diferents ports. A la fragata blindada Resolución se li va encomanar el bloqueig dels ports de la badia de Concepción. Per optimitzar l'efectivitat del bloqueig, els espanyols van armar una de les llanxes del vaixell amb una peça d'artilleria i la van destacar per impedir el trànsit de vaixells xilens de Talcahuano a Penco i Tomé.
Davant Tomé, el petit remolcador xilè Independencia va cometre la imprudència d'apropar massa a la llanxa espanyola i, davant els trets realitzats per aquesta, va simular rendir-se. El remolcador va apagar els llums i va aturar les màquines i deixar que la llanxa s'aproximés. Quan els mariners espanyols es disposaven a prendre possessió de la seva presa, van ser sorpresos per un centenar de militars xilens armats que viatjaven a bord de l'Independencia i no van tenir més remei que rendir-se. La llanxa i els seus tripulants van ser portats al Constitución.
La captura de la llanxa artillada espanyola i la seva dotació va ser referida a l'edició de El Mercurio del 25 de novembre de 1865 i en la del diari nord-americà The New York Times de l'1 de gener de l'any següent. A Espanya la notícia va arribar final de mes.

## Referències

* ↑ López Urrutia, Carlos. Historia de la Marina de Chile (en castellà). Lulu.com, 2008, p. 299-300. ISBN 0615185746.
# Acetogènesi

L'acetogènesi és un procés amb el qual es produeix acetat per part de bacteris anaerobis des de diverses fonts energètiques (com per exemple, l'hidrogen) i fonts de carboni (per exemple el diòxid de carboni). Les diferents espècies bacterianes capaces de fer l'acetogènesi reben el nom col·lectiu de acetògens. Alguns acetògens poden sintetitzar acetat atotròficament a partir de CO₂ i H₂.

## Bioquímica

El precursor de l'àcid acètic és el tioèster acetil CoA. Les diverses reaccions de l'acetogènesi inclouen la reducció del dióxid de carboni a monòxid de carboni i la unió del monòxid de carboni a un grup metil.
    2 CO₂ + 4 H₂ → CH₃COOH + 2H₂O
Aquesta via també s'anomena Via de Wood-Ljungdahl.

## Referències

* ↑ Stephen W. Ragsdale "Metals and Their Scaffolds To Promote Difficult Enzymatic Reactions" Chemical Reviews 2006, volume 106, 3317-3337. doi:10.1021/cr0503153
# Achawa

L'achawa (Axagua, Xagua) és una llengua de la família arawak, parlada actualment pel 65% del poble indígena achagua que viu als marges del riu Meta, a Puerto López, Meta (Colòmbia) i La Bella Casanare (departament de Meta). Antigament els achagua estaven situats a la ciutat de Carora, Veneçuela però van fugir al costat dels Caquetíos seguint els corrents del Riu Morere i el Riu Tocuyo després que els espanyols colonitzadors de l'època els sotmetessin al voltant de 2000 cases d'adoctrinament sota els costums de l'Imperi Espanyol.

## Sintaxi

L'achawa és una llengua aglutinant, en la qual cada morfema nominal o verbal és modificat per sufixs que operen amb marques de gènere, número, temps, mode, vincles entre actants i de cas.

## Fonologia

Registra 5 vocals, cadascuna amb la corresponent vocal llarga i 16 consonants.

### Vocals

Presenta una vocal llarga per cada vocal comuna
| | Anteriors | Centrals | Posteriors |
| Tancades | i i: | | o o: |
| Mitjanes | e e: | | o o: |
| Obertes | | a a: | |

### Consonants

| | | labial | alveolar | prepalatal | vetllar | glotal |
| oclusivas | sordes | p | t | | k | ʔ |
| oclusivas | sonores | b | d | | | |
| nasals | nasals | m | n | | | |
| Fricatives | Fricatives | | s | ʃ | | h |
| africades | africades | | | ʧ | | |
| vibrant | vibrant | | ɾ | | | |
| lateral | lateral | | l | | | |
| aproximant | aproximant | w | | j | | |

## Referències

* ↑ Neira, Alonso de. «The Art and Vocabulary of the Achagua Language». World Digital Library. [Consulta: 23 maig 2013].
* ↑ «https://lenguasdecolombia.caroycuervo.gov.co/contenido/Lenguas-indigenas/Ficha-de-lengua/contenido/24&».
* ↑ «Comunidad indígena Achagua».
* ↑ «Otras denominaciones de la lengua Achagua». Ministerio de Cultura - Lengua Achagua, .
* ↑ Lozano, Miguel Ángel Meléndez. Esbozo grammatical de la lengua achagua. Lenguas indígenas de Colombia: una visión descriptiva: Santafé de Bogotá: Instituto Caro y Cuervo., 2000, p. 625–640.

## Bibliografia

* Meléndez Lozano, Miguel Ángel (1989) "El nominal en Achagua"; Orinoquia; Lenguas Aborígenas de Colombia. Descripciones 4. Bogotá: CCELA - Universidad de Los Andes.
    (1994) "Esquemas sintácticos de la predicación e interpretación semántica en la lengua Achagua (Arawak)"; Bulletin de l'IFEA 23(3): 465-479.
    (2000) "Esbozo gramatical de la lengua achagua"; María Stella González de Pérez y María Luisa Rodríguez de Montes (eds.) Lenguas indígenas de Colombia: Una visión descriptiva. Bogotá: Instituto Caro y Cuervo.
    (2005) "La lengua achagua ¿Reviviendo o muriendo?"; UniverSOS 2: 67-83.
* Ministerio de Cultura (2012) "Achagua". Autodiagnósticos Sociolingüísticos. Bogotá.
* Neira, Alonso de y Juan Rivero (1762) "Arte y Vocabulario de la Lengua Achagua"; Lenguas de América: 1-174. Madrid: Manuscritos de la Real Biblioteca, 1928.
* Wilson, Peter J. & Stephen H. Levinsohn (1992) "Una descripción preliminar de la gramática del achagua (Arawak)". Bogotá: Instituto Lingüístico de Verano.
# Aclarida de fruits

L'aclarida de fruits és una feina habitual de la fructicultura que consisteix a treure molts dels fruits immadurs de l'arbre fruiter per tal que els que hi resten siguin més grossos quan maduren.
També l'aclarida de fruits és un fenomen natural pel qual els arbres es desprenen d'una gran part dels seus fruits començant pels que no han tingut una suficient fecundació. En algunes pruneres com la varietat Santa Rosa l'aclarida natural és excessiva i resten molt pocs fruits que arribin a madurar.
L'aclarida artificial de fruits es practica principalment en presseguers, pomeres i pereres. No és tan habitual en albercoquers i cirerers i nesprers on el calibre no sol ser comercialment determinant. En olivera només es fa en algunes varietats de taula.
Es pot fer amb productes químics del tipus hormonals o a mà en aquest cas l'alt cost de la mà d'obra el pot fer prohibitiu o només apte per a un conreu no professional.
L'aclarida manual es fa quan els fruits tenen la mida d'una avellana (normalment durant maig) i es fa pinçant-les amb tres dits (polze i els dos contigus) i fent que es desprenguin del peduncle.
A banda dels fruits també es poden aclarir les flors, els brots o altres parts de les plantes. També s'anomena aclarir a treure les plantes massa juntes per deixar-les convenientment espaiades.
En silvicultura l'aclarida és treure de manera selectiva alguns arbres per millorar el creixements dels que resten. L'aclarida es pot fer per incrementar la resistència a l'estrès ambiental com la secada, infestació per insectes o temperatures extremes.

## Referències

* ↑ «Còpia arxivada». Northern Arizona University. Arxivat de l'original el 2006-09-01. [Consulta: 15 abril 2011].

## Enllaços externs

* Diversos tipus d'aclarides
* Aclarida en pruneres
# Acord de Borja

L'Acord de Borja és un tractat signat el 1190 entre Alfons el Cast i Sanç VI de Navarra pel qual ambdós reis es comprometien a defendre's mútuament de les pretensions expansionistes d'Alfons VIII de Castella.
Ambdós reis van posar com a fiaça places en poder de Pero Ruiz d'Açagra, en garantia, de manera que si un rei incomplia l'acord, les places passaven a poder a de l'altre.

## Referències

* ↑ de Mariana, Juan; Sabau y Blanco, José. Historia general de España, Volum 7 (en castellà). Imprenta de Leonardo Nuñez de Vargas, 1818, p.97.
# Acord de Claredat

L'Acord de Claredat és una proposta d'acord impulsada pel Govern de Catalunya l'any 2023 que té per objectiu permetre a la ciutadania decidir políticament el futur de Catalunya.
El consell acadèmic de l'acord està format per: Marc Sanjaume-Calvet, Eva Anduiza Perea, Lesley-Ann Daniels, Astrid Barrio López, Mar Aguilera Vaqués, Marco Aparicio Wilhelmi, Pau Bossacoma Busquets, Elisenda Casañas Adam i Josep Lluís Martí Màrmol.

## Referències

* ↑ «Consell acadèmic». Acord de Claredat [Consulta: 17 octubre 2023].
* ↑ «Qui són els acadèmics que assessoraran el govern per a l'acord de claredat». Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, 18-04-2023 [Consulta: 17 octubre 2023].

## Enllaços externs

* Acord de Claredat - Lloc web oficial
# Acorus variegat

L'acorus variegat (Acorus gramineus) és una espècie botànica que pertany al gènere Acorus. És nativa d'Àsia, es pot trobar a l'Índia, Myanmar, Tailàndia, les Filipines, la Xina, Corea o el Japó.
És una planta rizomatosa, perenne, amb fulles que surten de l'extrem del rizoma i que li donen un aspecte herbaci. Floreix a la primavera en una inflorescència, un espàdix.

## Referències

* ↑ «Acorus gramineus». Noms de plantes. Corpus de fitonímia catalana. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 4 març 2022].
* ↑ «Acorus gramineus» (en anglès). North Carolina Plant Toolbox. NC State University. [Consulta: 4 març 2022].
* ↑ «Plant of the Week: Japanese Sweet Flag» (en anglès). Division of Agriculture. University of Arkansas System. [Consulta: 4 març 2022].

## Bibliografia

* Simon & Schuster's Guide to Freshwater and Marine Aquarium Fishes (en anglès). Nova York, United States: Simon & Schuster, Inc., 1976. ISBN 0-671-22809-9.
# Acreció (geologia)

L'Acreció en geologia és un procés pel qual s'afegeix material a una placa tectònica o massa de terra (continent, supercontinent o illa). Aquest material pot ser un sediment, arcs volcànics, muntanyes marines o altres de característiques ígnies. També s'anomena prisma d'acreció, ja que és una acumulació de sediments, en forma de falca, inserida longitudinalment a la zona superficial de contacte de dues plaques tectòniques convergents, zona superficial de subducció.

## Descripció

Hi ha dos tipus d'acrecions geològiques. El primer tipus és l'acreció de placa, implica l'addició de material a una placa tectònica. Quan xoquen dues plaques tectòniques, una de les plaques pot lliscar sota l'altra, en el procés conegut com a subducció. La placa que queda a sota flota en l'astenosfera i és empesa cap amunt i contra l'altra placa. Els sediments oceànics formen una massa de material que s'enganxa a la placa de sobre.
La segona forma d'acreció és l'acreció de massa de terra.Implica l'addició de sediment a la línia de costa o de riu, incrementant la superfície de terra. La deposició al·luvial és l'acreció de massa de terra més notable, sovint conté metalls preciosos en la llera dels rius i en els deltes fluvials.

## Referències

* ↑ Bjorlykke, Knut. Petroleum Geoscience: From Sedimentary Environments to Rock Physics (en anglès). Springer Science & Business Media, 2010, p. 249. ISBN 3642023320.

## Bibliografia

* Robert, Ballard D. Exploring Our Living Planet. Washington D.C.: The National Geographic Society, 1983.
* Sattler, Helen Roney. Our Patchwork Planet. Nova York: Lee & Shepard, 1995.
* Watson, John. "This Dynamic Planet." US Geological Survey. 6 desembre 2004 «Geologic Investigations Map I-2800: This Dynamic Planet». [Consulta: 8 juliol 2012].
Viccionari
# Acrobàcia

L'acrobàcia és una disciplina del circ i, dins les arts escèniques, l'art de fer salts, verticals, equilibris i altres posicions estàtiques i en moviment amb una finalitat estètica, amb una posada en escena determinada i normalment amb algun tipus de dramatúrgia. Sovint està combinada amb altres disciplines, com la dansa contemporània o el clown, per exemple. Pot ser a terra, una persona sola o diverses, o amb altres elements externs, incloent trapezi, ar, teles, corda fluixa, banda d'equilibris, diversos tipus de barra vertical, o també horitzontal, vehicles, etc.
En circ i espectacles semblants, és un número de varietats que fa l'artista, anomenat acròbata, amb aparells de tota mena, com ara anelles, perxes, filferros, o bé damunt d'una catifa col·locada a l'escenari o a la pista. Existeix també la dansa acrobàtica, per exemple en alguns balls de saló, que conté salts fora del comú i posicions d'equilibri normalment entre dos ballarins; la línia entre dansa acrobàtica i no acrobàtica és molt difusa i diferent per a cada disciplina i estil de dansa.
L'acrobàcia és una disciplina que al llarg de la història han hagut de dominar diferents tipus d'intèrprets, des de la comèdia togata del teatre llatí als actors formats per Grotowski, passant pels joglars, els actors orientals o a occident els dels entremesos i la comèdia de l'art en general, per exemple, entre d'altres.

## Etimologia

La paraula acròbata prové del grec Akrobatos que significa caminar sobre la punta dels peus. És la persona que fa habilitats sobre cordes o trapezis.

## Acrobàcia en l'educació

Les tècniques acrobàtiques s'usen com una part més de l'educació física i de consciència corporal, i a través d'elles d'educació emocional i autoconeixement. Els exercicis acrobàtics formen part de la formació i entrenament actoral actual. També, mitjançant aquests exercicis corporals, s'entrenen eines psicològiques. Es poden utilitzar altrament com un medi més d'integració social, especialment en nens, joves i adolescents.

## Galeria d'imatges

* Una acròbata amb cercle aeri
* A la corda fluixa
* Acròbates en un trapezi
* Acròbates amb vehicle a la corda fluixa
* Acrobàcia aèria

## Referències

* 1 2 Eugenio Barba, Les illes flotants.Institut del Teatre de la Diputació de Barcelona, 1983. ISBN 9788429719932 (català)
* ↑ Diversos autors, Pràctiques escèniques de l'edat mitjana als segles d'or, ISBN Universitat de València, 1999. ISBN 9788437033488 (català)
* ↑ Mercè Saumell i Vergès, Mercè Saumell, El teatre contemporani, Editorial UOC, 2006. ISBN 9788497884020 (català)
* ↑ Ferran Salmurri, Estratègies per educar les emocions, La Magrana, 2004. ISBN 9788482645117 (català)
# Acràsia

L'acràsia és la situació que es dona quan una persona actua en contra del que considera millor, és a dir, quan tot i saber que és més adequat fer una acció concreta, opta per la conducta contrària o per una alternativa diferent. Els pensadors clàssics atribuïen l'acràsia a la feblesa de la voluntat, que feia que s'optés a vegades per opcions plaents en contra del que la raó dicta com a preferible. Pels clàssics l'acràsia era la malaltia de l'ànima, l'individu acràsic és aquell que va allà on no vol. Donald Davidson, per contra, considera que si es produeix ve donat perquè el subjecte canvia momentàniament el seu criteri o l'escala de valors i opta pel que creu millor en aquell moment (sigui per autoconvenciment o per l'anàlisi real de les circumstàncies concretes), malgrat posteriorment pugui sorgir el remordiment.

## Referències

* ↑ Donald Davidson, 1969: How is Weakness of the Will Possible?, Essays on Actions and Events, Oxford: Clarendon, 1980
# Actor de veu

Un actor de veu és una especialitat de la carrera d'actor. Un actor de veu proporciona la seva veu per a qualsevol suport audiovisual com videojocs, atraccions, sèries radiofòniques, sèries de televisió, stop motion, animacions (com dibuixos animats, pel·lícules i curts animats), publicitat de televisió i ràdio. L'actor de doblatge n'és una especialitat i, per tant, un concepte més restringit.
Una pràctica comuna és contractar dones per als papers de nens. Això és especialment útil si una sèrie o una campanya publicitària dura diversos anys, ja que, mentre que la veu d'un actor adolescent canvia amb el temps, la d'una actriu adulta no ho fa.

## Actor de doblatge

Una especialitat concreta dels actors de veu és l'actor de doblatge que s'encarrega de substituir els diàlegs originals d'una producció audiovisual, a posteriori, en un estudi de gravació.
El doblatge pot dur-se a terme per diferents motius:
* Per l'adquisició d'un producte televisiu o cinematogràfic, especialment estranger, que es decideix difondre en l'idioma del país comprador. Aquest és el motiu més comú per fer un doblatge.
* Per solucionar la manca de fonogènia d'un actor que apareix a un espot televisiu, o per altres criteris de l'anunciant.
* Per corregir una gravació defectuosa de la banda de so d'una pel·lícula o sèrie.

## Vegeu també

* Audiodescripció
* Seiyū
# Acèfal (música)

L'acèfal és el començament (de frase, període, motiu, etc.) en què el primer temps del compàs (temps fort) és un silenci. Per tant, el començament s'inicia en temps dèbil.
No s'ha de confondre amb el començament anacrúsic, on es comença abans del temps fort. Acèfal significa literalment "sense cap", és a dir, sense el temps fort. Per exemple a un compàs ternari, la cançó comença a l'últim temps
# Acústica arquitectònica

L'acústica arquitectònica és una branca de l'acústica aplicada a l'arquitectura, que es dedica al control acústic de recintes o d'edificis complets, per a assolir un adequat aïllament acústic entre dos o més sales, o bé per a millorar l'acondicionat acústic a l'interior d'aquests. L'acústica arquitectònica estudia el control del so en llocs oberts o en espais tancats.
Entre els objectius de l'acústica arquitectònica hi ha:
* En teatres, auditoris, aules i altres espais destinats a que un públic escolti un so o segueixi una classe o un espectacle, que el so arribi clarament als oients, i que les reflexions del so a les parets, el sostre i el terra del local i els elements que contingui no distorsionin el so, sinó que el reforcin i en millorin la qualitat. Això es pot aconseguir amb una disposició adient de superfícies absorbents i reflectives (incloent, si cal, ajustar la forma i mida del local), i en certs casos amb el reforç d'un sistema electrònic d'amplificació.
* Evitar la propagació del so fins als llocs on pugui resultar perjudicial (aïllament sonor), i evitar l'augment del volum sonor per causa de l'edifici, en el mateix local que conté la font sonora.
* Permetre la privadesa de les converses on sigui necessari, sense ser oïdes per altres persones. Aquest problema presenta dificultats importants en espais oberts tals com una oficina de planta oberta (o sigui no dividida en despatxos tancats), però es pot resoldre amb la combinació de superfícies absorbents que no reflectin el so cap als oients, barreres d'altura parcial, una adequada disposició dels espais de treballs i un soroll de fons suficient perquè emmascari les converses sense arribar a ser molest.

## Vegeu també

* So
* Acústica

## Enllaços externs

* Instituto de Acústica del CSIC Arxivat 2007-01-17 a Wayback Machine..
* Sociedad española de acústica.
* Codigo Técnico de la Edificación - Documento básico HR - Protección contra el ruído Arxivat 2012-04-19 a Wayback Machine.. És la principal norma legal que afecta l'acústica arquitectònica a l'estat espanyol.
# Addizione Erculea

L' Addizione Erculea és una gran obra urbanística que va tenir lloc a Ferrara entre finals del segle XV i començaments del segle xvi, la primera de la seva classe en Europa. Va ser encarregada a l'arquitecte Biagio Rossetti pel Duc de Ferrara Hèrcules I d'Este (del qual agafa el nom) el 1484 després del setge de Ferrara per part de la República de Venècia. La seva funció principal era expandir l'àrea de ciutat i alhora reforçar el sistema de muralles defensives.
L'obra, que va ser realitzada entre 1492 i 1510, exaltava el prestigi de la cort dels Este i la situava a nivell de les corts europees més importants. Consta de dues artèries principals que connectaven les àrees vitals de la nova Addizione:
* Una llarga avinguda que va de Sud a Nord i connectava el Castello Estense amb la Porta degli Angeli a la muralla (l'actual Corso Ercole I d'Este).
* Una via d'est a oest que connecta dues portes a les muralles, l'anomenada via Equinozi (ara dividida en Corso Biagio Rossetti, Corso Porta Mare i Corso Porta Po.
Les dues artèries es creuen en el famós "Quadrivio degli Angeli", on es troben el Palazzo dei Diamanti, el Palazzo Turchi di Bagno i el Palazzo Prosperi-Sacrati. El projecte urbanístic així dibuixat ha romàs fins avui sense alteracions en la seva lògica i racionalitat moderna. El 1995 va suposar que la UNESCO reconegués el centre històric de Ferrara i l'incorporés a la llista de Patrimoni de la humanitat com a exemple de ciutat dissenyada en el Renaixement, i que conserva el seu centre històric intacte que fa de Ferrara la primera ciutat moderna d'Europa.

## Referències

* ↑ (anglès) World Heritage Committee. 19th session «WH Committee: Report of 19th Session, Berlin 1995». [Consulta: 15 juliol 2012].

## Enllaços externs

* Lucrècia Borja i Ferrara «Institut Internacional d'Estudis Borgians». Arxivat de l'original el 2008-12-29. [Consulta: 15 juliol 2012].

## Bibliografia

* Ferrara: Planificación de la ciudad ideal. Enregistrament de vídeo. Barcelona. Áncora The Open University 1990
* Ferrara and its province (text: Carlo Bassi i altres) Milano. Touring 2005
* Dins la muralla. Giorgio Bassani. Barcelona Edicions 62. 1989.ISBN 84-297-2904-6