OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Almanac de còmic

L'Almanac de còmic eren números especials vinculats a alguna capçalera que ja es publicava al llarg de l'any i solien sortir cap a l'acabament de l'any en curs, el seu contingut era en la gran majoria dels casos de temes nadalencs.

## Història

Els setmanaris i diaris del segle xix, van popularitzar uns números especials que anomenaven calendari per a l'any entrant i eren veritables calendaris i almanacs per a l'any entrant.
Els almanacs de còmic van manllevar el nom i es varen convertir, en la major part dels casos, en números extraordinaris nadalencs, de sèries de còmic amb capçalera pròpia. Alguns dels còmics amb almanacs foren; El DDT, Número Almanaque para 1966. El Capitán Trueno Almanaque para 1958. El Guerrero del Antifaz Almanaque 1946. Hazañas Bélicas Almanaque para 1958.

## L'almanac en el col·leccionisme

L'almanac és considerat per molts col·leccionistes de còmics com un còmic separat de la col·lecció principal, de la capçalera que n'agafa el nom, o almenys com un conjunt de números amb un format diferent, tenint en compte aquesta premissa alguns catàlegs de còmics els diferencien de la resta de la sèrie.
A les sèries de còmic hi ha col·leccions integrades exclusivament per almanacs, aquests s'ha de considerar que pertanyen a la col·lecció amb la qual comparteixen capçalera, en la majoria dels casos sense que estiguin numerats. Un exemple seria el de Tio Vivo Almanaque 1958 que posa la capçalera, especifica que és un almanac del 1958 a portada però no segueix la numeració de la sèrie. També és d'ona el cas d'algunes col·leccions formades per un únic almanac, d'Almanaque Pionero (1937) editat per Editorial el Gato Negro (posterior-ment, Editorial Bruguera) se'n va editar, un sol numero.
També hi ha almanacs que s'integren dins la numeració de les sèries de còmics, i d'altres que formen una col·lecció a part de la troncal, un exemple seria l'Almanaque Humorístico de TBO

## Referències

* ↑ «Almanaque» (en (castellà)). Asociación Cultural Tebeosfera (ACyT), 2008. [Consulta: 17 setembre 2019].
* ↑ «Tio Vivo Almanaque 1958» (en (castellà)). Asociación Cultural Tebeosfera (ACyT), 2008. [Consulta: 17 setembre 2019].
* ↑ «Almanaque Pionero» (en (castellà)). Asociación Cultural Tebeosfera (ACyT), 2008. [Consulta: 17 setembre 2019].
# Alosa banyuda

L'alosa banyuda (Eremophila alpestris) és una espècie d'ocell de la família dels alàudids (Alaudidae) notable per l'ornament al cap, que li dona nom.

## Morfologia

* A diferència de la major part de les aloses, és relativament fàcil d'identificar a la natura, pel seu distintiu disseny facial en negre i groc.
* Plomatge de color marró-gris per sobre i pàl·lid per sota.
* En ambdós costats del capell presenta unes petites plomes negres erectes, majors en els mascles en estiu, que és motiu del nom comú.
* La raça de les muntanyes del sud d'Europa (Eremophila alpestris penicillata) és més gris per sobre, i el groc de la cara se substitueix pel blanc.

## Hàbitat i distribució

És un ocell de camp obert, que es reprodueix en la tundra o zones de praderies alpines, mentre a l'hivern se'l pot albirar en zones costaneres o encara terres de conreu, sobretot a Nord-amèrica. És l'alosa amb distribució més ampla, habitant amplament a Euràsia i Amèrica del Nord, amb petites poblacions a la serralada de l'Atles i zones muntanyenques de Colòmbia. Le poblacions septentrionals migren cap al sud en hivern. S'ha citat als Països Catalans.

## Reproducció

Fa el niu a terra, on pon 2-5 ous.

## Alimentació

La dieta la formen llavors, que completa amb insectes en l'època de reproducció.

## Referències

* Steve N. G. Howell and Sophie Webb (1994). A Guide to the Birds of Mexico and Northern Central America. Oxford University Press. ISBN 0-19-854012-4.
* Perrins, Christopher (ed.) (2003). Firefly Encyclopedia of Birds. Firefly Books. ISBN 1-55297-777-3.
* Sibley, David (2000). The Sibley Guide to Birds. Knopf Publishing Group. ISBN 0-679-45122-6.
# Alosa d'Obbia

L'alosa d'Obbia (Spizocorys obbiensis) és una espècie d'ocell de la família dels alàudids (Alaudidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els deserts de l'est costaner de Somàlia, des d'Obbia cap al sud fins l'àrea de Mogadiscio.

## Referències

* ↑ «Alosa d'Obbia». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021(català)
# Ermis Aradippou

L'Ermis Aradippou (grec: Ερμής Αραδίππου) és un club de futbol xipriota de la ciutat d'Aradippou.

## Història

El club va ser fundat el 1958. El seu primer ascens a primera divisió fou el 1983. Va guanyar la supercopa l'any 2014. El seu principal rival és l'altre equip ciutadà, Omonia.

## Palmarès

* Supercopa xipriota de futbol:
** 2014
* Segona divisió xipriota de futbol:
** 1982-83, 1984-85, 2008-09
* Tercera divisió xipriota de futbol:
** 1975-76, 1996-97, 2006-07

## Referències

* ↑ «Cyprus - 1983». rsssf.com. [Consulta: 9 abril 2017].
* ↑ «Cyprus - List of Super Cup Finals». rsssf.com. [Consulta: 9 abril 2017].

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2014-05-29 a Wayback Machine.
# Algorisme de Christofides

En teoria de grafs, l'algorisme de Christofides és un algorisme que serveix per resoldre el problema del viatjant de comerç, en el cas en què les distàncies formen un espai mètric (són simètriques i compleixen la desigualtat triangular). Es tracta d'un algorisme d'aproximació que garanteix que les seves solucions es trobaran en un factor màxim de 3/2 respecte a la distància total de la solució òptima. i rep el nom de Nicos Christofides, que el va publicar el 1976. A data de 2015, és el millor ratio d'aproximació que s'ha demostrat pel problema del viatjant de comerç en espais mètrics generals, tot i que es coneixen millors aproximacions per a alguns casos particulars.

## Algorisme

Sigui G = (V,w) un exemple del problema del viatjant de comerç. Això vol dir que G és un graf complet del conjunt V de vèrtexs, i la funció w assigna un pes real no negatiu a cada aresta de G. Segons la desigualtat triangular, per a cada tres vèrtexs u, v, i x, s'ha de complir que w(uv) + w(vx) ≥ w(ux).
Llavors l'algorisme es pot escriure en pseudocodi com segueix:
* Crear un arbre generador mínim T de G.
* Sigui O el conjunt de vèrtexs amb grau senar a T. A través del lema de l'encaixada de mans, O té un nombre parell de vèrtexs.
* Trobar un aparellament perfecte de pes mínim M en el subgraf induït a partir dels vèrtexs de O.
* Combinar les arestes de M i T per formar un multigraf connex H en què cada vèrtex té un grau parell.
* Formar un camí eulerià a H.
* Convertir el circuit trobat en el pas previ en un camí hamiltonià saltant vèrtexs repetits (fent dreceres).

## Exemple

La següent taula mostra un exemple d'ús de l'algorisme de Christofides:
* Es parteix d'un graf G complet amb arestes les distàncies de les quals compleixen la desigualtat triangular.
* Calcular l'arbre generador mínim T
* Trobar el conjunt de vèrtexs O amb valència (nombre d'arestes que surten d'un vèrtex) senar a T
* Es forma el subgraf G' de G usant només els vèrtexs de O
* Es realitza un aparellament perfecte (aquell que aparella els vèrtexs dos a dos) M de mínim pes en el subgraf G'
* S'uneix l'aparellament amb l'arbre generador T ∪ M per formar un multigraf eulerià
* Es calcula el camí eulerià
* Finalment es treuen els vèrtexs repetits. En unit C amb D en aquest cas, s'assegura una reducció de distància a partir de la desigualtat triangular.

## Referències

* 1 2 Goodrich, Michael T.; Tamassia, Roberto. «18.1.2 The Christofides Approximation Algorithm». A: Algorithm Design and Applications. Wiley, 2015, p. 513–514.
* ↑ Nicos Christofides, Worst-case analysis of a new heuristic for the travelling salesman problem, Report 388, Graduate School of Industrial Administration, CMU, 1976.

## Enllaços externs

* NIST Definició de l'algorisme de Christofides
# Escaldabec fràgil

L'escaldabec fràgil (Russula fragilis, del llatí russula, 'vermellós' i fragilis, que significa 'fràgil') és una cualbra del grup dels escaldabecs. Pertany a la família de les russulàcies, no és comestible pel seu gust altament picant.

## Morfologia

L'escaldabec presenta un peu cilíndric, fràgil, blanc i llarg, si el comparem amb la mida del barret. El barret, de 2 a 6 cm de diàmetre, pot presentar una coloració força variable, des de rosa clar a morat i lila, i fins i tot, pot presentar tonalitats ocres i verdoses. Quan és jove, el seu barret presenta una forma convexa, tot i que amb el pas del temps perd la forma inicial per acabar presentant una depressió al mig del barret. Les làmines i les espores són de color blanc. La seva carn és blanca, fràgil i desprèn olor de fruita.

## Hàbitat

És comú a les comarques litorals i a l'estatge montà en tota mena de boscos. Es tracta d'un bolet amb una àmplia distribució geogràfica, és molt abundant als boscos temperats del nord d'Europa, Àsia i Amèrica del nord. Apareix a finals d'estiu i perdura fins a finals de tardor.

## Gastronomia

L'escaldabec no és un bolet comestible, ja que té un gust molt picant. Tot i que no es tracta d'un bolet mortal, tal com passa amb la major part d'exemplars del gènere de les russulàcies, el seu consum pot ocasionar diarrees i vòmits.

## Perill de confusió

Es pot confondre amb Russula emetica, tot i que aquesta últim presenta un barret més gran i un color més vermellós.

## Bibliografia

* Pascual, R., (1999). Guia dels bolets dels Països Catalans. Editorial Pòrtic:229.

## Enllaços externs

* BiodiversidadVirtual.org (castellà)
* Sobre algunas especies del género Russula de Cataluña (España) (castellà)
# Església de Sant Víctor

L'església de Sant Víctor de Dòrria fou consagrada pel Bisbe Nantigís el 7 de juliol del 903 esmentada amb el topònim Doriga. El novembre del 1997 es van descobrir a l'absis de l'església, pintures romàniques de rellevant importància, L'edifici fou molt modificat als segles XVII i XVIII, i la seva restauració va acabar en 2003.
És de forma rectangular, amb teulada coberta amb llosa, capçada a llevant per un absis rectangular i diferenciat de la nau, amb dues capelles laterals adossades a la cara nord i una altra al lateral de migdia, on hi ha la porta d'entrada, oberta en una de les moltes restauracions que s'hi han dut a terme i sobre aquesta una finestra romànica de mig punt i doble esqueixada. S'accedeix a la porta a través d'un petit pati exterior que evita entrar al temple sense passar pel petit cementiri del davant. Té un ull de bou de construcció o restauració molt tardana a ponent. A la cantonada entre la cara nord i la de ponent es troba el campanar que es una torre quadrada amb un gran finestral a cada cara i coberta piramidal. Al campanar s'hi pot accedir per una escala exterior al cantó nord.

## Referències

* ↑ Cabestany Fort, Joan-Ferran; Matas Blanxart, Maria Teresa; Rovira Pons, Pere. Pintures romàniques de l'església de Sant Víctor de Dòrria. Consell Comarcal del Ripollès, 2003.
* ↑ Pladevall i Font, Antoni. Gran geografia comarcal de Catalunya. vol.1. Fundació Enciclopèdia Catalana, 1981, p. 400.
* ↑ «Església de Sant Víctor de Dòrria | Web oficial de l'Ajuntament de Toses». [Consulta: 1r juny 2020].
* ↑ «Dòrria». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 gener 2016].

## Bibliografia

* Cabestany i Fort, Joan-F.; Matas i Blanxart, Maria Teresa; Rovira i Pons, Pere. Pintures romàniques de l'Església de Sant Víctor de Dòrria. Consell Comarcal del Ripollès, 2003. ISBN 8460783480.
# Academy of Science Fiction, Fantasy and Horror Films

L'Academy of Science Fiction, Fantasy and Horror Films (Acadèmia de Cinema de Ciència-ficció, Fantasia i Terror) és una organització estatunidenca amb fins no lucratius fundada l'any 1972 per Donald A. Reed. Treballa per promoure i honorar els gèneres de la ciència-ficció, de la fantasia i del terror al cinema.
Els premis atorgats per l'Acadèmia s'anomenen Premis Saturn (Saturn Awards).

## Referències

* ↑ «The Saturn Award History» (en anglès). The Saturn Award Organization. [Consulta: 16 desembre 2020].
# Acadèmia General Bàsica de Sotsoficials

L'Acadèmia General Bàsica de Sotsoficials de l'exèrcit espanyol, coneguda popularment com «el Campament», és una acadèmia militar permanent del Campament Militar General Martín Alonso, situat a cavall dels termes municipals de Tremp (antic terme de Gurp de la Conca) i Talarn, a la comarca del Pallars Jussà.
El campament militar tingué una primera capella, dedicada a la Mare de Déu del Carme, que actualment ja és desapareguda, fruit de les remodelacions sofertes a les instal·lacions militars. Actualment també té capella, més moderna, dedicada a sant Miquel. Aquestes capelles no estan subjectes a la jurisdicció eclasiàstica que els pertocaria pel territori, sinó a l'arquebisbat militar, amb jurisdicció damunt de totes les capelles de caràcter militar de l'estat espanyol.
L'accés a l'Acadèmia és a través d'una carretera local asfaltada que arrenca de l'extrem de ponent de la vila de Talarn, sense que sigui necessari d'entrar-hi per accedir a les instal·lacions militars des de Tremp. Aquesta mateixa carretera local, després de travessar l'extrem occidental de la base militar, mena al poble de Gurp.

## Referències

* ↑ «Acadèmia General Bàsica de Sotsoficials». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Acadèmia General Bàsica de Sotsoficials». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies,8). ISBN 84-85180-25-9.

## Enllaços externs

* Ministeri de Defensa espanyol (castellà)
* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Acadèmia Internacional de les Ciències de San Marino

L'Acadèmia Internacional de les Ciències San Marino (Akademio Internacia Sciencoj de San Marino, en esperanto, abreujat AIS), és una associació científica de caràcter acadèmic creada el 1983 per les autoritats de San Marino. L'esperanto n'és la llengua oficial. Després del seu primer període de sessions acadèmiques (Sanmarinaj Universitataj Sesioj, o SEUS 1) a partir del gener de 1984, a la ciutat de San Marino, l'acadèmia va ser fundada oficialment el 13 de setembre del 1985, amb l'assistència dels dos capitans regents del país.

## Referències

* ↑ Program of SUS 1 in: Brigitte Frank-Böhringer, Ekesto kaj celoj de la Akademio Internacia de la Sciencoj, Dortmund, verlag modernes lernen, 1985, p. 74-79.
* ↑ In San Marino und anderswo, in Deutsche Universitäts-Zeitung 15/16, 16/8/1996, p. 28–29.

## Enllaços externs

* Acadèmia Internacional de les Ciències de San Marino - Lloc web oficial
# Jacomart

Jaume Baco, Baçó o Mestre de la Porciúncula (València, 1411- 1461) fou un pintor valencià del segle xv. Els seus pares d'origen estranger es van establir a València cap a 1400, sent la professió de son pare sastre. Es desconeix amb certesa la seua formació pictòrica, però, sens dubte, va haver de conéixer les aportacions de tipus flamenc del també valencià Lluís Dalmau. En la seua obra confluïxen elements de l'art flamenc i italià del Quattrocento així com del gòtic internacional. Va residir a Nàpols com a pintor del rei d'Aragó Alfons el Magnànim des de 1443 fins a 1451, excepte una curta estada a València en 1446 i en Tívoli en 1447. En 1451 torna a València. Va col·laborar amb el pintor català Joan Reixac, el qual va acabar alguns dels retaules que després de la seua mort va deixar inacabats i creant en l'actualitat problemes per a conéixer realment qui és l'autor d'algunes de les seues obres. Algunes d'aquestes obres de Reixac i Jacomart poden trobar-se en el Museu Sant Pius V de València.

## Obres

* restes del retaule de la Col·legiata de Xàtiva, encarregat per Alfons de Borja, el futur Calixt III, 1456
* Santa Helena i Sant Sebastià, Col·legiata de Xàtiva
* el retaule de Sant Llorenç i Sant Pere de Verona de Catí (Alt Maestrat), 1460
* el retaule de Sant Martí, de les agustines de Sogorb (Castelló)
* Sant Jaume i Sant Gil Abat, Museu Pius V de València.
* Sant Benet a la catedral de València
* A la Capella de la Comunió de l'església de Santa Maria d'Alcoi es conserva una taula gòtica amb la iconografia de la Mare de Déu de Gràcia, atribuïda a Jacomart, provinent de l'església del Convent de Sant Agustí d'Alcoi

## Notes

* ↑ D'acord amb el seu inventari publicat el 17 de juliol de 1461, podem afirmar que "lo feel familiar i pintor del Senyor Rei" (Alfons el Magnànim) va viure d'una manera bastant més folgada que l'urgellenc Arnau Pintor, esmentat abans. Fins i tot podem proposar (sense massa temor a equivocar-nos) que el nivell de Jacomart era superior al d'una gran majoria dels artistes del segle xv (arquitectes, escultors, pintors, orfebres...) actius a l'antiga Corona d'Aragó. Ximo Company.- L'Europa d'Ausiàs March : art, cultura, pensament

## Bibliografia

* Tormo y Monzó,Elías Jacomart y el arte hispánico-flamenco cuatrocentista, Madrid : [Blass y Cia], 1913
* Ferre i Puerto, Josep A. Jacomart, lo feel pintor d'Alfons el Magnànim: puntualitzacions a l'obra valenciana La Corona d'Aragona ai tempi di Alfonso II el Magnanimo: i modelli politico-istituzionali, la circolazione degli uomini, delle idee, delle merci, gli influssi sulla società e sul costume, Vol. 2, 2000, ISBN 88-87111-22-7, p. 1681-1686.
* Lassaigne, Jacques. La Pintura española : De los frescos románicos al Greco, Barcelona Genève : Caroggio : Skira, 1978

## Enllaços externs

* Museu de Belles Arts de València. La Pintura Gótica (castellà)
* Museu de Belles Arts de València. Sant Jaume i Sant Gil Abat (Taula)
* El retaule de Jacomart de Catí
* Ximo Company.- L'Europa d'Ausiàs March : art, cultura, pensament. VII. 3. Distribució de les cases i contingut dels tallers medievals
# Ebeltoft

Ebeltoft és una ciutat de Dinamarca. És la localitat més gran en quant a població del municipi de Syddjurs.

## Història

El primer cop que apareix registrat el nom de la ciutat va ser l'any 1301 com a Æpplætoftæ, és a dir "parcel·les de pomes". El seu primer privilegi de ciutat comercial és de 1302, sota el regnat del rei Erik Menved. La seva importància es devia, segurament, al seu bon port natural. La ciutat vivia de la pesca, l'agricultura, la navegació i el comerç de fusta dels boscos que l'envolten.
La ciutat va prosperar fins al segle xvii, però a partit de la invasió de Carles Gustau de Suècia de 1659 va començar un període de decadència. En aquest mateix any, va haver una batalla naval a la badia entre les flotes sueca i danesa-holandesa. Durant el segle xviii, les condicions del port van empitjorar i, conseqüentment, la indústria naviliera va desaparèixer de la ciutat. Aquesta regressió econòmica va afectar demogràficament la ciutat, que l'any 1801 superava lleugerament els 500 habitants.
A mitjans del segle xix, Ebeltoft comença a recuperar-se gràcies a la remodelació del port. Tot i així, aquesta recuperació és lenta i mínima. L'any 1901 va arribar a Ebeltoft el ferrocarril, que va connectar la ciutat amb la línia Aarhus-Grenaa. La població l'any 1901 era d'aproximadament 1.500 habitants, i va créixer fins a assolir els 2.000 habitants l'any 1960.
A partir del segle xix, Ebeltoft ha estat una destinació turística, però la seva orientació cap aquest sector va accentuar-se a partir de la dècada de 1960.
L'any 1970 es va fundar el municipi d'Ebeltoft, que va existir fins a l'any 2006. Després de la dissolució del municipi, Ebeltoft va integrar-se en el municipi de Syddjurs. Tot i ser la ciutat més gran del municipi, la capital és Rønde.

## Cultura

Al centre d'Ebeltoft s'hi concentren diverses cases d'entramat de fusta, principalment del segle xviii. L'edifici més destacat, alhora que un dels símbols de la ciutat, és l'antic ajuntament de 1789. El Museu de Jutlàndia Oriental (Museum Østjylland) és el propietari de l'antic ajuntament així com de dues cases antigues del nucli històric des del 2011.
Ebeltoft també és coneguda per la fragata Jylland, un vaixell de fusta de l'any 1860 que va participar en la Guerra dels Ducats (1864). És un dels vaixells de fusta conservats més grans del món. Des de 1960, està amarrat al port d'Ebeltoft, on actua com a museu.
El Museu del Vidre d'Ebeltoft és l'únic museu danès dedicat a l'art en vidre. Fundat l'any 1986 a l'antiga duana del port, té una col·lecció d'articles d'arreu del món.

## Referències

* ↑ «Frigate Jylland» (en anglès). [Consulta: 4 març 2022].
* ↑ «Glasmuseet Ebeltoft» (en anglès). [Consulta: 4 març 2022].
# Fleur d'oubli

Fleur d'oubli (àrab: خشخاش, Ḫaxẖax) és una pel·lícula tunisiana dirigida per Selma Baccar, estrenada el 2006.

## Sinopsi

Després de la Segona Guerra Mundial, Zakia, una jove de la burgesia, es casa amb Si Mokhtar que la viola i comença una relació homosexual amb el seu servent Jaâfar. Ella l'enganya amb Jaâfar per quedar embarassada sota la pressió de la seva sogra, que busca salvar l'honor del seu fill.
Per calmar un part dolorós, la seva mare li dona una tisana feta de rosella, en àrab khaixkhaix, que dona nom al film. Després d'anys de baixada a l'infern de la dependència, coneix, en un asil per a bojos, Khemaïs, amb qui redescobreix el gust per estimar i viure.

## Repartiment

* Rabia Ben Abdallah: Zakia
* Raouf Ben Amor: Si Mokhtar
* Alaeddine Ayoub: Khemaïs
* Leila Chebbi: Anissa
* Halima Daoud: sogra de Zakia
* Kawther El Bardi: Saïda
* Jalel Eddine Saadi
* Mohamed Ali Ben Jemaa: Jaâfar
* Samia Rhaiem
* Oumayma Ben Hafsia
* Saoussen Maalej
* Naïma El Jeni
* Sihem Msadek
* Najoua Zouhair

## Recepció

La premsa popular tunisiana en àrab van criticar-li que parlés d'un tema considerat «lleuger», «superflu» o «anacrònic». Tanmateix, el diari tunisià en francès Le Temps va saludar «el coratge i la generositat» de la pel·lícula pel seu enfocament a «temes espinosos i complexos».
El tractament de la relació entre l'home i la dona i el de l'homosexualitat a la pel·lícula també van despertar debat, sobretot durant un acte a la Maison de la culture maghrébine Ibn-Khaldoun a Tunis.

## Premis

Va participar en la secció oficial de la XXVII edició de la Mostra de València, en la que va guanyar la Palmera de plata i el premi a la millor interpretació femenina.

## Referències

* 1 2 3 Imen Abderrahmani. «Khochkhach : au-delà des murs du silence». tunisia-today.com. Arxivat de l'original el 2022-06-12. [Consulta: 5 agost 2024]..
* ↑ «Cinéma - La réalisatrice tunisienne, Salma Baccar, veut bousculer un tabou dans les sociétés arabo-musulmanes : Fleur d'oubli, un film sur le droit des femmes à l'épanouissement sexuel». L'Orient-Le Jour, 21 février 2006. ISSN: 1564-0280..
* ↑ Imen Abderrahmani. «Fleur d'oubli : des roses et… des épines !». tunisia-today.com. Arxivat de l'original el 2022-06-12. [Consulta: 5 agost 2024]..
* ↑ Un filme esloveno sobre el desencanto ante la entrada en Europa triunfa en la Mostra, El País, 27 d'octubre de 2006
* ↑ Un film eslovè sobre la pèrdua de la felicitat guanya la Palmera d'Or de la XXVII Mostra de València, Vilaweb, 26 d'octubre de 2006