OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Caramel (pel·lícula)

Caramel (àrab: سكر بنات, Sukkar banāt) és una pel·lícula libanesa de 2007 i representa el debut com a directora de llargmetratge de Nadine Labaki. El guió va ser coescrit per la mateixa Labaki amb Rodney El Haddad i Jihad Hojeily. Es va estrenar el 20 de maig de 2007 al Festival de Canes a la secció de la Quinzena de Cineastes, i va ser nominada al premi Càmera d'Or. S'ha doblat i subtitulat al català.
La història se centra en la vida de cinc dones libaneses que tracten temes com l'amor prohibit, les tradicions vinculants, la sexualitat reprimida, la lluita per acceptar el procés natural de l'edat i el deure versus el desig. La pel·lícula de Labaki és única perquè no mostra un Beirut devastat per la guerra, sinó un lloc càlid i acollidor on la gent tracta temes universals.
El títol de la pel·lícula fa referència a un mètode d'epilació que consisteix a escalfar sucre, aigua i suc de llimona. Labaki també implica simbòlicament la "idea de dolç i salat, dolç i agre" i mostra que les relacions quotidianes de vegades poden ser complicades, però finalment preval la germanor compartida entre els personatges femenins centrals.

## Referències

* 1 2 3 Bayoumy, Yara. «Film "Caramel" talks women, not war». Reuters, 31-08-2007. Arxivat de l'original el May 30, 2023. [Consulta: 29 maig 2023].
* ↑ «2 Lebanese filmmakers land in Cannes». The Daily Star, 21-04-2007 [Consulta: 29 desembre 2008].
* ↑ «60e Festival de Cannes» (en french). Festival de Cannes. Akamai, 19-04-2007. Arxivat de l'original el 22 April 2007. [Consulta: 29 desembre 2008].
* ↑ «Long Metrage - Caramel». Quinzaine des Realisateurs. Arxivat de l'original el 15 May 2009. [Consulta: 29 desembre 2008].
* ↑ «Caramel». Goita què fan, ara!. [Consulta: 1r maig 2024].
* ↑ Carver, Antonia. «Nadine Labaki attracts buyer buzz with debut feature Caramel». Screen Daily, 20-05-2007. Arxivat de l'original el December 7, 2007. [Consulta: 29 maig 2023].
# Escut de Riudecanyes

L'escut oficial de Riudecanyes té el següent blasonament:
Escut caironat d'or, 5 canyes de sinople sostingudes sobre un peu de sinoplemb una faixa ondada d'atzur rivetada d'argent. L'escut acoblat d'un bordó de prior d'or posat en pal darrere l'escut i timbrat amb una corona de baró.

## Història

Va ser aprovat el 2 d'octubre del 1997.
Escut parlant, referit al nom de la localitat: s'hi veu un riu, amb unes canyes a sobre. La vila fou el centre de la baronia d'Escornalbou des de 1387 (ho recorda la corona al capdamunt de l'escut). El bordó de prior del darrere fa referència al monestir de Sant Miquel d'Escornalbou, al qual pertanyia la baronia.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Baix Camp

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 2 d'octubre de 1997, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Riudecanyes.» (pdf). DOGC num. 2507, 02-10-1997. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut de Rivera

L'escut de Rivera va ser aprovat el 13 d'agost de 1938 i el seu creador va ser el Dr. Tell Ramis.
La meitat inferior té les nou franges de la bandera de l'Uruguai ubicades en forma vertical. Una franja vermella horitzontal enmig té la paraula Rivera. La part superior es divideix en dos quarters: l'esquerre té un arbre de plàtan, simbolitzant la flora del departament, mentre que el dret mostra el Cerro del Marco.

## Referències

* ↑ (castellà) Pàgina web de la Intendència Municipal de Rivera Arxivat 2010-06-24 a Wayback Machine.
# Escut de Salomó (Tarragonès)

L'escut oficial de Salomó té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sinople; un salomó d'argent encès d'or; el peu d'or, quatre pals de gules. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 28 de juny del 2002.
El canelobre penjant, conegut amb els noms de salomó o salamó, és un senyal parlant referent al nom de la localitat. Els quatre pals de les armes reials de Catalunya fan referència al fet que el poble, que pertanyia al priorat de Banyeres, estava sota la jurisdicció de la Corona.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Tarragonès

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/1809/2002, de 29 de maig, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Salomó.» (pdf). DOGC num 3666, 29-05-2002. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut de San José (Uruguai)

L'escut oficial de San José té el següent blasonament:
Escut rectangular. És una adaptació de la bandera d'Artigas en camp d'atzur, gules i blanc. Enmig de l'escut hi ha dues espases envoltades per branques de llorer. Per timbre, el Sol de Maig, d'or, un símbol independentista dels dos països riuplatencs: l'Argentina i l'Uruguai (vegeu, Bandera de San José).

## Història

Va ser aprovat pel Consell Departamental d'Administració el 19 d'octubre de 1926.
# Ranxo Tía Juana

Rancho Tía Juana, o Ti Juan va ser una concessió de terres feta a Santiago Arguello el 4 de març de 1829 pel governador José María de Echeandía. Amb una superfície de 26.019,53 acres cobria tot el que ara és Tijuana al municipi de Tijuana a Baixa Califòrnia, Mèxic, i parts de San Ysidro i la vall del riu Tijuana, San Diego, al sud de San Diego al comtat de San Diego, Califòrnia .

## Rerafons

La propietat del Rancho Tía Juana limitava al sud amb el Rancho El Rosario d'11 llegües, cedit per José María de Echeandía el 1827 a Don José Manuel Machado, un dels primers soldats estacionats al Presidio de San Diego.
La casa original del Rancho Tía Juana, es trobava just al sud de la frontera amb Mèxic, prop d'on hi ha actualment el pas fronterer entre Mèxic i els EUA.
Hi ha una teorìa que sosté que el nom Tijuan podria derivar del Kumeyaays Tehuan, una paraula a la que se li atribueixen diversos significats.

## Referències

* ↑ "The Rancho Tía Juana (Tijuana) Grant" by Antonio Padilla Corona, The Journal of San Diego History Vol.50, (Winter/Spring 2004)
* ↑ Rosemary Masterson, The Machado-Silvas Family, The Journal of San Diego History, SAN DIEGO HISTORICAL SOCIETY QUARTERLY, Winter 1969, Volume 15, Number 1, Rita Larkin, Editor.
* ↑ "The Rancho Tía Juana (Tijuana) Grant" by Antonio Padilla Corona, The Journal of San Diego History Vol.50, (Winter/Spring 2004)
* ↑ Padilla Corona, Antonio «The Rancho Tía Juana Grant». .

## Enllaços externs

* Mapa de localització
# Avinguda de la Reina Maria Cristina

L'Avinguda de la Reina Maria Cristina és una avinguda del districte de Sants-Montjuïc de Barcelona, que enllaça Plaça d'Espanya amb el Museu Nacional d'Art de Catalunya (MNAC) sobre el turó de Montjuïc.. L'avinguda fou urbanitzada per Josep Puig i Cadafalch i Guillem Busquets per a l'Exposició Internacional de Barcelona del 1929. Inicialment l'avinguda estava flanquejada per uns fanals de vidre de llum elèctrica de diferents colors en forma de columna d'estil art déco, que recordaven uns espàrrecs, dissenyats per Jean Claude Nicolas Forestier i realitzats per l'enginyer Marià Rubió i Bellver. Aquests fanals van restar fins a la Guerra Civil. Paral·lelament a aquestes columnes de vidre hi havia uns sortidors d'aigua obra de Carles Buigas existents fins a les reformes dels anys vuitanta que els van eliminar. Les dues Torres Venecianes, a l'encreuament d'aquesta avinguda amb Plaça d'Espanya, en són una altra fita d'interès.
Part de la Fira de Barcelona es localitza a l'avinguda, amb fires de comerç, tecnologia i de moda i diferents festivals succeint-se al llarg de l'any. És també el punt d'inici de la Marató de Barcelona i la popular cursa de la Mercè, així com un centre neuràlgic de diferents celebracions barcelonines al llarg de l'any, com la Festa de la Mercè (amb concerts variats i el Piromusical) o la desfilada de l'Orgull.
L'avinguda està recorreguda, en les seves voreres, per un seguit de fonts i cascades, que són il·luminades a diferents festivitats de l'any.

## Nom

L'avinguda va ser batejada originalment amb el nom d'Avinguda d'Amèrica, nom amb que va ser coneguda durant l'Exposició Internacional de Barcelona del 1929. Durant la Segona República, va rebre el nom d'Avinguda Pi i Maragall.
L'any 1939, el règim franquista va tornar a canviar el nom de l'avinguda per homenatjar a la reina regent Maria Cristina d'Habsburg-Lorena, segona muller d'Alfons XII i mare d'Alfons XIII.

## Transport

* Barcelona Metro – Espanya (TMB L1, L3, FGC L8)
* Línia d'autobús del TMB L97 (Barcelona Pl. Reina Maria Cristina – Castelldefels Bellamar)

## Vegeu també

* Urbanisme de Barcelona
* Hodonímia de Barcelona
* Arquitectura de Barcelona
* Art públic de Barcelona
* Eix de l'Exposició de 1929 a Montjuïc
* Pasarel·les pels vianants de Montjuïc

## Referències

* ↑ «Espàrrecs i fonts de l'Avinguda Maria Cristina». [Consulta: 26 febrer 2016].
* ↑ Cirici. Barcelona pam a pam. març 2013, p. 143.
* ↑ «Avinguda de la Reina Regent Maria Cristina». [Consulta: 26 febrer 2016].
* ↑ Daniel Rivas Bragado. «Pala de Victòria Eugènia a l'Exposició Internacional de Barcelona de 1929». [Consulta: 27 febrer 2025].
# Die Cactaceae

Die Cactaceae — abreujat Cactaceae (Backeberg) — és un llibre amb il·lustracions i descripcions botàniques que va ser escrit per l'horticultor i cactòleg aficionat alemany Curt Backeberg, especialment conegut per la seva col·lecció i classificació de cactus; qui va ser honoràriament invocat com a destacat botànic, que posseeix més de 5.000 noves descripcions d'espècies i varietats de cactus. Va ser editat en 6 volums en els anys 1958-1985 amb el nom de Die Cactaceae: Handbuch der Kakteenkunde.

## Referències

* ↑ a Tropicos

## Enllaços externs

* a IPNI
# Escut de Santa Coloma de Farners

L'escut oficial de Santa Coloma de Farners té el següent blasonament:
    Escut caironat: de sinople, un castell d'or obert somat d'una coloma d'argent. Per timbre una corona mural de ciutat.
Va ser aprovat el 21 de gener de 1993 i publicat al DOGC el 3 de febrer del mateix any amb el número 1703. S'hi veu el castell de Farners i un colom, senyal parlant referent al nom de la localitat i alhora l'atribut de santa Coloma, patrona de la ciutat.

## Vegeu també

* Bandera de Santa Coloma de Farners
* Escuts i banderes de la Selva

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 21 de gener de 1993, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Santa Coloma de Farners.» ( PDF). DOGC núm 1703. Generalitat de Catalunya, 03-02-1993. [Consulta: 26 juny 2010].
# Escut de Santa Maria de Palautordera

L'Ajuntament no ha aprovat encara la versió heràldicament correcta definida per la Direcció de Governament de les Administracions Locals de la Generalitat de Catalunya i en manté un escut que no compleix la normativa de l'heràldica cívica catalana ni el Reglament de Símbols d'Ens Locals de Catalunya adaptant un segell local del segle xviii.
    D'atzur, un palau torrejat d'or sumat d'un colom contornat d'argent acompanyat de dos arbres de sinople. Terrassat de sinople carregat de ones d'argent i atzur.

## Proposta oficial

L'escut de Santa Maria de Palautordera hauria de tenir el següent blasonament, segons la proposta d'Armand de Fluvià, conseller heràldic de la Generalitat de Catalunya:
    Escut caironat: d'or, un palau obert torrejat de sable somat d'un tord d'atzur amb les ales esteses i acompanyat de dos arbres de sinople, un a cada costat. Per timbre, una corona mural de vila.

## Història

Es tracta d'unes armes parlants, en què el palau i el tord al·ludeixen al topònim de Palautordera, amb el tord d'atzur referent també a la Tordera i els arbres com a senyal tradicional.

## Referències

* 1 2 Ajuntament
* ↑ Conèixer Palau
* ↑ Conèixer Palautordera
# Ca l'Agustí (Barcelona)

Ca l'Agustí és una masia situada al carrer de Pere IV, 433-435 de Barcelona, inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Història

Agustí Crusellas, natural de Sant Vicenç de Castellet, feu de pagès a diverses masies del Poblenou fins que s'establí a Ca la Masona, a la cruïlla dels carrers de Pere IV i d'Espronceda. Després va comprar unes terres de conreu a prop i el 1945 va fer construir aquest edifici, on morí el 1947. Els seus descendents van continuar el negoci de conreu de planters, venda de plantes ornamentals, insecticides i adobs, si bé els terrenys de producció agrícola més importants els tenen al Maresme.

## Descripció

Edifici de planta rectangular, planta baixa i dos pisos, d'efecte molt confortable. Les obertures són una sèrie de finestrals d'arc de mig punt seguits al segon pis i balcó corregut al primer pis, amb barana de ferro.

## Referències

* ↑ «Parcel·la cadastral 3652948DF3835D». Punt d'Informació Urbanística de Barcelona. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 3 4 5 «Ca l'Agustí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
# Escut de Solivella

L'escut oficial de Solivella té el següent blasonament:
Escut caironat: de sinople, una olivera d'or fruitada de sable, sobremuntada d'un sol figurat d'or. Per timbre, una corona de baró.

## Història

Va ser aprovat el 10 de setembre del 2007 i publicat al DOGC el 2 d'octubre del mateix any.
És un escut parlant que vol representar l'etimologia popular del nom de la localitat: el sol, que és un element tradicional dels escuts de Solivella, i l'olivera o olivella. La corona de baró fa al·lusió a la baronia de Solivella, títol concedit a Simó Berenguer de Llorac, senyor del castell, el 1599.

## Referències

* ↑ «GAP/2884/2007, de 10 de setembre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Solivella.» (pdf). DOGC num 4979, 02-10-2007. [Consulta: 20 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Conca de Barberà
# Escut de Surinam

L'escut de Surinam fou adoptat el 25 de novembre de 1975, arran de la proclamació de la independència. És essencialment el mateix que l'aprovat sota l'administració neerlandesa el 8 de desembre de 1959, amb la diferència que aleshores els indis es representaven amb els cabells rossos, com si els duguessin acolorits amb alquena, i en l'escut actual els porten negres. Els antics escuts colonials ja duien el senyal tradicional del vaixell navegant per l'oceà i els dos indis com a suports.
Es tracta d'un escut el·líptic partit. Al primer, d'atzur, un veler d'or vist de proa navegant damunt un peu ondat d'argent i d'atzur de cinc peces; al segon, d'argent, una palma reial de sinople ixent d'un peu ondat també de sinople. Ressaltant sobre el tot, un escussó en forma de losange de sinople, carregat d'una estrella de cinc puntes d'or. Com a suports, dos indis arawaks adossats al natural, armats amb arcs i buiracs de fletxes, amb els tapalls de gules, descansant damunt una cinta de gules amb el lema nacional en llatí: JUSTITIA – PIETAS – FIDES ('Justícia – Pietat – Fe'), escrit en lletres majúscules.
El vaixell de la primera partició simbolitza el passat de Surinam, lloc de destinació del tràfic d'esclaus provinents d'Àfrica, mentre que la palmera de la segona partició al·ludeix al present del país, dominat per la justícia. L'escussó central representa els surinamesos, procedents de tots cinc continents.

## Escuts anteriors

* Escut usat entre 1959 i 1975

## Vegeu també

* Bandera de Surinam

## Enllaços externs

* Govern de Surinam – L'escut Arxivat 2015-06-17 a Wayback Machine. (neerlandès)
* Heraldry of the World – Escut de Surinam (anglès)
* Hubert Herald – Escut de Surinam (anglès)
# Escut de Tarrés

L'escut oficial de Tarrés té el següent blasonament:
Escut caironat: de sinople, una torre oberta d'or acompanyada d'una flor de lis, a la destra, i d'una rella d'argent, a la sinistra. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 16 de maig de 1990.
La torre és un senyal parlant, una mica forçat, referit al nom del poble; també pot al·ludir a l'antic castell de Tarrés. La flor de lis és l'atribut de la Mare de Déu, patrona de la localitat, i la rella és el símbol de sant Isidre, de molta devoció dins el poble, ja que és el patró de la pagesia (Tarrés és un poble dedicat principalment a l'agricultura, on destaquen els cereals, el raïm, les ametlles i les olives).

## Vegeu també

* Escuts i banderes de les Garrigues

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic del municipi de Tarrés.» (pdf). DOGC num. 1301, 16-05-1990. [Consulta: 21 juny 2010].
# Escut de Tornafort

L'escut oficial de Tornafort té el següent blasonament:
Escut caironat: de gules, un mont de sable movent de la punta, somat d'un llenç de muralla d'or acostat de dos rams de tres pinyes de pi de sable.

## Història

Va ser aprovat el 24 d'octubre del 2006 i publicat al DOGC el 9 de novembre del mateix any.
El mur d'or sobre camper de gules són les armes dels vescomtes de Vilamur, als quals pertanyia el castell de Tornafort, simbolitzat aquí també per la muralla dalt d'un mont que representa la situació geogràfica del poble, al capdamunt d'un turó. Segons sembla, etimològicament Tornafort derivaria del llatí tormo forte, «penyal isolat fortificat»; en aquest sentit, aquestes són unes armes parlants. Les pinyes volen significar que la riquesa de Tornafort ha estat sempre el gran bosc que l'envolta, que és comunal.
Com és norma en tots els escuts de les entitats municipals descentralitzades, el de Tornafort no porta corona.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Pallars Sobirà
* Escuts oficials de les entitats municipals descentralitzades de Catalunya

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/3516/2006, de 24 d'octubre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic de l'Entitat Municipal Descentralitzada de Tornafort.» (pdf). DOGC num 4757, 24-10-2006. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut de València d'Àneu

L'Escut de València d'Àneu fou l'escut d'armes del desaparegut municipi de València d'Àneu, a la comarca del Pallars Sobirà.
Perdé vigència el 1970, quan foren agrupats els termes d'Isil, Son, Sorpe i València d'Àneu al municipi de nova creació d'Alt Àneu.
El 15 de juliol del 1992, després de 20 anys sense escut normalitzat segons la normativa vigent, el municipi adoptà l'Escut d'Alt Àneu.

## Descripció heràldica

Escut de gules, un castell, d'argent, amb portes i finestres de gules; i entre les torres, un estel d'or.

## Referències

* ↑ Bassa 1968.

## Bibliografia

* Bassa i Armengol, Manuel. Els escuts heràldics dels pobles de Catalunya. Barcelona: Editorial Millà, 1968.
# Escut de Vimbodí i Poblet

L'escut oficial de Vimbodí i Poblet té el següent blasonament:
Escut caironat: d'or, una bóta de gules ajaçada sobremuntada un sarment pampolat de 2 pàmpols de sinople i fruitat d'un raïm de propra. Per timbre, una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 23 de juliol de 1985.
El raïm i la bóta són elements parlants tradicionals, al·lusius al "vi" del nom de la vila de Vimbodí, cap del municipi. De fet, el raïm és el conreu principal de la localitat.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Conca de Barberà

## Referències

* ↑ «DECRET 598, de 9 d'octubre, de 1985, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Vimbodí i Poblet.» (pdf). [Consulta: 20 juny 2010].
# Escut de Vinalesa

L'escut de Vinalesa és un símbol representatiu que utilitza l'ajuntament de Vinalesa, municipi de l'Horta Nord, al País Valencià. Té el següent blasonament:
| « | Escut de forma espanyola, quarterat. Al primer quarter, en camp d'or, els quatre pals de gules. Al segon quarter, en camp d'atzur, una torrassa emmerletada en el seu color natural. Al tercer quarter, en camp d'atzur, àguila amb les ales abaixades i reguardant, en el seu color, sobre un monticle de pedra. Al quart quarter, en camp d'or un anagrama existent a la sobreposada de l'església parroquial. Al timbre, corona de marqués. | » |

## Història

L'escut de Vinalesa fou aprovat pel seu Ajuntament en sessió ordinària de 12 de desembre de 1957, d'acord amb la proposta del cronista oficial José María Rius García.
Els quatre pals del primer quarter representen el fet de ser Jaume I el Conqueridor el primer ocupant. La torrassa pel castell que va tindre la localitat, residència dels senyors de Vinalesa. L'àguila del tercer quarter són les armes de la família del Salvador, senyors de Vinalesa, segons un escut que tenien a la localitat. L'anagrama fa referència a Sant Honorat d'Arle, patró de la localitat. El timbre, corona de marqués pel marquesat de Villores, últims posseïdors del palau.
Després, el 31 d'octubre de 1958, la Reial Acadèmia de la Història, emetí un dictamen molt dur que no respectava cap dels elements proposats i on reprotxava als vinalesins no haver conservat el seu castell, canviava les armes de la família del Salvador i reduïa l'escut al següent blasonament:
| « | Escut d'argent amb un àguila amb les ales esteses de sable, per damunt, al centre del cap, escudet caironat amb els pals d'Aragó. | » |
Finalment, el Ministeri de la Governació, per Decret de 68/1959, de 15 de gener de 1959, aprovà aquest últim com a escut oficial.

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià
* Escuts i banderes de l'Horta Nord.

## Referències

* 1 2 3 4 Giménez Guarinos, José Miguel; Giménez Fita, Elisa; Giménez Fita, Raquel; Cervera Garzón, José Joaquín. Un paseo por Vinalesa. Eléctrica de Vinalesa, 100 años de cooperativismo, 1911-2011 (en castellà), 2011, p. 131-134. Dip. Legal: V-1474-2011. ISBN 978-84-614-8943-5 [Consulta: 30 setembre 2015].
* ↑ «Decreto 68/1959, de 15 de enero, por el que se autoriza al Ayuntamiento de Vinalesa, de la provincia de Valencia, para adoptar su escudo heráldico municipal» (pdf). Butlletí Oficial de l'Estat, 17, 20-01-1959, pàg. 1.139 [Consulta: 30 setembre 2015].
# Escut de Xerta

L'escut oficial de Xerta té el següent blasonament:
Escut caironat: d'argent, un taronger arrencat de sinople fruitat d'ataronjat. Per timbre, una corona mural de vila.
Va ser aprovat per la Generalitat de Catalunya el 15 de març de 1984.
L'escut representa el principal recurs econòmic de la vila. Els camps de Xerta, regats per les aigües de les fonts dels Ullals i per les de l'Ebre, produeixen verdures, farratge i fruites, entre les quals préssecs, albercocs, pomes, peres i, especialment, taronges, a més a més d'altres cítrics com ara mandarines i llimones. Recentment s'ha popularitzat molt la taronja xertolina.

## Història

A l'arxiu municipal de Xerta es conserva un document de finals del segle XIX que ens aporta informació sobre l'origen del taronger com a escut de la vila. En aquest document s'argumenta que el seu ús ve de temps immemorials (el taronger va ser introduït a la península ibèrica pels musulmans al segle xi) i recorda els orígens del municipi que van anar lligats al cultiu del taronger agre on s'aprofitava la flor (tarongina) per a usos medicinals.
D'altra banda, les primeres reproduccions gràfiques del taronger com a símbol representatiu de la vila de Xerta les trobem a començament del segle xvii, en el conflicte de la segregació de la ciutat de Tortosa, i s'utilitza per a diferenciar les armes de la vila de les de la ciutat.
En l'escut episcopal del bisbe Joan Sentís i Sunyer s'hi representa, entre altres temes, el taronger, com a representació del seu lloc de procedència. També es troba esculpit en una de les claus de volta de la nau central de l'església parroquial (1580-1690).

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Baix Ebre

## Referències

* ↑ «DECRET 110/1984, de 15 de març, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Xerta per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC num. 436, 15-03-1984. [Consulta: 25 juny 2010].