OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ermita de Santa Bàrbara (Onda)

L'ermita de Santa Bàrbara d'Onda (Província de Castelló, Espanya) està emplaçada en un turó dels contraforts de Montí, a una altura de 326 m, dominant el panorama de la Plana fins al mar.
Es tracta d'una edificació d'una sola nau, de quatre trams, amb una petita torre campanar situada a la dreta del seu accés i una sèrie de dependències secundàries en la seva part posterior.
L'interior, en el qual es conserva part del paviment, les pilastres i restes de la cornisa longitudinal, està totalment espoliat. Dels annexos amb prou feines queden els fonaments dels murs del que va haver de ser habitatge de l'ermità, amb una cisterna abovedada, en la part posterior del temple.
La primera referència escrita al temple data de l'any 1430. Després, el menciona la Crònica de Viciana (1564). Sobre la porta d'entrada, hi figura una inscripció de l'any 1697, que ha de referir-se a la seva renovació o reconstrucció.
L'ermita va ser incendiada pels liberals el 20 d'agost de 1836 en ser considerada un bon amagatall per als carlins.

## Referències

* ↑ Xiva i Molina, Ismael. Aproximació a la toponímia rural d'Onda del segle xviii a través dels protocols del notari Joan Batiste Seguí (en valencià). Inèdit, 2022.
* Aquest article incorpora material procedent de la pàgina web de la Federació Valenciana de Municipis i Províncies, que mitjançant una autorització va permetre agregar contingut i imatges i publicar-los sota llicència GFDL.
* Imatges de l'Estat actual Arxivat 2014-06-26 a Wayback Machine. de l'ermita (www.elblog.info)
# Ermita de Santa Bàrbara (Vinalesa)

L'ermita de Santa Bàrbara de Vinalesa, està situada en una petita plaça i va ser construïda al segle xviii. Es troba al raval de Gafaüt.
Té un aire senzill. La façana amb rematada de frontó llueix la seua espadanya en el vèrtex i una finestra quadrada sobre una boga recta. En la mateixa disposa d'un rellotge de sol.
Es tracta d'una construcció de nau central única. L'estructura de reforç de murs és de maçoneria, sent els murs laterals d'1m de gruix i la resta de 60cm amb coberta a dues aigües per mitjà de volta de canó.
L'estat de conservació és bastant acceptable gràcies a les actuacions que han permès recuperar la coberta, les pintures i els capitells de les vuit columnes que embelleixen l'ermita.

## Referències

* ↑ «Ermita de Santa Bàrbara (Vinalesa)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Ermita de Santa Madrona (Corbera d'Ebre)

L'Ermita de Santa Madrona és una petita església del municipi de Corbera d'Ebre (Terra Alta) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'edifici és de planta rectangular, i té un sostre a dos vessants de teula àrab. Les façanes són planes; les obertures es troben a la façana principal. La porta d'accés és de mig punt dovellada, i hi ha dues més petites als costats. Hi ha un rellotge de sol i el conjunt es remata amb una petita espadanya. No està documentat però sembla del segle xvii, encara que està restaurat per part dels programes "Regions Devastades" el 1973 i per "L'Escola Taller Terra Alta" el març de 1991.

## Història

La restauració, com tot el referent a Corbera, fou necessària a conseqüència de la guerra del 1936 en ser un lloc clau durant la Batalla de l'Ebre. La rehabilitació realitzada per l'escola taller Terra Alta no ha seguit cap criteri de conservació de l'estructura compositiva de la façana. El petit campanar ha estat totalment substituït per un de nou més gran i pintoresc. S'han modificat les posicions de les obertures amb la intenció d'organitzar-les amb una retícula. S'ha pintat la façana de color blanc. El sòcol de l'edifici i el campanar s'han recobert de pedra. El rellotge de sol també està canviat de lloc, ara centrat a la façana principal.

## Referències

* 1 2

## Enllaços externs

* «Ermita de Santa Madrona». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Ermita de Santa Maria del Catllar

L'ermita de Santa Maria del Catllar (o Nostra Senyora del Catllar) és una capella romànica d'una sola nau amb absis i volta de canó situada al municipi de Vilallonga de Ter (Ripollès), en un turó on hi hagué abans el castell del Catllar o «Castellario», del qual no se'n conserven restes, i que donà nom al llinatge Catllar o Descatllar. És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Adossats als murs laterals hi ha dos bancs d'obra, que deuen correspondre a l'època en què es va fer el cor, al qual s'accedeix des d'una porta oberta a l'exterior del mur nord de la nau. L'absis queda tancat amb una reixa de forja molt treballada. Darrere aquesta reixa, i a la part nord de la nau, hi ha una porta que condueix a la sagristia. La façana és llisa, amb una porta d'arc de mig punt sobre la qual hi ha un ull de bou i al cim una espadanya que agafa tota l'amplada de la façana amb dos forats i una campana. A l'absis hi ha un retaule de poc valor artístic, d'estil barroc amb una Mare de Déu moderna. L'interior i l'exterior són arrebossats i pintats de blanc.

## Història

El santuari es coneix des del segle xii, primer dedicat a Sant Pere i després a Santa Maria del Catllar. L'any 1121 hi ha documentada una definició de l'alou de Sant Pere del Catllar a favor del monestir de Sant Pere de Camprodon. L'any 1202, però, Guillem de Catllar donà a l'església de Santa Maria del Catllar un conjunt de relíquies portades de Terra Santa i l'any següent enfranquí l'ermità de tota servitud i lliurà a la capella (1203) i al seu sacerdot beneficiat un home cec anomenat Joan. Al segle xiv, en un nomenclàtor on es relacionen les esglésies de l'ardiaconat de Besalú, s'hi esmenta «capella Beate Marie castri de Castllario in parrochia Sancti Martini de Vilallonga»
El castell del Catllar existia ja abans de 1070 i els seus senyors, que arribaren a dominar tot el terme de Vilallonga, llevat de Tregurà i que foren senyors de Rocabruna, del castell de Besora i altres dominis, van assegurar el patrimoni de la capella de Santa Maria, administrat pels seus sacerdots fins a l'any 1768. Des d'aquest any fins al 1866, la capella tingué una administrador seglar. En extingir-se el llinatge dels Catllar el 1789 podria ser que els nous propietaris emprenguessin la restauració del santuari amb les transformacions barroques que han perdurat fins ara.
Actualment només s'oficia una vegada l'any.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6

## Bibliografia

* Catalunya Romànica, vol. X El Ripollès. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1987, p. 476 - 477. ISBN 84-8519-493-4.

## Enllaços externs

* Nostra Senyora del Catllar a Catalunya Medieval
# Ermita de la Mare de Déu de Montiel

L'Ermita de la Mare de Déu de Montiel és un santuari ubicat al terme municipal de Benaguasil, al Camp de Túria (Comunitat Valenciana). Està situada a un tossal (250 m) des d'on es domina la vila i la comarca.

## Història

La tradició conta que el 1620, un pastor aragonès es va trobar la imatge de la Mare de Déu de Montiel en una cova, que encara es pot veure per una obertura tot just sota l'altar. En devoció, s'hi va construir una ermita en aquest indret, tot encetant les obres al maig de 1644. Set anys després, el desembre de 1651, va ser beneïda.
La importància que va prendre la imatge de la Mare de Déu de Montiel va comportar una ampliació de la primitiva ermita entre 1795 i 1801.
El 1850 s'hi va instal·lar una comunitat de monges terciàries caputxines, però només hi van romandre cinc anys abans de ser-hi expulsades a causa de les Guerres Carlistes. El van tornar a ocupar entre 1881 i 1931. En eixe període, el santuari de Montiel va ser la casa matriu de l'orde. El 1916 se'n va restaurar la façana.
Després de la Guerra Civil espanyola, l'ermitori va ser restaurat en diverses ocasions, una entre 1946 i 1961 i d'altra ja cap a finals del segle xx.

## L'edifici

L'església actual és de façana classicista. Compta amb una sola nau amb volta de canó i capelles laterals.
La imatge de la Mare de Déu de Montiel es troba en un relicari d'una fornícula del retaule major barroc. Va ser coronada el 1950 per Pius XII i és la reproducció de la primitiva, que va desaparèixer a la Guerra Civil espanyola.
A la banda de llevant hi ha la Casa d'Espiritualitat de les monges terciàries caputxines, que també exerceix les funcions d'hostatgeria.

## Referències

* ↑ «Ermita de la Mare de Déu de Montiel». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ http://www.ermitascomunidadvalenciana.com/vctben.htm Arxivat 2013-10-23 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Fitxa de Bé de Rellevància Local a la Conselleria de Cultura de la Generalitat valenciana
# Ermita de la Mare de Déu dels Dolors (Vilalba dels Arcs)

L'Ermita de la Mare de Déu dels Dolors és un edifici religiós del municipi de Vilalba dels Arcs (Terra Alta) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

L'ermita de la Mare de Déu dels Dolors és situada al recinte del cementiri però s'hi accedeix des de l'exterior. És de planta gairebé quadrada, té tres naus, la central coberta amb volta de canó, amb el tram del presbiteri i el més proper a aquest amb llunetes, que havien estat decorades. Es conserva decoració d'un Ecce Homo, una coronació de la Mare de Déu i un Sant Papa. Als peus de la nau hi ha el cor amb un òcul que dona a la façana. Sobre la nau de la dreta hi ha la casa de l'ermità. És tota feta de maçoneria i carreus als angles i obertures. És precedida d'un porxo asimètric. La façana està coronada per un campanar d'espadanya. Seguint el nivell de façana de l'ermita hi ha la tanca del cementiri.

## Història

Va ser feta construir pel doctor Gabriel Coll i el seu Germà Joan Coll. Es va iniciar l'any 1707 i va ser consagrada l'any 1718. La coberta de teula va ser canviada el 1982.

## Referències

* 1 2 3

## Enllaços externs

* «Ermita de la Mare de Déu dels Dolors». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Ermita de la Verge de Fàtima (Creixell)

L'Ermita de la Verge de Fàtima, també coneguda com Mare de Déu de Fàtima, és una obra del municipi de Creixell (Tarragonès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Construcció senzilla de petites proporcions, d'una sola nau, amb una capella al costat de l'Evangeli.
La construcció és de maçoneria amb carreus a les cantonades. La porta d'accés forma un arc apuntat quasi ogival coronat per una creu. A la façana hi ha un petit ull de bou i una espadanya d'un sol ull. La part de darrere té un absis de forma irregular guarnit amb un vitrall.

## Referències

* ↑ «Mapa topogràfic, base 1:5.000». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya, ICGC, 2022. [Consulta: 15 gener 2022].
* ↑ «Nomenclàtor oficial de toponímia major de Catalunya». ICGC, 2017. Arxivat de l'original el 2022-01-15. [Consulta: 15 gener 2022].
* ↑ «Mare de Déu de Fàtima». enciclopèdia.cat, GEC, 2007. [Consulta: 15 gener 2022].
* 1 2

## Enllaços externs

* «Ermita de la Verge de Fàtima». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Ermita fortificada del Salvador (l'Alcora)

L'Ermita fortificada del Salvador, també denominada com l'ermitori de Sant Salvador, és una ermita i santuari fortificat, o temple de reconquesta, que està ubicat en el terme municipal de l'Alcora, a la comarca valenciana de l'Alcalatén.
Està construïda en estil romànic tardorenc, en maçoneria i pedres angulars. La seua façana se situa en el costat de l'epístola, amb portada romànica i un pòrtic adossat amb arcs nivals. Està coberta amb una volta de canó.
Als peus disposa d'una reixa del segle xvii, originària de l'Ermita de Loreto, que va ser enderrocada cap al 1955.
Està declarat genèricament com Bé d'interès cultural, amb codi 12.04.005-009, segons es recull en la Direcció General de Patrimoni Cultural de la Generalitat Valenciana.

## Referències

* ↑ URL de la referència: https://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=2252. Data de consulta: 23 desembre 2024.
* ↑ «Secció 1a. Béns d'interés cultural - Generalitat Valenciana». [Consulta: 28 agost 2018].
Aquest article incorpora material procedent de la pàgina web de la Federació Valenciana de Municipis i Províncies, que mitjançant una autorització va permetre agregar contingut i imatges i publicar-los sota llicència GFDL.
# Erotisme

L'erotisme (del grec ἔρως - "desig") és la recerca, investigació i evocació per diferents mitjans del plaer que enriqueix les possibilitats del desig sexual. S'ocupa de tot el relacionat amb les relacions sexuals i no simplement amb l'acte físic sinó també en les seves altres dimensions relacionades amb l'atracció sexual.
L'erotisme pot entendre's solapat o en combinació amb la libido, un terme més usat per la psicoanàlisi freudiana. L'erotisme tracta de tot allò que afecta la nostra zona libídica i està relacionat amb el sexe i amb l'amor. El terme eròtic es pot aplicar a diferents camps de l'activitat social o cultural. Així, es parla per exemple de pintura eròtica o de moda eròtica. Una paraula usada comunament per referir-s'hi, procedent de l'anglès, és "sexy", que reflecteix l'interès que una persona o un objecte susciten.
En el món dels objectes, l'erotisme té concomitàncies amb el fetitxisme, que és la derivació de la líbido cap a objectes o parts del cos, de manera que una imatge real o mental d'aquest fragment pot suscitar en el fetitxista un desig sexual.
De l'estudi i divulgació de l'erotisme i els costums sexuals se'n diu erotologia o erotografia. Destacats erotòlegs han estat Jules Griffon, qui va publicar el 1969 Pictorial History of Erotography, o Adolf Tüllmann, qui va popularitzar aquests estudis als 1960s i 1970s amb publicacions com Das Liebesleben der Naturvölker; eine Darstellung des sexuellen Verhaltens in urtümlichen Gemeinschaften (La vida amorosa dels pobles primitius: Una representació del comportament sexual en comunitats primitives), Das Liebesleben des Fernen Ostens, 1964 (La vida amorosa a l'Extrem Orient), o Das Liebesleben der Kulturvölker : eine Darstellung des sexuellen Verhaltens in hochentwickelten Gemeinschaften (La vida amorosa dels pobles civilitzats: un relat del comportament sexual en comunitats altament desenvolupades).

## Vegeu també

* Art eròtic
* Literatura eròtica
* Fotografia eròtica
* Pornografia

## Bibliografia

* SANZ, F. Psicoerotismo femenino y masculino. Ed. Kairós. Barcelona, 1992.

## Referències

* ↑ «erotisme». Gran diccionari de la llengua catalana. [Consulta: 27 octubre 2024].
# Erudició

L'erudició és el coneixement profund basat en la instrucció i la documentació, especialment en diversos àmbits de la història i la literatura. Eixa persona és qualificada d'erudit.

## Origen

El mot prové del llatí eruditio, del verb erudīre format per e- i rudis, literalment «llevar la rudesa». Un estudiant és erudit quan l'ensenyament i la lectura seguida de l'assimilació i la comprensió li permeten deixar de ser rude en la matèria, és a dir, s'ha polit i educat esdevenint civilitzat. L'erudició és la profunditat, pulcritud i extensió que s'aplica a l'educació mitjançant la lectura i la comprensió de textos literaris. El mot llatí educare significa guiar fora de la ignorància; per tant, la persona educada havia de ser capaç de pensar críticament i amb lògica deductiva. A més d'això, la persona erudita ha d'estar familiaritzada amb algun tipus de coneixement arcà, tindre una profunda familiaritat amb la literatura sobre el dit tema i un horitzó intel·lectual més ampli.
Amb el pas del temps el significat de la paraula passa a referir-se a qualsevol persona docta.
L'erudició es fa evident en un treball literari quan un escriptor erudit té un coneixement general sobre moltes matèries.
Sinònim de savi, culte i il·lustrat.

## Vegeu també

* Homo universalis
* Teatre erudit
* Hildegarda de Bingen
* Juliana Morell
Viccionari
# Eruguera argentada

L'eruguera argentada (Ceblepyris pectoralis) és una espècie d'ocell de la família dels campefàgids (Campephagidae).

## Hàbitat i distribució

Habita boscos i sabanes per gran part de l'Àfrica subsahariana.

## Referències

* ↑ «Eruguera argentada». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021(català)
# Eruguera barrada

L'eruguera barrada (Coracina striata) és una espècie d'ocell de la família dels campefàgids (Campephagidae).
Viu a la vegetació secundària, bosc i matolls de les illes Andaman, sud de Tailàndia, Malaca Sumatra i petites illes adjuntes. Borneo. Filipines, incloent l'arxipèlag de Sulu. Extint a Cebú.
El Handbook of the Birds of the World considera una subespècie de les Filipines centrals, C. s. panayensis, com una espècie separada:

## Referències

* ↑ «Eruguera barrada». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021
* ↑ B Taylor, J. del Hoyo, G. M. Kirwan, et N. Collar (2020). Bar-bellied Cuckooshrike (Coracina striata), version 1.0. In Birds of the World (S. M. Billerman, B. K. Keeney, P. G. Rodewald, et T. S. Schulenberg, Editors). Cornell Lab of Ornithology, Ithaca, NY, USA.
# Eruguera bicolor

L'eruguera bicolor (Coracina bicolor) és una espècie d'ocell de la família dels campefàgids (Campephagidae). Habita els boscos, localment al nord de Sulawesi incloent les properes illes Manterawu, Bangka, Muna, Butung, Togian i Sangihe.

## Referències

* ↑ «Eruguera bicolor». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021(català)
# Eruguera de la Sonda

L'eruguera de la Sonda (Coracina larvata) és una espècie d'ocell de la família dels campefàgids (Campephagidae). Habita la selva pluvial de les muntanyes de Sumatra, Java i Borneo.

## Referències

* ↑ «Eruguera de la Sonda». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021(català)
# Eruguera de les Comores

L'eruguera de les Comores (Ceblepyris cucullatus) és una espècie d'ocell de la família dels campefàgids (Campephagidae).

## Hàbitat i distribució

Habita boscos, vegetació secundària i manglars de Gran Comore i Mohéli a les Illes Comores.

## Referències

* ↑ «Eruguera de les Comores». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021(català)
# Eruguera de les Moluques

L'eruguera de les Moluques (Coracina atriceps) és una espècie d'ocell de la família dels campefàgids (Campephagidae). Habita els boscos de les illes de Ternate, Halmahera, Bacan i Seram, a les Moluques.

## Referències

* ↑ «Eruguera de les Moluques». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021(català)
# Eruguera de les illes de l'Almirallat

L'eruguera de les illes de l'Almirallat (Edolisoma admiralitatis) és una espècie d'ocell de la família dels campefàgids (Campephagidae).

## Hàbitat i distribució

Habita boscos tropicals de frondoses humits de les illes de l'Almirallat.

## Taxonomia

Sovint és considerat una subespècie de l'eruguera becfina (Edolisoma tenuirostre), però el Congrés Ornitològic Internacional (versió 10.2, 2020) el considera una espècie diferent arran recents estudis.

## Referències

* ↑ M Pedersen, M Irestedt, L Joseph, C Rahbek, K Jønsson. Febrer 2018. Phylogeography of a ‘great speciator’ (Aves: Edolisoma tenuirostre) reveals complex dispersal and diversification dynamics across the Indo‐Pacific. Editor: Sonya Clegg. Journal of Biogeography.
# Eruguera ventreblanca

L'eruguera ventreblanca (Coracina papuensis) és una espècie d'ocell de la família dels campefàgids (Campephagidae). Habita les sabanes, vegetació secundària, manglars i bosc de ribera d'Austràlia, Nova Guinea, les Moluques i les illes Salomó.

## Referències

* ↑ «Eruguera ventreblanca». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021(català)
# Eruguera ventrenegra

L'eruguera ventrenegra (Edolisoma montanum) és una espècie d'ocell de la família dels campefàgids (Campephagidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos de les muntanyes de Nova Guinea.

## Referències

* ↑ «Eruguera ventrenegra». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021(català)
# Erupció Avellino

L'erupció Avellino del Vesuvi va ser una erupció pliniana que va succeir el 2n mil·lenni aC amb un IEV de 6.
L'erupció va destruir molts assentaments de l'edat del bronze. Les restes millor conservades van ser petites cabanes, terrisses i fins i tot petjades d'humans i animals, a més a més d'esquelets. Van ser trobades el maig de 2001 a Nola-Croce del Papa, a prop de Nola, per arqueòlegs italians. Els residents van abandonar precipitadament el poble, deixant que s'enterrés sota pedra tosca i cendres, de la mateixa manera que va passar a Pompeia.

## Referències

* ↑ http://www.buffalo.edu/news/releases/2006/03/7803.html
# Erç Mort

L'Erç Mort, o simplement Erç (en francès Hers-Mort) és un riu de 89 km de longitud que circula a través dels departaments francesos de l'Aude i l'Alta Garona. És un afluent de la Garona per la seva riba dreta. No s'ha de confondre amb un altre riu que també circula pel departament de l'Aude, més cabalós, que s'anomena Erç o Erç Viu.

## Toponímia

L'Erç Mort apareix a les fonts de les següents maneresː Hereium, 1185 (arch. H$^{te}$-Gar., Malle, S.-Michel). Flumen Heraicum = Hereium, 1195 (Doat, 83, f. 224). Rivus Yrcii, 1378 (arch. H$^{te}$-Gar., Malte, S.-Mich., III, 8). L'Ers morte, 1781 (c. dioc. Mirep.). Lers mort (cad. de Fonters). (DT).

## Curs

L'Erç Mort té una longitud de 89,3 km. Neix al Lauraguès una mica més amunt del poble de Fonters, dins del terme de la localitat de Laurac, a una altitud de 360 m.
Desemboca a la Garona al nord de Sent Jòri, a les comunes d'Ondas i Granada, a 108 m d'altitud, després d'haver vorejat la ciutat de Tolosa de Llenguadoc de sud a nord mentre travessa el canal lateral de la Garona.
La seva vall és un eix d'infraestructures ja que l'utilitza el Canal del Migdia, l'autopista de les Dues Mars i la línia de ferrocarril Tolosa - Castellnou d'Arri - Carcassona - Narbona.

## Principals afluents

L'Erç Mort té 80 afluents referenciats, dels quals els principals són els següents:
* el Jammas (rg) 11,8 km
* la Ganguisa o riera de Brasil (rd) 16,7 km amb el llac de la Ganguisa
* el Marès, 12,7 km
* la Thésauque (rg) 16,7 km
* el Gardijòl (rg) 22,3 km ;
* la Marcaissonne (rd) 26,6 km ;
* la Sauna (rd) 31,8 km ;
* la Saussa (rd) 22,3 km ;
* el Giron (rd) 64,5 km.
* el Riu Gras (rd) 2,3 km, i el seu afluent la Linassa (rd)
* el Noncessa (rd)

## Referències

* ↑ Abbé Sabarthès. Dictionnaire topographique de l'Aude (en francès). París: Imprimerie Nationale, 1912.
* 1 2 «Hers-Mort» (en francès). SANDRE. [Consulta: 19 octubre 2020].
* ↑ «Mapa de la font de l'Erç Mort» (en francès). IGN. [Consulta: 19 octubre 2020].
# Esbart Dansaire Renaixença

L'Esbart Dansaire Renaixença fou fundat l'any 1988 i des de bon començament es va involucrar plenament en el món cultural i festiu de la ciutat. Per això va participar en la majoria de les celebracions, com ara la Mercè, les festes majors dels barris o la Mostra d'Entitats del Poble-sec. Les actuacions que oferia incloïen cercaviles amb balls de bastons, balls de comparsa amb gralla, ballades de danses vuitcentistes i balls parlats, entre més demostracions de cultura tradicional.
Dins del conjunt d'activitats organitzades per l'esbart, van destacar els tres festivals que promovia: el Festival Internacional Folklòric, de periodicitat biennal; el Festival Folk Infantil i Juvenil, també cada dos anys; i el Festival de Claqué al Carrer, que es feia cada any.
L'Esbart Dansaire Renaixença també es va dedicar a ensenyar balls a més grups folklòrics del país i a algun de l'estranger, com és ara l'Esbart Montserrat de l'Havana, a Cuba. Així mateix, va divulgar i promoure els balls catalans als centres docents, on oferia tallers de danses tradicionals i de ball de bastons.
Les coreografies de l'esbart van recórrer gran part de Catalunya i, a més, va participar en festivals internacionals. Gràcies a això va viatjar per la resta de l'estat espanyol i per tot Europa, amb actuacions a Anglaterra, Portugal, Bèlgica i Itàlia, entre d'altres.

## Referències

* 1 2 3 4 «Esbart Dansaire Renaixença». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).