OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Abocador del Garraf

L'abocador del Garraf, també conegut com a abocador del Massís del Garraf o, més recentment, dipòsit controlat de la Vall de Joan, és un abocador d'escombraries clausurat. Situat en els termes de Begues i Gavà, a la comarca del Baix Llobregat, geogràficament comprèn la Vall de Joan y el Fons de Terradelles, al Massís del Garraf.
És un dels abocadors més grans d'Europa i que va estar actiu durant 32 anys, des del 1974 fins al 2006. S'estima que hi ha uns 27 milions de tones de brossa acumulats al dipòsit. I la planta de desgasificació i aprofitament energètic del biogàs que es genera a l'abocador treballarà durant 25 anys fins que es deixin d'emetre aquests gasos.
L’emplaçament de l’abocador, sense cap impermeabilització previa, en un massís calcari ple d'avencs, s'ha demostrat el més desfavorable de tots els que es podien haver escollit. Així, l'abocador constitueix el focus i origen de la contaminació severa de l'aqüífer del Garraf, donada la infiltració de lixiviats en les aigües subterrànies que arriben fins al mar per la surgència de la Falconera. També s'ha constatat la incidència de gasos en les cavitats càrstiques de la zona.

## Referències

* ↑ «L'abocador del Garraf, tapar la ferida sense oblidar». La Directa, 22-06-2020. [Consulta: 19 març 2023].
* 1 2 Freixes i Perich, Antoni; Solà i Subiranas, Joan. La qualitat de l'aigua del sistema hidrogeològic del Garraf i les seves implicacions. Informe final - Estudi per analitzar les causes d'olors a la surgència de la Falconera.. Barcelona / Girona: AMB Residus / Geoservei Projectes SL, Juny 2021, p. 203-208.
* ↑ «L’abocador del Garraf: 27 milions de tones de residus enterrats sota terra». Línia, 16-12-2021. [Consulta: 19 març 2023].
* 1 2 «32 anys d'escombraries a l'abocador il·legal del Garraf». Arxivat de l'original el 2014-03-20. [Consulta: 10 desembre 2009].
* ↑ «La Falconera: un exemple de com malmetre una font d aigua bona». Arxivat de l'original el 2010-09-26. [Consulta: 10 desembre 2009].
# Esquirol volador xinès

L'esquirol volador xinès (Petaurista xanthotis) és una espècie de rosegador de la família dels esciúrids. És endèmic de la Xina (províncies de Gansu, Sichuan, Yunnan, Qinghai i Tibet). Es tracta d'un animal nocturn i arborícola que s'alimenta de brots, fulles i pinyons). El seu hàbitat natural són els avetars situats a uns 3.000 msnm. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència.

## Referències

* ↑ Smith, A. T.; Johnston, C. H. Petaurista xanthotis. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 26 setembre 2015.
Espècies vivents d'esciúrids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Ordre: Rodentia · Subordre: Sciuromorpha :
Callosciurinae :
Ratufinae :
Sciurillinae :
Sciurinae :
Xerinae :
Categoria :
# Ase balear

L'ase balear (o ase mallorquí fins al 2006) és la raça d'ase pròpia de les Illes Balears. Està emparentada amb les races occidentals d'ases i és l'antecessora directa de la raça de l'ase de Kentucky.
Estigué a punt d'extingir-se a causa del fet que en decaigué l'ús. Actualment n'hi ha uns 150 exemplars. La mescla d'un ase amb un cavall l'anomenam mul. Solen estar en les possessions de la serra de Tramuntana, o al pla de Mallorca i antigament s'emprava per llaurar, moldre blat al molins i de mitjà de transport quan no hi havia cotxes.

## Característiques

* Cap quadrat i llarg.
* Color negre marronós de la capa amb espais blanc-grisos al voltant dels ulls, el ventre i les aixelles.
* Perfil esvelt.
* Coll tirant a curt.
* Cabellera curta i pobra.
* Orelles musculoses, mòbils i grosses.

## Enllaços externs

* Ase balear- Govern de les Illes Balears
* Patronat de races autòctones de les Illes Balears – Ase mallorquí
# Estela d'Ikhernofret

L'Estela d'Ikhernofret (Museu Egipci de Berlín ref. 1204) és una estela notable de l'Antic Egipte datada de l'Imperi Mitjà: destaca per la seua acurada descripció de com es realitzaven els misteris del déu Osiris a Abidos. Té una alçada de 100 cm i és feta en pedra calcària. Osiris es representa dempeus sota un disc solar alat de cara a Senusret III (c. 1874-1829 abans de la nostra era). El text es troba sota Osiris en vint-i-quatre línies horitzontals. Sota el text, Ikhernofret, tresorer de la Dinastia XII d'Egipte amb el faraó Senusret III, està representat en una taula d'ofrenes amb la seua família. Els rituals celebraven la reialesa, i la mort i la resurrecció del déu.
Explica que Ikhernofret és considerat un estimat «fill adoptiu» del rei i que ha estat nomenat «Company del Rei» als vint-i-sis anys. El rei el va enviar a Abidos per a organitzar uns actes festius en honor del pare dels reis «Osiris, senyor dels occidentals» (els egipcis anomenaven "occidentals" als difunts.).
L'estela explica que les festes es van celebrar en quatre parts principals:
* La processó d'Upuaut, «qui obri els camins». La divinitat és ací una manifestació del triomfant Horus que acudeix en ajut del seu pare Osiris contra els enemics partidaris de Seth. Els enemics són aixafats simbòlicament en un ritual màgic en què les estatuetes de cera i els gerros que els representen són colpejats i destrossats.
* La processó de la barca Neshmet: gran processó del funeral del déu Osiris. L'estàtua del déu, a la barca, surt del temple cap a la necròpoli.
* La festa d'Haker, la nit d'Horus el combatent. Aquesta nit correspon al culte fúnebre de la nit del juí dels morts quan es ritualitza en les vigílies nocturnes.
* La processó al Temple d'Osiris. Aquest és el darrer acte de la festa, amb el retorn triomfal de l'estàtua d'Osiris al temple, legitimat i ressuscitat.

## Vegeu també

* Mite d'Osiris.
* Religió de l'Antic Egipte.

## Referències

* ↑ Simpson, William Kelly. The Literature of Ancient Egypt (en anglés). Yale University Press, 2003, p. 425-427. ISBN 0-300-09920-7.
* ↑ Lichtheim, Miriam. Ancient Egyptian Literature: The Old and Middle Kingdoms (en anglés). University of California Press, 1975, p. 123-125. ISBN 0-520-02899-6.
* ↑ Los egipcios llamaban occidentales a los difuntos.
* ↑ Lalouette, Claire. Textes sacrés et textes profanes de l'ancienne Égypte. Tome I (en francés). París: Gallimard, 1994, p. 175. ISBN 2070711765.
* ↑ Assmann, Jan. Death and Salvation in Ancient Egypt (en anglés). Traducció: David Lorton. Cornell University Press, 2005, p. 227-229. ISBN 0-8014-4241-9.
# Herba de Sant Jaume

L'Herba de Sant Jaume (Jacobaea vulgaris) és una espècie de planta de flor silvestre molt corrent de la família Asteraceae que es troba distribuïda per tot Europa, normalment en espais oberts i en terrenys amb cert grau d'humitat, bé drenats.
La pol·linització l'efectua una àmplia gamma d'abelles, mosques, arnes i papallones. En una estació, una planta pot produir 2.000 a 2.500 flors grogues en 20 a 60 espècies, de remati pla corimbes. Amb aquestes xifres, les quantitats de llavors que es produeixen pot ser tan gran com 75.000 a 200.000, encara que en la seva espècie nativa en Euràsia molt poques d'aquestes donarien lloc a plantes noves i la investigació ha demostrat que les llavors no viatgen una gran distància de la planta progenitora.

## Morfologia

Senecio jacobaea és una planta herbàcia perenne. Els plançons són alçats, rectes, tenen uns pocs pèls, i aconsegueixen una altura de 0.3 a 2.0 metres.
Les fulles són lobulades pinnades i el lòbul de l'extrem està embotat. En anglès té molts noms que inclouen la paraula "que empudega" (fart), és a causa de l'olor desagradable de les seves fulles.
Les flors són hermafrodites d'un diàmetre d'1.5 a 2.5 centímetres, rematat plànol i es presenten en raïms densos, els floretes (falsos pètals) són de color groc brillant. Té un període de floració llarg al durar a partir de juny fins a novembre.

## Distribució

L'Herba de Sant Jaume es pot trobar al llarg dels marges dels camins, en terrenys incults, i creix en totes les zones fresques i de precipitacions relativament abundants. A Espanya es troba en marges de corrents d'aigua i en pastures humides.
L'herba de Sant Jaume és nativa del continent euroasiàtic. A Europa es desenvolupa extensament, des d'Escandinàvia al mediterrani. A Gran Bretanya la hi considera com mala herba. En els Estats Units s'ha introduït, i està present principalment en els estats del nord, de l'oest i del nord: Califòrnia, Idaho, Illinois, Maine, Massachusetts, Michigan, Montana, Nova Jersey, Nova York, Oregon, Pennsilvània, i Washington.
En Sud-amèrica es troba a l'Argentina. En el nord d'Àfrica, i en el continent asiàtic en l'Índia i en Sibèria. Àmpliament distribuïda com mala herba a Nova Zelanda i Austràlia. En molts estats australians l'Herba de Sant Jaume s'ha declarat com mala herba nociva. Aquests estats exigeixen al propietari del terreny erradicar-la, per llei.

## Ecologia

L'Herba de Sant Jaume és l'aliment de les larves de Cochylis atricapitana, Phycitodes maritima, i Phycitodes saxicolais. L'Herba de Sant Jaume és coneguda per ser l'aliment de les eruges de l'arna cinabri (Tyria jacobaeae).
Les larves absorbeixen els alcaloides de la planta, que resulten repugnants als depredadors, cosa que adverteixen amb el contast de colors negre i groc. El vermell i negre, que llueix l'arna adulta d'activitat diürna, també alerta molts dels seus depredadors potencials.
L'Herba de Sant Jaume és la planta hoste de Longitarsus ganglbaueri.
# Arneplaat

L'Arneplaat (Banc d'Arne) és una illa deshabitada que se situa al Veerse Meer, a la província de Zelanda, als Països Baixos. Després de la creació del Veerse Meer el 1961, hi van posar un bosc. També hi ha una zona de prat. L'illa està en mans de l'associació Natuurmonumenten. El 2011, hi van posar molls nous, on els turistes poden amarrar per visitar l'illa.

## Referències

* ↑ «Waterschap plaatst nieuwe steiger bij Arneplaat Veerse Meer» (en neerlandès). Waterschap Scheldestromen, 10-03-2011. Arxivat de l'original el 29 de gener 2016. [Consulta: 23 gener 2016].
# Arnera

L'Arnera és un riu de l'Alt Empordà, afluent de la Muga pel costat esquerre, i que neix entre Frontera entre França i Espanya.
És un riu de règim pluvial, nodrit tan sols per les pluges de tardor i de primavera. A l'agost té un mínim. La seva desembocadura es produeix a l'Pantà de Darnius-Boadella.
Pel que fa a la diversitat biològica és un riu ple de vida, poblat per barbs, truites, crancs de riu (actualment, dominat pel cranc de riu americà, l'autòcton ha gairebé desaparegut), anguiles, serps d'aigua, salamandres, gripaus, granotes. A les ribes hi ha vegetació de ribera: verns, pollancres.

## Referències

* ↑ «riu d’Arnera». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 26 novembre 2023].
* ↑ Aurell Bach, Xavier; Musquera i Musquera, Santiago «Contribució a l'estudi del medi natural de la zona compresa entre terrades, Sant Llorenç de la Muga, Boadella i Darnius». Annals de l'Institut d'Estudis Empordanesos, 22, 1989, pàg. 40. ISSN: 1136-0267.
* ↑ Pavón Gamero, David «L`embassament de Boadella : antecedents d`una obra, transformacions d`un territori». Revista de Girona, 208, 2001, pàg. 38–45. ISSN: 0211-2663.
* ↑ Pavón Gamero, David «L' embassament de Boadella: antecedents, execució i repercussions locals d'una infraestructura hidràulica». Annals de l'Institut d'Estudis Empordanesos, 34, 2001, pàg. 179–220. ISSN: 1136-0267.
* ↑ «Restauren el riu Arnera i milloren l'hàbitat d'un cranc autòcton». diaridegirona.cat, 10-12-2013. [Consulta: 26 novembre 2023].
# Arpella del Pacífic

L'arpella del Pacífic (Circus approximans) és un ocell rapinyaire de la família dels accipítrids (Accipitridae). Habita zones de sabana, aiguamolls i praderies humides d'Austràlia, Tasmània i altres illes del Pacífic, a Nova Zelanda, illes Lord Howe i Norfolk, Nova Caledònia, illes Loyauté, Fiji, Tonga, Vanuatu, i Chatham i Kermadec. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ «Arpella del Pacífic». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 desembre 2022 (català)
* ↑ «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors» (en anglès). IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022. [Consulta: 30 novembre 2022].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 276. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Swamp Harrier. Circus approximans» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 7 novembre 2022].
# Arpella oriental

L'arpella oriental (Circus spilonotus) és una espècie d'ocell de la família dels accipítrids (Accipitridae). Habita pastures, aiguamolls i terres de conreu d'Àsia oriental, al sud de Sibèria, nord de Mongòlia i nord-est de la Xina, desplaçant-se cap al sud a l'hivern. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ «Arpella oriental». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 desembre 2022 (català)
* ↑ «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors» (en anglès). IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022.
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 276. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Eastern Marsh-harrier. Circus spilonotus» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2021. [Consulta: 7 novembre 2022].
# Museu d'Eines del Pagès

El Museu d'Eines del Pagès és un museu al municipi Sant Climent de Llobregat, al terreny que envolta a la rectoria de l'Església parroquial de Sant Climent.
El museu, inaugurat el 17 de març de 1984, mostra el passat de la pagesia de Sant Climent i del Baix Llobregat i es troba a l'interior de la Rectoria de Sant Climent de Llobregat adossada a l'església, que li dedica tres grans sales de la planta baixa de l'edifici i també part del pati adjacent. Constitueix una de les majors exposicions d'eines de pagès, carros, estris domèstics i mobiliari de cuina del segle xix de la comarca. L'any 1984, un grup de persones de Sant Climent de Llobregat havien decidit arreplegar totes les eines de camp que poguessin trobar per a crear un museu.

## Referències

* ↑ «Sant Climent: El cirerer del Llobregat: Museu d'Eines de Pagès». El Llobregat, 2020 [Consulta: 24 gener 2021].
* ↑ «Es reobre el Museu d’Eines del Pagès de Sant Climent de Llobregat». La Premsa del Baix, 23-11-2016 [Consulta: 24 gener 2021].
* ↑ «Parc Agrariː Museu d'eines del pagès (equipament municipal)». Parcs de Catalunya. Parcs Naturals de la Diputació de Barcelona: Equipaments. Diputació de Barcelona. [Consulta: 24 gener 2021].
* ↑ «Museu d'Eines del Pagès». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 gener 2021].
* ↑ «Museu d'Eines del Pagès». Diputació de Barcelona. [Consulta: 24 gener 2021].
# Arqueodontosaure

L'arqueodontosaure (Archaeodontosaurus, "llangardaix dentat antic") és un gènere de dinosaure sauròpode que va viure al Juràssic mitjà. Les seves restes fòssils foren trobades a Madagascar. L'espècie tipus, Archaeodontosaurus descouensi, va ser descrita el setembre del 2005. El nom específic fa honor a qui el va trobar, Didier Descouens. Probablement és un sauròpode, amb dents similars a les dels prosauròpodes.

## Enllaços externs

* http://dml.cmnh.org/2005Nov/msg00059.html Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* http://bsgf.geoscienceworld.org/cgi/content/french_abstract/176/5/467
* http://www.dinosaurier-info.de/animals/dinosaurs/pages_a/archaeodontosaurus.php
Gèneres de sauropodomorfs :
Regne: Animalia
Filum: Chordata
Classe: Sauropsida
Clade: Avemetatarsalia
Clade: Dinosauria :
Sauropodomorpha :
Sauropoda :
Neosauropoda :
Macronaria :
Titanosauria :
# Arquer

L'arquer era un soldat que disparava sagetes (varetes de fusta amb punta d'acer, sílex, obsidiana…) amb un arc, bastó de fusta flexible o d'una altra matèria elàstica (de vegades acer), tensat pels extrems amb una corda o bordó, formant una corba. L'ús de l'arc com a arma de caça i de guerra es remunta al paleolític superior. Els monuments egipcis, perses, assiris, etc. són testimoni de l'existència de combatents armats amb arc.
Els exèrcits podien emprar els arquers no solament per matar enemics sinó amb altres estratègies, ja que tenien la possibilitat de llançar les seves sagetes portant estopes enceses per tal d'incendiar edificacions o estructures fetes amb materials inflamables com: palissades de fusta, sacs terrers protectors, vaixells, veles de naus, elements fets amb teixits, etc.
Durant l'edat mitjana els arquers van ser una arma de gran importància: els arquers anglesos, en aniquilar la cavalleria francesa, van ser els artífexs de la victòria a Azincourt el 1415. Substituïts progressivament pels ballesters i els arcabussers, els arquers es van utilitzar a França fins al segle xvi i a Anglaterra fins al xvii, els russos van emprar arquers en les Guerres Napoleòniques.
Lluís XI va crear a França el Cos d'Arquers de la Guàrdia Escocesa, i a finals del segle xv, es va introduir a Espanya la Guàrdia Reial d'Arquers de Borgonya, que vestien uniforme groc, amb franges vermelles i blanques. L'Emperador Carles V va crear els Arquers de corps, que van continuar en exercici durant la dominació de la Casa d'Àustria fins que Felip V els va substituir per la Guàrdia de corps.
Text extret de les «Etiquetes de Palau» de 1647:
       Tots els Archers an d'estar contínuament en ordre, amb els seus cavalls i armes, que són gola, armadura, espatllera i mànigues de malla, morrions, i pistoles, i els cavalls an de ser de la mida i bondat que és necessari i combenient. estant en la guerra demés de les dites armes, an de tenir celada, borgonyona, braçalet i guardabraç.

## Vegeu també

* Tir amb arc
* Morrió (casc)

## Referències

* ↑ Enrique de Leguina; Enrique de Leguina y Vidal (barón de la Vega de Hoz). Glosario de voces de armería. F. Rodríguez, 1812, p. 3– [Consulta: 2 març 2013].

## Bibliografia

* Enrique de Leguina; Enrique de Leguina y Vidal (barón de la Vega de Hoz). Glosario de voces de armería. F. Rodríguez, 1812, p. 3– [Consulta: 2 març 2013].
Viccionari
# Arquitectura colonial

L'arquitectura colonial és un estil arquitectònic d'un país mare que s'ha incorporat als edificis d'assentaments o colònies en llocs distants. Es produeix quan un país és colonitzat i comença a utilitzar l'arquitectura del país que el va colonitzar.

## Referències

* ↑ layakarchitect. «What is Colonial Architecture?(Characteristics)» (en anglès americà), 21-07-2022. [Consulta: 23 gener 2024].
* ↑ «Colonial architecture | North American architecture | Britannica» (en anglès). [Consulta: 23 gener 2024].
* ↑ Ashraf, Afnan. «The impact of colonialism on architecture in former colonies» (en anglès americà), 11-08-2023. [Consulta: 23 gener 2024].
* ↑ «How Colonialism Has Shaped the Design World» (en anglès americà), 17-05-2021. [Consulta: 23 gener 2024].

## Vegeu també

* Arquitectura neocolonial

## Enllaços externs

* Fotos d'arquitectura colonial Colonial Architecture Project.
# Arquites (associació)

L'Associació Arquitectes Italians a Espanya, Arquites, és una organització no governamental espanyola sense ànim de lucre i independent, formada per arquitectes d'origen italià que operen en el territori espanyol.

## Història

L'associació va ser constituïda l'any 1990 a València per alguns arquitectes interessats en redescubrir el llegat que arquitectes d'origen italià han deixat en terres espanyoles, llegat que després d'alguna manera va arribar fins a Amèrica Llatina pel que fa a l'arquitectura clàssica iberoamericana. L'acrònim Arquites, Arquitectes Italians a Espanya, és un homenatge al matemàtic i filòsof pitagòric, Arquites de Tàrent, i a la seva afirmació: "L'harmonia condueix la geometria cap a l'arquitectura", que amb els seus coneixements de matemàtica, geometria, astrologia i altres ciències representa uns dels primers arquitectes italians de la història, segons la concepció del Renaixement italià.

## Finalitat

Arquites té com a objectiu la valorització de l'abundant patrimoni arquitectònic impulsat per arquitectes italians al llarg de la història de la península Ibèrica. Les nombroses obres arquitectòniques, encara avui dia conservades, són testimoni de la forta presència de creadors d'origen italià, des de l'època romana passant pel barroc o el Renaixement, fins a les creacions d'arquitectura moderna del segle xx, i configuren un estil i una manera de concebre l'arquitectura que, encara que influïda per caràcters localistes, és una herència viva de la història i del cultura del Mediterrani.
En la història arquitectònica espanyola i, en conseqüència, en la iberoamericana abunden nombrosos exemples d'aquesta arquitectura, des dels projectes renaixentistes de l'arquitecte Francesco Sabatini i Gioacchino Toesca, fins als contemporanis Vittorio Gregotti i Aldo Rossi.
En aquesta línia, l'objectiu principal de l'associació és fomentar el debat entre les cultures arquitectòniques italiana i espanyola, que deriven d'un passat històric comú, on els arquitectes d'ambdós costats del Mediterrani intercanviaven coneixements i tècniques que els permetia edificar veritables obres d'art, les quals avui en es troben en moltes ciutats espanyoles i que són part de l'herència arquitectònica europea, i que en molts cas són peces clau del patrimoni de la humanitat.
Les esglésies, palaus, monestirs, castells, teatres i diversos monuments concebuts per italians a Espanya són vestigis d'un passat on els límits territorials desapareixien davant la força de la cultura.

## Arquitectes italians de relleu en la història d'Espanya

* Carles Ruta
* Francesco Sabatini
* Marcello Fontón
* Luis Bernasconi
* Gioacchino Toesca
* Francesco Antonio Valzania
* Juan Bautista Pastorelli
* Vittorio Gregotti
* Aldo Rossi
* Giorgio Grassi
* Giovanni Battista Sacchetti

## Referències

* ↑ DDAA. Españoles en Italia e italianos en España. Alacant: Biblioteca Virtual Miguel de Cervantes, 2000.

## Enllaços externs

* (castellà) Web Oficial de l'Associació
* Mapa de Google amb geo-localització del edificis projectats per arquitectes italians a Espanya
# Arrenga comú

L'arrenga comú (Myophonus caeruleus) és una espècie d'ocell paseriforme de la família dels muscicàpids. És coneguda pel seu cant, un xiulet similar a la veu humana, a l'alba i al vespre. Es pròpia de l'Himàlaia, el subcontinent indi i el sud-est d'Àsia. Igual que els altres membres del seu gènere, s'alimenta a terra, sovint al llarg de rierols i llocs humits, de cargols, crancs, fruits i insectes. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d’Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia. «arrenga comú». Diccionari dels ocells del món. TERMCAT. [Consulta: 26 juny 2022].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 706. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Blue Whistling-thrush. Myophonus caeruleus» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 26 juny 2022].
# Arrorró

L'arrorró és una cançó de bressol canària. Encara que té similituds amb cançons de bressol d'altres llocs, presenta importants elements diferenciadors respecte a elles. És un cant melodiós i lent que es caracteritza per la seva monotonia i que presenta variacions depenent de cada illa. Fins i tot, aquestes variacions es poden trobar dins d'una mateixa illa. Les lletres estan compostes per quartets octosíl·labs i es canten sense repetir els versos.
El 2003 una variació de l'"Arrorró" dels Cantos canarios de Teobaldo Power va esdevenir l'Himne Nacional de Canàries i va tenir caràcter oficial amb la Llei de 2003. La Llei comença amb el següent paràgraf contingut en les Disposicions Generals: Sea notorio a todos los ciudadanos que el Parlamento de Canarias ha aprobado y yo, en nombre del Rey y de acuerdo con lo que establece el artículo 12.8 del Estatuto de Autonomía, promulgo y ordeno la publicación de la Ley 20/2003, de 28 de abril, del Himno de Canarias.

## Referències

* ↑ Ley 202003 B.O.C. 28 de abril, 2003

## Vegeu també

* Canàries

## Enllaços externs

* Llei 20/2003 Símbols de Canàries