OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Carmen Sánchez de Torre

Carmen Sánchez de Torre (Barcelona, 18 d'abril de 1926) és una antropòloga i traductora catalana, exiliada a Mèxic durant el franquisme. Va fer els estudis primaris al Col·legi Alemany de Barcelona, i el 1939 es va exiliar amb la seva família a Mèxic. Va fer els estudis secundaris a l'Acadèmia Hispano-Mexicana i el 1944 fou passant d'antropologia a l’Escuela Nacional de Antropología de la UNAM. Va continuar estudis al Kalamazoo College dels Estats Units i a París, on fou intèrpret a la Comissió Mexicano-Estatunidenca per a l'erradicació de la febre aftosa del bestiar (1948-1950). Durant molts anys va treballar com a traductora a l'Ambaixada dels Estats Units a Mèxic, a l'Ambaixada d'Indonèsia a Mèxic, i fou cap de traductors de l'Associació de Personal Tècnic per a Transferències Internacionals. També va traduir llibres per a l'editorial UTEHA i per a Fondo de Cultura Económica.

## Traduccions al castellà

* Biografia de Madame Fraya
* Los indios de America de John Collier

## Referències

* ↑ Riera i Llorca, Vicenç. Els exiliats catalans a Mèxic. Barcelona: Editorial Curial, 1994, p. 321.
# Aftovirus

Aftovirus, Aphthovirus, (del grec aphtha-, vesícules a la boca) és un gènere de virus dins la família Picornaviridae. Els aftovirus infecten els vertebrats, i inclouen el virus de la febre aftosa (FMDV) és el membre prototípic del gènere Aphthovirus. Hi ha set serotipus de FMDV: A, O, C, SAT 1, SAT 2, SAT 3 i Asia 1, i quatre serotipus no-FMDV pertanyents a tres espècies addicionals Bovine rhinitis A virus (BRAV), Bovine rhinitis B virus (BRBV) i Equine rhinitis A virus (ERAV).

## Referències

* ↑ Martinez-Salas; etal. «Foot-and-Mouth Disease Virus». A: Animal Viruses: Molecular Biology. Caister Academic Press, 2008. ISBN 978-1-904455-22-6.

## Enllaços externs

* Aphthovirus
* Viralzone: Aphtovirus
# Rose Girone

Rose Girone (Janov, Imperi Austrohongarès, 1912 — Nova York, 24 de febrer de 2025) va ser una dissenyadora tèxtil d'origen austrohongarès establerta als Estats Units, reconeguda com la supervivent més longeva de l'Holocaust jueu. Va mantenir una gran independència fins als 103 anys i defensava una actitud positiva davant la vida. Atribuïa la seva longevitat a viure amb propòsit, tenir fills meravellosos i menjar xocolata negra. Va morir a Nova York als 113 anys.
Va néixer en una família jueva i, el 1918, es va traslladar a Hamburg, on els seus pares regentaven una botiga de vestuari teatral. El 1938 es va casar amb Julius Mannheim i es van establir a Breslau. Durant la Nit dels Vidres Trencats, el seu marit va ser arrestat i enviat a Buchenwald, mentre que ella, embarassada de vuit mesos, es va salvar gràcies a un soldat nazi. L'any següent, amb l'ajuda d'un parent a Londres, va aconseguir un visat per a la Xina, fet que li va permetre obtenir la llibertat del seu marit mitjançant el pagament d'un rescat. A Shangai, sota ocupació japonesa, va ser confinada en un gueto, on va muntar un negoci tèxtil. El 1947, la família es va establir als Estats Units, on Girone va obrir la seva pròpia botiga de disseny tèxtil a Nova York. Es va divorciar de Mannheim i, el 1969, es va casar amb Jack Girone, amb qui va compartir la vida fins a la mort d'ell el 1990.

## Referències

* ↑ Staff, J. N. S. «Rose Girone, world’s oldest Holocaust survivor, dies at 113» (en anglès americà), 25-02-2025. [Consulta: 1r març 2025].
* ↑ Vallone, Jordan. «Rose Girone, Holocaust survivor, turns 113» (en anglès), 31-01-2025. [Consulta: 1r març 2025].
* ↑ Keys, Lisa. «Rose Girone, world’s oldest Holocaust survivor, dies at 113» (en anglès americà). [Consulta: 1r març 2025].
* 1 2 Guillén, Sergi. «Mor Rose Girone, la supervivent més longeva de l'Holocaust». elpuntavui.cat. [Consulta: 1r març 2025].
* ↑ Keys, Lisa. «Knitting legend Rose Girone, world's oldest Holocaust survivor, dies at 113» (en anglès americà), 24-02-2025. [Consulta: 1r març 2025].

## Enllaços externs

* «Holocaust Remembrance Day 2025: Meet the oldest living survivor — FOX 26 Houston» (en anglès americà), 27-01-2025. [Consulta: 1r març 2025].
# Hidroxicitronel·lal

L'hidroxicitronel·lal o 7-hidroxi-3,7-dimetiloctanal és un compost químic d'origen sintètic emprat en perfumeria per la seva intensa olor de muguet.

## Síntesi

L'hidroxicitronel·lal s'obté per hidratació del citronel·lal. No obstant, és necessària una protecció prèvia per tal d'evitar la ciclació a iso-pulegol. la reacció del citronel·lal (1) amb dietanolamina dona lloc a la corresponent oxazolidina (2) que, un cop dissolta en àcid sulfúric concentrat, es protona i incorpora un grup sulfat a l'extrem de la molècula (3). La dissolució en aigua produeix alhora la hidròlisi de l'èster sulfat i de l'anell d'oxazolidina per donar lloc a l'hidroxicitronel·lal (4).

## Referències

* 1 2 Sell, 2003, p. 61.

## Bibliografia

* Sell, Charles S. A fragant introduction to terpenoid chemistry. Cambridge: The Royal Society of Chemistry, 2003. ISBN 0-85404-681-X.
# Hemotimpà

L'hemotimpà o hematotimpà, fa referència a la presència de sang a la cavitat timpànica (a orella mitjana), que és la zona darrere del timpà. En la majoria dels casos, la sang queda atrapada darrere del timpà, de manera que no es veu que surti per l'orella.
El tractament de l'hemotimpà depèn de la causa subjacent.

## Causes

* Fractura de la base del crani
* Trastorns de coagulació o tractaments anticoagulants
* Infecció de l'orella mitjana
* Tumors i alteracions vasculars
* Idiopàtic

## Referències

* ↑ Simon, Leslie V.; Newton, Edward J. Basilar Skull Fractures. Treasure Island (FL): StatPearls Publishing, 2020.
* ↑ Aydin, Umit; Asik, M. Burak; Gokgoz, M. Cemal; Karakoc, Omer «Enoxaparin-induced unilateral hemotympanum». Blood Coagulation & Fibrinolysis: An International Journal in Haemostasis and Thrombosis, 26, 5, 7-2015, pàg. 577–579. DOI: 10.1097/MBC.0000000000000286. ISSN: 1473-5733. PMID: 25811446.
# Epicòndil humeral

L'epicòndil humeral (o, senzillament, epicòndil, referit a l'húmer) és l'apòfisi distal i lateral de l'húmer, corbada una mica cap endavant, i que s'adhereix al lligament col·lateral radial de l'articulació colze, i dels tendons del supinador curt i de l'anconal, i del tendó extensor comú, origen alguns dels músculs extensors. A les aus, on el braç està una mica girat en comparació amb altres tetràpodes, s'anomena epicòndil dorsal de l'húmer. En anatomia comparada, de vegades s'utilitza el terme ectepicòndil.
Una lesió comuna associada amb l'epicòndil lateral de l'húmer és l'epicondilitis, també coneguda com a "colze de tenista". L'ús excessiu repetitiu de l'avantbraç, com es veu al tenis o altres esports, pot provocar la inflamació dels tendons que s'uneixen als músculs de l'avantbraç a l'exterior del colze. Els músculs i els tendons de l'avantbraç es danyen per l'ús excessiu. Això provoca dolor i sensibilitat a l'exterior del colze.

## Vegeu també

* Epitròclea
* Tendó extensor comú
* Colze de tenista (epicondilitis)

## Referències

* ↑ Salidin, Kenneth. Anatomy and Physiology: The Unity of Form and Function. McGraw-Hill, 2011. ISBN 9780073378251.
* ↑ Shubin, N. H.; Daeschler, E. B.; Coates, M. I. «The Early Evolution of the Tetrapod Humerus». Science, vol. 304, 5667, 2004, pàg. 90–93. DOI: 10.1126/science.1094295. PMID: 15064415.
* ↑ «Tennis Elbow (Lateral Epicondylitis)». OrthoInfo. American Academy of Orthpedic Surgeons. [Consulta: 9 desembre 2013].
# Go-Uda

L'emperador Go-Uda (后 宇 多 天皇, Go-Uda-Tennō, 17 de desembre del 1267 - 16 de juliol del 1324) va ser el 91è emperador del Japó, segons l'ordre tradicional de successió. Va regnar entre 1274 i 1287. Abans de ser ascendit al Tron de Crisantem, el seu nom personal (imina) era Príncep Imperial Yohito (世仁 亲王, Yohito-shinnō).

## Referències

* ↑ Titsingh, Isaac. (1834). Annales des emepeurs du japon, pp. 262-268; Varley, H. Paul. (1980). Jinnō Shōtōki. pp. 233-237.
* ↑ Titsingh, p. 262; Varley, p. 233.

## Vegeu també

* Llista d'emperadors del Japó

## Bibliografia

* Titsingh, Isaac, ed. (1834). [Siyun-sai Rin-siyo/Hayashi Gahō, 1652], Nipon o daï itsi ran; ou, Annales des empereurs du Japon, tr. par M. Isaac Titsingh avec l'aide de plusieurs interprètes attachés au comptoir hollandais de Nangasaki; ouvrage re., complété et cor. sur l'original japonais-chinois, accompagné de notes et précédé d'un Aperçu d'histoire mythologique du Japon, par M. J. Klaproth . París: Oriental Translation Fund of Great Britain and Ireland.— Dos copias de este libro están disponibles en línea: (1) en la librería de la Universidad de Michigan, digitalizado el 30 de enero de 2007; y (2) en la librería de la Universidad de Stanford, digitalizado el 23 de junio de 2006. Texto original en francés.
* Varley, H. Paul, ed. (1980). [ Kitabatake Chikafusa, 1359], Jinnō Shōtōki ("A Chronicle of Gods and Sovereigns: Jinnō Shōtōki of Kitabatake Chikafusa" translated by H. Paul Varley) . Nova York: Columbia University Press. ISBN 0-231-04940-4
# Faia Younan

Faia Younan (en àrab: فايا يونان) és una cantant amb doble nacionalitat: siriana i sueca. Va néixer en el si d’una família de assiris sirians el juny de l’any 1992 a la ciutat d'Al-Malikiyah. Va créixer a Alep i actualment resideix a Beirut. El seu nom en siríac significa "noia molt maca".
L’any 2003 la Faia i la seva família van emigrar a Suècia. Allà es va dedicar a l’activisme pels drets humans i a l’assistència social a través de la Creu Roja de Suècia. Younan es va graduar en Ciències Socials a la Universitat de Glasgow, Escòcia.
Faia Younan va saltar a la fama el 2014 després de publicar una cançó titulada «To Our Countries», juntament amb la seva germana, Rihan Younan, posaven especial èmfasi a les conseqüències de la guerra i la devastació que patien sirians, iraquians, libanesos i palestins. La cançó es va traduir a diversos idiomes, es va retransmetre en canals de televisió internacionals i fins i tot va ser utilitzada en algunes escoles.
Faia Younan és considerada la primera cantant àrab en aconseguir finançament del públic a través d’internet, en el seu cas per a la producció musical «Ohebbou Yadayka». Gràcies a aquest micromecenatge va entrar a formar part del llibre Guinness World Records. Va recaptar al voltant de 25 000 USD per finançar la seva cançó.
Més endavant, la Faia Younan va fer una sèrie de concerts arreu del món. Va actuar, entre d'altres, a l'Òpera de Damasc, al palau de la UNESCO, a l’amfiteatre Pierre Abou Khater, a la Universitat Americana de Beirut, a la Universitat Americana de Dubai, al teatre Odèon d’Amman, a l'Òpera del Caire i a la Bibliotheca Alexandrina.
L’any 2019 va inaugurar el Festival egipci de Cinema El Gouna amb la cançó «Benlef» en homenatge a les celebritats que van morir aquell any. La versió original, cantada per Samira Said, va ser escrita i composta per Baligh Hamdi en commemoració d'Abdel Halim Hafez.

## Discografia

* El seu àlbum debut, A Sea Between Us, inclou nou cançons i es va llançar el 20 d'octubre de 2006.
* El seu segon àlbum, Tales of the heart, inclou vuit cançons i es va llançar el 7 de març de 2019. Es va reeditar amb només set de les vuit cançons, deixant de banda «Damasc».

## Referències

* ↑ «To Our Countries لبلادي» (en àrab i anglès). YouTube. [Consulta: 24 maig 2021].
* ↑ «Faia Younan - Benlef (Inauguració Festival de Cinema El Gouna, 2019)» (en àrab). YouTube. [Consulta: 24 maig 2021].
* ↑ «A Sea Between Us». Spotify. [Consulta: 24 maig 2021].
* ↑ «Tales of the heart [Album Tracks حكايا القلب]». SoundCloud. [Consulta: 24 maig 2021].
# Muntanyes de Vrancea

Les muntanyes de Vrancea (en romanès: Munții Vrancei) són una serralada dels Carpats de Curvatura a Romania. Situats principalment a l'oest del comtat de Vrancea, també cobreixen parts dels comtats de Bacău, Buzău i Covasna.
El cim més alt és Pic Goru, a 1.784,6 metres.
Al sud hi ha els massisos de Penteleu i Ivănețu (part de les muntanyes de Buzău), mentre que al nord es troben les muntanyes de Tarcău, separades de les muntanyes de Vrancea pel riu Trotuș.
Les muntanyes de Vrancea són un hàbitat per a un gran nombre d'animals, incloent-hi óssos brus, guineus vermelles, cérvols, senglars, linxs dels Carpats, martes, llops grisos, gats salvatges i llebres, així com ocells com el gall fer, les curruques, voltors, àguiles reals, àguiles taques menors, àguila-mussols, gamarussos, mussols espigats llarg, corbs, ouzels anell, fusters negres, picots verds i gaigs.
El terratrèmol de Vrancea de 1977 va tenir el seu epicentre a aquestes muntanyes.

## Referències

* ↑ Fodorean, Florin. The Topography and the Landscape of Roman Dacia. Ann Arbor, MI: University of Michigan Press, 2013. ISBN 978-1-4073-1117-3.
* ↑ Pandea, Razvan-Adrian. «4 March 1977 Earthquake». Agerpres, 02-07-2016. Arxivat de l'original el 28 d’agost 2020. [Consulta: 29 d’octubre 2021].
# Xahriyar II ibn Xarwin

Shahriyar II ibn Sharwin fou ispahbad bawàndida de Tabaristan. Va succeir al seu pare Sharwin II ibn Rustam vers el 930 o 931.
Després de l'ensorrament del domini zaydita alida al Tabaristan, l'ispahbad bawàndida es va embolicar en el conflicte entre els buwàyhides i els ziyàrides pel domini del territori: el ziyàrida Wushmgir estava casat amb una germana de Sharwin II i el 943 quan fou expulsat de Rayy pel buwàyhida Rukn al-Dawla, es va refugiar amb el seu parent Shahriyar II a Shahriarkuh.
El 947/948 el buwàyhida Rukn al-Dawla va conquerir Tabaristan i Shahriyar se li va haver de sotmetre personalment però en realitat romania lleial a Wushmgir i als samànides i el 964 fou enderrocat pel seu germà Rustam ibn Sharwin (Rustam II) amb suport buwàyhida; va fugir a territori samànida i el 968 era a Gurgan amb un exèrcit samànida que avançava contra Rukn al-Dawla; és la darrera vegada que és esmentat i potser va morir en la campanya. El poder el tenia Rustam II que tenia el suport dels buwàyhides, el qual va encunyar monedes a Firim entre el 964 i 979 en totes les quals el seu senyor buwàyhida és reconegut i per les quals se sap també que era xiïta; fou el pare (o avi) de Sayyeda, l'esposa del buwàyhida Fakhr al-Dawla, que a la mort d'aquest fou regent a Rayy en nom del fill menor d'edat Majd al-Dawla.
# Pero I Martínez de Luna

Pero Martínez de Luna fou un cavaller aragonès del llinatge dels Luna que morí decapitat pels fets de la campana de Huesca

## Referències

* ↑ Viciana, Martí de. Crónica de la ínclita y coronada ciudad de Valencia y de su reino (en castellà). vol.3. Universitat de València, 2002, p. 59. ISBN 8437054478.
# Eforie

Eforie (pronunciat en romanès: [efoˈri.e]; noms històrics: Băile Movilă, Carmen-Sylva, Vasile Roaită) és una ciutat i un complex turístic a la riba del mar Negre, al comtat de Constanța, al nord de la Dobruja (Romania). Es troba a uns 14 quilòmetres al sud de Constanța. És a prop del llac Techirghiol.
Segons una estimació, el 2012 tenia 9.709 habitants.

## Història

Eforie Sud, la part sud de la ciutat, va ser fundada per l'aristòcrata Ion Movilă el 1899, quan va erigir un hotel anomenat Băile Movilă (Balneari Movilă). El 1928, el balneari es va canviar el nom de Carmen-Sylva, amb el nom de la reina Elisabet de Romania. El 1950, després de la instauració del règim comunista, el nom de la ciutat es va canviar de nou per Vasile Roaită per honorar un treballador del ferrocarril mort a trets durant la vaga de Grivița del 1933. El 1962, la ciutat va canviar el nom de nou a Eforie Sud.
El 1966, es va crear la ciutat d'Eforie fusionant Eforie Sud amb l'estació nord d'Eforie Nord. Formalment, la ciutat està composta per Eforie Sud, el centre administratiu, i Eforie Nord, un poble dependent. Molts altres hotels es van construir aquí al llarg dels anys, la majoria durant el règim comunista.

## Educació

L'escola secundària "Carmen Sylva" és l'única escola secundària de la ciutat (situada a Eforie Sud, que també té una escola general, mentre que una altra escola general es troba a Eforie Nord).

## Esports

A més de molts esports d'estiu, com el futbol platja, hi ha un club de futbol anomenat CS Eforie, que juga a la Lliga III.
* Vista a la platja

## Referències

* ↑ World gazetteer.
# Portada/efemèride març 16

Henriette Nigrin, pintada pel seu marit Marià Fortuny i de Madrazo.
« 15 de març · 16 de març · 17 de març »
# Joonas Pajunen

Joonas Pajunen (nascut el 1985) és un empresari, director de cinema i guionista finlandès amb seu a Hèlsinki.
Pajunen treballa com a director i CEO a V2B Videoviestintä Oy, una empresa que va fundar. Pajunen també és membre de la junta de Parepak Finland Oy, u i membre fundador i membre de la junta d'OFRD Oy, una agència d'esdeveniment.
Pajunen ha dirigit i escrit la pel·lícula de terror finlandesa Koputus juntament amb l'escriptor Max Seeck, que es va estrenar a Finlàndia el febrer de 2022. La pel·lícula està protagonitzada pe Pekka Strang, Inka Kallén i Saana Koivisto, i produïda per Markus Selin, Jukka Helle sekä Hanna Virolainen.

## Filmografia

* Koputus (2022), guionista i director.

## Referències

* ↑ «Max Seeck ohjaa kauhutrillerin yhdessä Joonas Pajusen kanssa - ePressi». www.epressi.com, 01-09-2021.
* ↑ «Max Seeckin ja Joonas Pajusen Koputus-kauhutrilleri myyty yli 70 maahan - ePressi». www.epressi.com, 22-09-2022.
# Level Five

Level Five és una pel·lícula pseudo-documental o fals documental francesa de 1997, dirigida per Chris Marker i protagonitzada per Catherine Belkhodja.

## Argument

Laura és la vídua d'un programador informàtic. Intenta superar el seu dolor completant l'últim treball del seu difunt marit, una reconstrucció de videojocs de la batalla d'Okinawa en què espera simular un resultat alternatiu a la tragèdia històrica. Mentrestant documenta el procés, amb la intenció de proporcionar el material per a una nova pel·lícula de l'amic del seu difunt marit Chris Marker.

## Repartiment

* Catherine Belkhodja com a Laura
* Chris Marker com ell mateix i narrador
* Kenji Tokitsu, artista marcial, entrevistat com ell mateix
* Nagisa Oshima, cineasta, entrevistat com ell mateix
* Ju'nishi Ushiyama com ell mateix
* Kinjo Shigeaki com ell mateix

## Recepció

Keith Uhlich de The A.V. Club va nomenar la reestrena de Level Five com la sisena millor pel·lícula del 2014, empatant-la amb The Congress.

## Referències

* ↑ «2014 Favorites With Keith Uhlich (Part 1)». The Cinephiliacs, 04-01-2015.

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
* Level Five Transcripts
# Historia de la vida del Buscón, llamado Don Pablos

Historia de la vida del Buscón, llamado Don Pablos, o simplement El Buscón, és una novel·la picaresca escrita el 1626 per Francisco de Quevedo. El seu protagonista busca pujar d'esglaó social servint diversos amos, però no ho aconsegueix pels prejudicis socials i per la manca d'ètica imperant. La novel·la retrata alguns grups predilectes de Quevedo, com els clergues o els estudiants, buscant un efecte humorístic. Aquesta paròdia està reforçada pels jocs de paraules, típics del conceptisme barroc i per la presència d'argot i acudits populars.

## Argument

Pablos és un nen fill de lladre i bruixa que entra a servir un mestre avar que el fa passar gana des de ben petit. Comença anant a escola, on pateix les burles dels companys, fins que ha de tornar a casa seva, esdeveniment que posa fi al primer llibre de la novel·la. De camí coneix diversos personatges estrafolaris i s'adona que la corrupció està present a tots els estaments socials. Pot recollir l'herència, ja que el seu pare ha estat ajusticiat i la seva mare està a la presó. Malgrat l'oferiment d'un oncle de fer-se botxí, Pablo abandona el poble i aquest nou canvi és el final del segon llibre. Llavors decideix associar-se a una banda de delinqüents, amb els que pot viure bé fins que són detinguts. Suborna el carceller per escapar i amb el botí que encara conserva, es fa passar per un noble ric. Les aparences li permeten apropar-se a una dama a qui demana la mà, però és descobert i de nou ha de fugir, vivint diverses aventures en el procés. Aleshores es trasllada al sud amb la intenció d'embarcar cap Amèrica i intentar fer una nova vida. El llibre tercer acaba amb la constatació que el canvi de fortuna és impossible.

## Referències

* ↑ Cabo Aseguinolaza, Fernando (2011). La vida del Buscón (Francisco de Quevedo). Barcelona: Círculo de Lectores/Real Academia Española. ISBN 978-84-672-3532-6
# Fortuna

«Fortuna» té aquests significats:
* Fortuna, ratxa favorable que permet que succeeixin esdeveniments positius a una persona vegeu sort (fortuna)
* Fortuna (mitologia), deessa de la mitologia romana que personificava la sort
* (19) Fortuna, asteroide del cinturó d'asteroides
* Toponímia:
** Fortuna (Múrcia), municipi de la regió de Múrcia
** Fortuna (Califòrnia), una població estatunidenca
** Fortuna (Dakota del Nord)
* Futbol:
** Fortuna Sittard Combinatie, club de futbol neerlandès
** Fortuna Düsseldorf, club de futbol alemany
# Charles Cressent

Charles Cressent (1685 - 1768) era un fabricant francès de mobiliari, escultor de l'estil regència i rococó. Segon fill de Francois Cressent, escultor del rei, i net de Charles Cressent, un fabricant de mobiliari d'Amiens, que també seria escultor, heretà els gusts i aptituds que, probablement, varen fer d'ell un dissenyador i artesà.
Fins i tot més important potser era el fet que era un alumne d'Andre Charles Boulle. Entrenat en aquest context, no és sorprenent que hagi estat considerat com el millor artista decoratiu del segle xviii. EL segell Cressents s'associa connectat amb l'estil regència, però la seva obra anterior tenia afinitats amb l'escola de Boulle, mentre que les seves peces posteriors eren plenes d'originalitat.
Era de la mateixa manera un escultor, i entre les seves obres plàstiques se sap que va fer un bust de bronze de Lluís de Borbon, Duc de Orléans, el fill de Felip II, Duc d'Orléans, per a qui Cressent havia fet un dels millors exemples de mobiliari francès del segle xviii, actualment a la Biblioteca Nacional.
Les peces en bronze de Cressents tenien amb una agudesa d'acabat i una gràcia i vigor de contorn que a penes eren superats pel seu gran contemporani Jacques Caffieri. Les seves figures femenines a les cantoneres de taules es compten entre les consecucions més delicioses dels grans dies del treballador del metall francès. Molt de l'obra de Cressents sobreviu, i es pot identificar; al Louvre i la Wallace Collection de Londres són especialment abundants, i la cómoda a Hertford House amb mànecs daurats que representen dracs xinesos és potser la peça més elaborada que mai produire.
El treball d'identificació és comparativament fàcil en el seu cas, ja que publicava catàlegs de les vendes de la seva obra. Aquests catàlegs són altament característics del personatge. No dubtava a descriure's com l'autor d'un rellotge digne de ser posat als millors gabinets, els bronzes més distinguished, o de peces amb la forma més elegant i guarnida amb bronzes d'una riquesa extra. Treballava molt en marqueteria, tant en carei com en fustes de brillants colors. Era en efecte un artista que el color l'atreia amb especial força.
# Ugo Anzile

Ugo Anzile (Pocenia, Itàlia, 2 de febrer de 1931 - Metz, França, 25 d'abril de 2010) va ser un ciclista italià de naixement que el 15 d'octubre de 1954 es nacionalitzà francès. Fou professional entre el 1952 i 1958. El seu germà Guido, i els seus tiets Gino i Giuseppe Sciardis, foren també ciclistes professionals. En el seu palmarès destaca la victòria al Gran Premi de Plouay de 1954.
El 1962, una vegada retirat, creà la fàbrica de rajoles Anzile Carrelage.

## Palmarès

* 1952
** 1r al Tour de l'Oest
** 1r a la Polymultipliée lyonnaise
* 1953
** 1r al Tour d'Alsàcia-Lorena i vencedor d'una etapa
* 1954
** 1r al Gran Premi de Plouay

### Resultats al Tour de França

* 1953. 20è de la classificació general
* 1955. 33è de la classificació general
* 1956. Abandona (16a etapa)
* 1957. Abandona (8a etapa)

## Referències

* ↑ «carnet. Ugo Anzile nous a quittés» (en francès), 27-04-2010. [Consulta: 25 febrer 2025].
* 1 2 ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Ugo ANZILE» (en italià). [Consulta: 25 febrer 2025].
* ↑ «Palmarès d'Ugo Anzile (Fra)», 16-12-2024. [Consulta: 25 febrer 2025].
* ↑ «A propos de la société Anzile Carrelage à Metz (57)» (en francès). [Consulta: 25 febrer 2025].

## Enllaços externs

* Palmarès a memoire-du-cyclisme.eu
* Palmarès a sitiodeciclismo.net
* Palmarès a cyclebase.nl
* Palmarès a museociclismo.it