OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escut de l'Equador

L'escut de la República de l'Equador està format per un oval on es representa, a la part superior, el sol i els signes zodiacals d'Àries, Taure, Gèminis i Càncer, simbolitzant la posició equatorial de l'estat i els mesos que van de març a juliol, que és quan tingué lloc la Revolució de Març de 1845. Al fons es veu el volcà Chimborazo, el més alt del país, les neus del qual alimenten el gran riu Guayas, que desemboca al Pacífic i sobre el qual es troba el primer vaixell de vapor que navegà a l'Equador, anomenat també Guayas. El vaixell, en comptes de pal porta un caduceu, en representació del comerç i l'economia. Tota la composició és una al·legoria de la germanor entre les dues grans zones del país, la Sierra i la Costa, unides pel progrés.
Sobre l'oval es troba un còndor amb les ales desplegades, símbol del poder, la grandesa i la força de l'Equador. L'escut està flanquejat per quatre banderes nacionals i una branca de llorer (símbol de victòria) i una palma (la lluita per la independència i la llibertat) que sobresurten entre les banderes. A la part inferior hi ha un feix romà, símbol de la legalitat republicana.
Es va adoptar després de la revolució liberal de 1845, tot i que aleshores les banderes que el flanquejaven eren de color blanc, blau i blanc, símbol que havia substituït la tricolor, reintroduïda posteriorment, el 1860. L'escut d'armes en la seva forma actual fou aprovat pel Congrés equatorià el 31 d'octubre del 1900.
Forma part també de la bandera estatal, on està situat al centre.

## Vegeu també

* Bandera de l'Equador
# Escut de la Casa Costa a Casa Joan de la Leonor

L'Escut de la Casa Costa a Casa Joan de la Leonor és una obra de Miravet (Ribera d'Ebre) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'edifici està situat al sud del nucli urbà de la població de Miravet, a la façana de tramuntana de la casa del carrer del Riu, 24.
L'escut es tracta d'una placa rectangular de pedra situada a la façana orientada al carrer Palau. S'hi observen dos lleons en posició vertical que sostenen un escut central dividit verticalment en dues parts. A la dreta hi ha tres flors de card, tot i que no es descarta que puguin ser flors de lis, símbol relacionat amb la família Costa. A l'esquerra, l'espai inferior és ocupat per tres petits arbres i el superior per tres oques.

## Referències

* 1 2

## Enllaços externs

* «Escut de la Casa Costa a Casa Joan de la Leonor». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Escut de la Masó

L'escut oficial de la Masó (Alt Camp) té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'argent, una creu patent plena de gules; ressaltant sobre el tot, una domus oberta de sable. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 18 de novembre de 1998.
La creu dels templers fa referència als antics senyors de la Masó, igual com la domus (o "mesó"), senyal parlant relatiu al nom de la localitat que representa la residència que els cavallers del Temple tenien al poble.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Camp
* Bandera de la Masó

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 18 de novembre de 1998, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de la Masó. .» (pdf). DOGC num 2794, 18-11-1998. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut de la Rectoria de Sallent

L'Escut de la Rectoria de Sallent és una obra de Pinell de Solsonès (Solsonès) declarada bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

A la dovella central de la porta principal de la rectoria de Sallent hi ha en relleu un escut. És de forma oval i a dalt, a baix, a la dreta i a l'esquerra imita la forma d'un pergamí enroscat i lligat al centre. En l'espai central es representa un elm a la part superior, al centre un gos i una mà i a sota una T i una S amb una bota al mig.
El significat de l'escut és possible que provingui d'una antiga casa anomenada CAMATS.

## Referències

* 1 2
# Escut de la Torre de Cabdella

L'escut oficial de la Torre de Cabdella té el següent blasonament:
Escut caironat: d'argent, una vall de sable acompanyada d'una torre d'atzur oberta. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 22 de gener de 1991 i publicat en el DOGC el 8 de febrer del mateix any. Substituí en aquell moment l'escut antic de la Torre de Cabdella, i el 1970 ja havia fet perdre validesa als antic escuts de Mont-ros i la Pobleta de Bellveí, en quedar absorbits llurs municipis en el de la Torre de Cabdella.

## Interpretació

La torre és un senyal parlant al·lusiu al nom del poble, i la partició de sable representa la vall Fosca, on es troba emplaçada la localitat.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Pallars Jussà

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic municipal de la Torre de Cabdella.» (pdf). DOGC num 1404, 22-01-1991. [Consulta: 25 juny 2010].
# Palau-sacosta

Palau-sacosta fou un municipi de la comarca del Gironès que fou annexat al municipi de Girona l'any 1963.
L'Autonomista deia el 1933 al seu suplement literari que Sant Daniel era un poble de 726 habitants, estès pels dos vessants de la serra que tanca pel sud el pla de Girona. El nom del poble provenia del palu dels Sarriera o dels comtes de Solterra. Hi esmentava bellíssims indrets i panorames esplèndids.

## Antic terme municipal

L'antic terme municipal de Palau-sacosta s'estén pels dos vessants de la serra que tanca pel sud el pla de Girona, a l'esquerra de l'Onyar, que forma, en part, el límit sud-oriental del terme. Ocupa, també, una part d'aquest pla, i ha esdevingut una de les zones d'expansió de la ciutat de Girona.
El municipi comprenia els nuclis situats a la part baixa: veïnats de la Rutlla i de l'Avellaneda a la carretera de Barcelona a Girona i el poble antic, centrat per l'església parroquial dedicada a Sant Miquel Arcàngel.
És regat per l'Onyar i per diverses rieres d'aquest riu i del Güell, que toca el límit occidental del terme. És travessat per la carretera N-II, per la C-65 i per la línia de ferrocarril de Barcelona a Portbou.
EL 1918 va iniciar les seves activitats la fàbrica Indústrias Químicas y Tartáricas (Els Químics), ubicada a la plart plana del nord del municipi. Aquesta fàbrica va ser activa fins al 1990. Al terme de Palau-sacosta hi havia també diverses rajoleries.

## Annexió i barri de Girona

Palau-sacosta va ser annexionat al de Girona per decret de data 20 de desembre del 1962. El 30 de juny del 1963, sent alcalde de Palau el senyor Ramon Busó, l'alcalde de Girona senyor Pere Ordis, va signar, al llibre d'actes de l'Ajuntament de Palau-sacosta, la diligència corresponent.
El territori corresponent a l'antic municipi de Palau-Sacosta no es correspon exactament amb l'actual sector de Palau de la ciutat de Girona.

## Referències

* ↑ «Palau-sacosta». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Mesquita, Manel. Quatre Pobles en un segle (1862-1963). Ajuntament de Girona. Servei de Gestió Documental, Arxius i Publicacions (SGDAP)., 2003, p. 81.
* ↑ «Els Químics. Unes fotos inèdites dels anys 2000 - La "News" de Palau-sacosta». [Consulta: 17 agost 2024].
* ↑ Corney i Vila, Joan «Palau-sacosta, l'annexió a Girona i la festa de Sant Antoni». El Punt Avui, 19-01-2013 [Consulta: 26 febrer 2013].
# Escut del Cogul

L'escut oficial del Cogul té el següent blasonament:
Escut caironat: de sinople, una església d'argent. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 30 de maig de 1991.
L'església és el senyal tradicional de l'escut d'armes del poble; l'església local està dedicada a Santa Maria.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de les Garrigues

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic municipal del Cogul.» (html). DOGC num. 1455, 30-05-1991. [Consulta: 23 juny 2010].
# Escut del Pallars Sobirà

L'escut oficial del Pallars Sobirà té el següent blasonament: Escut caironat: de gules, 3 palles d'or posades en banda; bordura componada d'or i de gules. Per timbre una corona mural de comarca.
Va ser aprovat el 28 d'abril del 1989. La comarca ha agafat com a símbol les tres palles d'or sobre camper de gules de les armes parlants dels comtes de Pallars. La bordura representa els quatre pals de l'escut de Catalunya.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Pallars Sobirà
# Escut episcopal (Sant Adrià de Besòs)

L'Escut episcopal és un escut esculpit en pedra de Sant Adrià de Besòs (Barcelonès). És una obra protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

L'escut episcopal està fet en una llosa rectangular de pedra sorrenca. Està compartimentat en quatre parts i hi trobem els següents símbols: les puntes de tres llances, un pi, quatre franges paral·leles i ondulades amb tres estels de cinc puntes, i dues fulles simètriques. A sobre de l'escut hi ha representada una mitra de la qual surten dos cordons que formen un nus amb quatre borles als extrems.

## Història

Aquest escut sembla el que va manar fer Joan Sentís en el segle xvii, "curador" de la Tresoreria del Consell d'Aragó que podria ser pare del bisbe de Sant Adrià. Joan Sentís fou bisbe de Barcelona, virrei de Catalunya, del consell suprem d'Aragó i almoiner d'Anna d'Àustria. L'escut del bisbe Sentís fou traslladat des del palau del bisbe a l'església a l'abril de 1625. Fou col·locat al damunt de la llinda de la porta principal. L'any 1936 l'església va ser cremada i l'escut es va guardar fins que al 1945 es va col·locar a l'interior de la nova església.

## Referències

* 1 2
# Escut heràldic de la Fita

L'Escut heràldic de la Fita és un bé d'interès cultural que es troba a Cullera (País Valencià). És BIC amb codi 46.21.105-041 i nombre d'anotació ministerial RM-03-417 de 18 de novembre de 1996.

## Referències

* ↑ URL de la referència: https://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=211. Data de consulta: 1r gener 2025.
* 1 2 http://www.cult.gva.es/dgpa/bics/detalles_bics.asp?IdInmueble=85
# Escut jordà de futbol

L'Escut jordà de futbol és una competició futbolística de Jordània. Es disputa des de l'any 1981. És organitzada per l'Associació de Futbol de Jordània.

## Historial

Font:
FA Shield :
| Any | Campió | Resultat | Finalista |
| 1981 | Al-Jazeera (1) | 1-1 (pr., 8-7 pen.) | Al-Wehdat |
| 1982 | Al-Wehdat (1) | 1-1 (pr., 5-3 pen.) | Amman |
| 1983 | Al-Wehdat (2) | 2-1 | Al-Ramtha |
| 1984 | Amman (1) | 3-1 | Al-Hussein |
| 1985 | Amman (2) | 1-1 (pr., 4-1 pen.) | Al-Faisaly |
| 1986 | Al-Jazeera (2) | 1-1 (pr., 5-4 pen.) | Al-Faisaly |
| 1987 | Al-Faisaly (1) | 2-0 | Al-Wehdat |
| 1988 | Al-Wehdat (3) | 2-0 | Al-Hussein |
| 1989 | Al-Ramtha (1) | 2-2 (pr., 5-4 pen.) | Al-Wehdat |
| 1990 | Al-Ramtha (2) | 2-1 | Al-Hussein |
| 1991 | Al-Faisaly (2) | 1-0 | Al-Wehdat |
| 1992 | Al-Faisaly (3) | 2-0 | Al-Hussein |
| 1993 | Al-Ramtha (3) | 0-0 (pr., 3-2 pen.) | Al-Qadisiyah |
| 1994 | Al-Hussein (1) | 2-1 | Al-Faisaly |
| 1995 | Al-Wehdat (4) | 2-0 | Al-Jalil |
| 1996 | Al-Ramtha (4) | 2-0 | Al-Hussein |
| 1997 | Al-Faisaly (4) | 3-2 (gol d'or) | Al-Wehdat |
| 1998 | Kufrsoum (1) | 1-0 | Al-Hussein |
| 1999 | no es disputà | no es disputà | no es disputà |
| 2000 | Al-Faisaly (5) | 4-0 | Shabab Al-Hussein |
| 2001 | Al-Ramtha (5) | 2-1 | Al-Baqa'a |
| 2002 | Al-Wehdat (5) | 2-1 | Al-Faisaly |
| 2003 | Al-Hussein (2) | 2-1 | Shabab Al-Hussein |
| 2004 | Al-Wehdat (6) | 3-2 | Al-Hussein |
| 2005 | Al-Hussein (3) | 3-1 | Al-Faisaly |
| 2006 | Al-Yarmouk (1) | 1-0 | Al-Wehdat |
| 2007 | Shabab Al-Ordon (1) | 0-0 (pr., 4-3 pen.) | Al-Jazeera |
| 2008 | Al-Wehdat (7) | 0-0 (pr., 5-4 pen.) | Al-Baqa'a |
| 2009 | Al-Faisaly (6) | 4-0 | Al-Arabi |
| 2010 | Al-Wehdat (8) | 2-0 | Al-Jazeera |
| 2011 | Al-Faisaly (7) | 1-0 | Shabab Al-Ordon |
| 2012 | no es disputà | no es disputà | no es disputà |
| 2013 | no es disputà | no es disputà | no es disputà |
| 2014 | no es disputà | no es disputà | no es disputà |
| 2015 | no es disputà | no es disputà | no es disputà |
| 2016 | Shabab Al-Ordon (2) | 5-1 | Al-Faisaly |
| 2017 | Al-Wehdat (9) | 2-0 | Al-Jazeera |
| 2018 | no es disputà | no es disputà | no es disputà |
| 2019 | no es disputà | no es disputà | no es disputà |
| 2020 | Al-Wehdat | 2-1 | Al-Ramtha |
| 2021 | Al-Jalil | 1-1 (6-5 pen.) | Al-Wehdat |

## Referències

* ↑ Jordan Shield Cup - Hailoosport.com
* ↑ «Jordan - List of Cup Winners». rsssf.com. [Consulta: 16 desembre 2017].
# Terratrèmol de Sumatra del 2009

El terratrèmol de Sumatra del 2033 va tenir lloc a la costa sud de l'illa de Sumatra, a l'estat d'Indonèsia (Coordenades:1° 23′ 49″ S, 99° 54′ 00″ E﻿ / ﻿1.397°S,99.900°E﻿ / -1.397; 99.900). La sacsejada més forta va esdevenir a les 17:16:10 (hora local) o 10:16:10 (UTC), del 30 de setembre del 2009. El terratrèmol va tenir una magnitud de 7.6 similar a la dels terratrèmols de Terratrèmol de San Francisco de 1906, el de Quetta de 1935 i el de Caixmir del 2005. L'epicentre estava a 45 km al nord-oest de Padang a Sumatra. Com a mínim 1.100 persones hi moriren i milers més van quedar atrapades en els runes dels edificis afectats.
Indonèsia està situada en una zona d'intensa activitat sísmica coneguda com el cinturó de foc del Pacífic. El primer moviment de terra es creu que va ser el resultat de la deformació dins la placa indo-australiana descendent, més que del mateix moviment del límit d'aquesta placa. El segon sacsejament estava lligat al moviment lateral de la Gran falla de Sumatra.
El terratrèmol es va sentir també a la capital d'Indonèsia, Jakarta, i a Malàisia i Singapur.

## Referències

* 1 2 3 «Magnitude 7.6 - SOUTHERN SUMATRA, INDONESIA». United States Geological Survey, 30-09-2009. [Consulta: 30 setembre 2009].
* ↑ «Indonesia quake deaths pass 1,000». BBC News, 01-10-2009. [Consulta: 1r octubre 2009].
* ↑ «More than 1,000 feared dead in Sumatra earthquake». The Daily Telegraph, 30-09-2009. [Consulta: 1r octubre 2009].

## Enllaços externs

* Els morts a Indònesia ultrapassen el miler de persones BBC News
* Indonesia: Sumatra Earthquake - Sep 2009 de OCHA ReliefWeb
# Església Hospital

L'Església Hospital és una obra barroca de Canet de Mar (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Església petita annexa a l'hospital. Té porta d'accés amb motllura doble i a sobre n'hi ha una obertura rodona també amb motllura. Té un petit campanar amb espadanya que finalitza la façana. És d'estil barroc però molt senzilla.

## Història

Aquesta església ja funcionava el 1570, per`fou reformada el segle xix, seguint l'alineació de la façana de les cases de pescadors.

## Referències

* 1 2
# Església Nova (Torrebesses)

L'Església Nova és una església historicista de Torrebesses (Segrià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Runes d'una església inacabada de la qual es conserva part de la façana que es correspon amb un atri interior, alguns pilars i les parets laterals fins a dos metres i mig d'alçada.

## Història

Els vilatans van deixar de construir aquesta església degut a una gelada que els deixà sense seny.
Més precisament i d'acord amb l'ajuntament, "el motiu de l'aturada va ser la crisi econòmica que va seguir als intensos freds i gelades de l'hivern del 1869-1870, que malmeteren molt la producció agrícola i provocaren un gran daltabaix al poble. A més, hi havia un clima de divisió i inseguretat en la situació política del país."

## Referències

* 1 2
* ↑ Fitxa de l'Església Nova a la pàgina de l'Ajuntament de Torrebesses. [Accedit el 4-06-2020].

## Enllaços externs

* «Església Nova». Patrimoni arquitectònic. Consell Comarcal del Segrià.
# Església Nova de Sant Joan les Fonts

L'Església Nova de Sant Joan les Fonts és una església de Sant Joan les Fonts (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici de planta rectangular, amb una sola nau i capelles laterals entre els contraforts. La façana principal està emmarcada per dues torres campanars de planta hexagonal; la del costat dret no ha estat mai acabada. La porta d'accés al temple és d'arc apuntat, amb el timpà net d'ornamentació. A la part superior hi ha una gran rosassa. Cèsar August Torras va escriure: "L'església nova, sense acabar, es troba bon xich separada, és d'un atrevit estil y presenta per sa esveltesa quasi exagerada un cop de vista agradable."

## Història

A Olot i comarca durant la segona meitat del segle xix els mòduls neoclàssics, sense desaparèixer del tot, donen pas a una arquitectura molt més historicista i eclèctica. Es construeixen edificis, que segons llur destinació, utilitzen una imitació de diversos estils del passat, que es tornen a interpretar a partir d'una sintaxi pròpiament vuitcentista i amb resultats, sovint, d'una gran qualitat. L'església de Sant Joan cal incloure-la dins aquest ampli ventall d'edificis eclèctics. Les obres del campanar i de la rosassa s'acabaren fa uns trenta anys.

## Referències

* 1 2
# Gavino Balata i Regan

Gavino Balata i Regan (L'Alguer, Sardenya, 19 d'octubre de 1979) és un impresari i escriptor alguerès. És d'origen sarda i algueresa per part de pare i escocès per part de mare. És director d'una empresa tecnològica. És un militant de la llengua catalana i de l'independentisme sard. El novembre 2024 va ser elegit president de la Consulta Cívica per les Polítiques Lingüístiques de català de l'Alguer.
Ha encapçalat la llista llista de la província de Sàsser del partit ProgReS Progetu Repùblica de Sardigna a dins de la coalicció Sardegna Possibile capitanejada per l'escriptora sarda Michela Murgia. El 2014 no va ser elegit, perquè el partit no va passar el llindar de 10% que vigeix a Sardegna.
Després d'haver guanyat dues edicions del Premi Rafael Sari de prosa en alguerès organitzat per l'Obra Cultural de l'Alguer, amb dos contes breus ha publicat una primera novel·la, Soldats Abandonats. La novel·la policiàca ha guanyat la 32a edició del Premi Ferran Canyameres de novel·la, organitzat per Òmnium Cultural de Terrassa i esponsoritzat per BonPreu-Esclat i LaFact. Es la primera novel·la escrit en alguerès normatiu. Segons el president del jurat Vicenç Villatoro i Lamolla: «Cada escriptor té dret a fer servir el seu registre lingüístic I, certament, teníem la sensació que la llengua lliscava molt bé, era intel·ligible i llegidora, però també molt viva, gens encarcarada.». Segons l'escriptor Emigdi Subirats i Sebastià «La novel·la no només és un testimoni de la riquesa cultural de l’Alguer, sinó també una reflexió profunda sobre la memòria i la identitat, convertint-se en una lectura indispensable per als amants del gènere.»
Balata és també entre els fundadors de la primera colla castellera de la ciutat, Los Mataresos de l'Alguer.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Milan, Àlex «El rescat alguerès de Gavino Balata». El Temps, 2082, 05-06-2024.
* ↑ «La Consulta Cívica per les Polítiques Lingüístiques del català de l’Alguer se renova i gira pàgina: lo nou President és Gavino Balata - Algherolive». Alghero Live, 03-12-2024. [Consulta: 29 desembre 2024].
* ↑ «Balata, Gavino». Santos Ochoa. [Consulta: 29 desembre 2024].
* ↑ «L’Algherese Balata riceve il Premi F. Canyameres a Terrassa [L'alguerès Balata rep el premi F. Canyameres a Terrassa]» (en italià, català). Alghero Eco, 03-07-2023.
* ↑ «Premis literaris: Nit del Misteri». Òmnium. [Consulta: 29 desembre 2024].
* ↑ Subirats i Sebastià, Emigdi. «Descobrint Soldats abandonats de Gavino Balata: Una Novel·la d’Ucronies i Misteris Històrics». Lletres ebrenques. VillaWeb, 09-12-2024. [Consulta: 29 desembre 2024].

## Bibliografia

* Balata, Gavino. Soldats abandonats. Lleida: Pàgès, 2024, p. 212 (Lo Marraco Negre Nº 38). ISBN 978-84-1303-533-8.
# Gaietà Ripoll i Pla

Gaietà Ripoll i Pla (Solsona, 22 de gener de 1778 - València, 31 de juliol del 1826) fou un mestre de Russafa que morí condemnat a la forca per promoure l'ensenyament laic durant la Dècada Ominosa.
Gaietà Ripoll havia lluitat contra els francesos en la guerra de la independència i el 1810 va ser fet presoner i traslladat a França on entrà en relació amb grups de pacifistes quàquers i lliurepensadors francesos. El 1814 va tornar i va servir a la Milícia Nacional fins que es va llicenciar el 1823.
L'Església catòlica, concretament "Las Juntas de Fe de la Inquisición", presidida la de València pel canonge Josep Maria Despujol, el van condemnar per heretge i maçó i sota l'acusació de no impartir la doctrina cristiana als seus alumnes.
Primer va patir dos anys de presó i després va ser condemnat a morir cremat; tanmateix, en lloc de cremar-lo va morir a la forca sobre un barril amb unes flames pintades (en un gest de presumpta humanitat).
Un cop mort va ser cremat en el crematori de la Inquisició situat tocant al pont de Sant Josep que travessa el Túria. Després de la mort de Ripoll la Inquisició va quedar en suspens.
Hi va haver protestes i pressions per l'opinió pública europea i fins i tot alguns membres del gabinet de Ferran VII hi estaven en contra i recomanaren al rei de restar al marge de la qüestió.
El 1835 la vídua de Ferran VII, la regent Maria Cristina de Borbó, com a mesura contra el carlisme, va signar la Reial Ordre que dissolia les Juntes de Fe i amb ella definitivament la Inquisició. És considerada la darrera víctima a Europa de la Inquisició. Alfred Bosch ha escrit una novel·la, Inquisitio, basada en la seva vida.
A la ciutat de València hi ha una plaça perifèrica amb el nom de "mestre Ripoll" encara que sense cap inscripció que indique qui va ser el titular de la plaça, i per què va morir.

## Referències

* ↑ Gaetà Ripoll, el mite del republicanisme valencià (2)
# Tomàs Bertran i Soler

Tomàs Bertran i Soler (Barcelona, 1791- França, 23 d'abril de 1863) fou un polític i escriptor català. Afiliat a la francmaçoneria, fins al 1835 havia estat un dels caps del Partit Liberal amb Pascual Madoz i Ramon Xaudaró i Fàbregas. Soci fundador de la Societat Literària d'Amics de l'Home, el 1839 fou deportat a les Illes Canàries. Actuà després com a agent de la Societat Bíblica protestant, religió a què es convertí després d'un viatge a Londres.
Fins al 1845 havia defensat el republicanisme, influït per Montesquieu i Jean-Jacques Rousseau. Des d'aleshores, però, es tornà monàrquic, i durant la guerra dels Matiners (1846-1847) intentarà unir progressistes i carlins al voltant d'un projecte d'estat que significava un règim d'autogovern per a Catalunya a través d'una Diputació General de Catalunya que ell va proclamar el 24 de novembre de 1848. Demanà ajut al britànic lord Palmerston i intentà entrevistar-se amb el pretendent carlí, però que abandonà el 4 d'abril de 1849 quan fou detingut per les autoritats isabelines.
Segons publica el Diario de Barcelona del 4 de gener de 1870 el Tomàs Bertran mor a França el 23 d'abril de 1863 sense fer testament. La seva dona era Eulàlia Font i morí a Barcelona el 23 de juliol de 1851.

## Obres

* Fr. Fulgencio o sea la vida de un seductor (1840)
* Un milagro y una mentira: vindicación de los mallorquines cristianos de estirpe hebrea (1858)
* Descripción geográfica, histórica, política y pintoresca de España y sus establecimientos de Ultramar (1845)
* Itinerario descriptivo de Cataluña (1847)
* Proclama de la Diputación General de Catalunya (1848)

## Referències

* 1 2 «Anuncios Judiciales». Diario de Barcelona: Año 1870, no. 4 Ed. mañana, 04-01-1870, pàg. 18.
* ↑ «Defuncions. 1851. Registres. Llibre 2 (núms 1201 al 2400). Registre núm.1957 (pdf pàg.79)». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 23-07-1851. [Consulta: 1r juny 2022].
* Joan Camps Catalanisme polític i pensament colonial en Tomàs Bertran i Soler, a l'Avenç
* El fet nacional català a través de la història Arxivat 2012-11-14 a Wayback Machine. F. Cucurull, 1980
* MCNBiografias.com