OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Estranyesa (física)

En física de partícules, l'estranyesa ("S") és una propietat (nombre quàntic) que indica el nombre net d'antiquarks estranys que conté la partícula. És útil per a descriure la desintegració d'una partícula mitjançant la interacció forta i electromagnètica, les quals tenen lloc en un període curt de temps, car ambdues interaccions conserven aquest nombre quàntic. L'estranyesa d'una partícula és definida com:
    $S=-(n_{s}-n_{\bar {s}})$
en què n$_s$ representa el nombre de quarks estranys (s) i $n_{\bar {s}}$ el nombre d'antiquarks estranys (s). L'estranyesa de les partícules (antipartícules) és −1 (+1), tot seguint la convenció que els nombres quàntics de sabor dels quarks tenen el mateix signe que la seva càrrega elèctrica (Q = −1/3, en aquest cas per al quark s). D'aquesta manera, el signe de qualsevol sabor portat per un mesó carregat és el mateix que la seva càrrega elèctrica.

## Conservació

Els termes estrany i estranyesa són anteriors a la descoberta dels quarks, i foren introduïts per Murray Gell-Mann i Kazuhiko Nishijima per explicar el fet que alguns hadrons, com els kaons i certs hiperons creats fàcilment en col·lisions de partícules, es desintegraven en temps molt més llargs que els esperats donades les seves grans masses i seccions eficaces de producció. Com que les col·lisions semblaven produir sempre parelles d'aquestes partícules, van postular que existia una nova quantitat conservada batejada "estranyesa", que era conservada en el procés de creació, però no en el procés de desintegració.
En la nostra comprensió moderna, l'estranyesa és conservada per les interaccions fortes i electromagnètiques, però no per les interaccions febles. Consegüentment, les partícules més lleugeres que contenen un quark estrany no poden decaure per interacció forta, i s'han de desintegrar per mitjà de la interacció feble que és més lenta (car implica l'emissió d'un bosó W pesant que "costa" de produir virtualment). En la majoria de casos aquests decaïments canvien el valor de l'estranyesa d'una unitat. Tanmateix, això no necessàriament succeeix en interaccions febles d'ordre superior, en què hi ha barreges de mesons $K^{0}-{\bar {K}}^{0}$. En general, la quantitat d'estranyesa en una interacció feble pot canviar d'un valor +1, 0 o -1 (depenent de la reacció).

## Referències

* D.J. Griffiths. Introduction to Elementary Particles. John Wiley & Sons, 1987. ISBN 0-471-60386-4. D.J. Griffiths. Introduction to Elementary Particles. John Wiley & Sons, 1987. ISBN 0-471-60386-4.
# Lorenzo Maitani

Lorenzo Maitani (Siena, c. 1275 - 1330) va ser un arquitecte i escultor italià. Va ser nomenat mestre d'obres de la catedral d'Orvieto des de 1310 fins a la seva mort en 1330.
Va tenir al seu càrrec la supervisió de les obres de la catedral. En un document de 1330 es fa referència al subministrament de bronze a Maitani per a la realització de les escultures de la façana, exactament per a l'àguila de sant Joan, una representació de l'evangelista que es troben a la cornisa a sobre de les tres portes principals de la façana de la catedral d'Orvieto. De la mateixa similitud escultòrica són els relleus tallats a les quatre crugies que divideixen els tres pòrtics; la seva iconografia, començant per l'esquerra, representa: la creació, l'arbre d'Isaïes i les profecies sobre l'adveniment de Crist, la vida de Crist i el Judici Final. Es creu que hi havia diferents obrers treballant en diverses operacions dels relleus, i se suposa que la intervenció de Maitani va donar-se'n especialment en el disseny i en l'elaboració final.
De la façana es conserven dos dibuixos realitzats a ploma sobre pergamí; en un inventari de 1356, el segon més semblant a l'actual façana és el que es nomena com de Maitani. S'aprecia en el disseny anterior (anònim) que tenia influència de Notre Dame de París. Un canvi cap a una façana amb més amplada i menys verticalitat subratlla aquestes tendències cap a un estil més italià i amb un resultat de combinació extraordinària de l'arquitectura dels mosaics i de les escultures, realitzades tant en bronze com en pedra.

## Referències

* ↑ DDAA (1984). Historia Universal del Arte: Volumen XI. Madrid, Ed.Sarpe. ISBN 84-7291-599-9
# Govern Provisional de Letònia

El Govern Provisional de Letònia (en letó: Latvijas Pagaidu valdība) (1918 -1920) es va formar el 18 de novembre 1918 pel Consell Popular de Letònia. El govern provisional va ser dirigit per Kārlis Ulmanis, líder de la Unió d'Agricultors Letons, que va ser elegit per ser primer ministre. Al desembre, es van crear els ministeris.

## Història

De desembre de 1918 fins a maig de 1919 els territoris de Letònia -que no estaven sota l'ocupació alemanya- van tenir un Govern Soviètic Provisional dirigit per Pēteris Stučka. Durant aquests mesos, el govern d'Ulmanis havia fugit a Curlàndia, on era sota la protecció alemanya. Les operacions militars conjuntes del govern Ulmanis amb els alemanys durant el final de la primavera de 1919 van aconseguir empènyer els exèrcits soviètics a Letgàlia.
El govern d'Ulmanis va signar un armistici amb la Rússia Soviètica el 21 de febrer de 1920, i un tractat de pau l'11 d'agost de 1920. Les eleccions per a l'Assemblea Constituent es van celebrar a Letònia entre el 14 i 16 d'abril 1920.

## Referències

* ↑ Plakans, 1995, p. 118.
* ↑ Plakans, 1995, p. 119.
* ↑ O'Connor, 2003, p. 80.
* ↑ O'Connor, 2003, p. 81.

## Bibliografia

* Plakans, Andrejs. The Latvians. A Short History (en anglès). Hoover Press, 1995. ISBN 978-0-8108-4904-4.
* O'Connor, Kevin. The history of the Baltic States (en anglès). Greenwood Publishing Group, 2003. ISBN 978-0-8108-4904-4.
* Dreifelds, Juris. Latvia in Transition (en anglès). Cambridge University Press, 1996, p. 24. ISBN 978-0-5215-5537-1.

## Vegeu també

* Primer Ministre de Letònia
* Assemblea Constitucional de Letònia
# Helsinki-86

El grup de defensa dels drets humans Helsinki-86 va ser fundat el juliol de 1986 al port letó de Liepāja per tres treballadors: Linards Grantiņš, Raimonds Bitenieks i Mārtiņš Bariss. El seu nom fa referència als Acords de Hèlsinki firmats una dècada abans.
Helsinki-86 va ser la primera organització anticomunista i també el primer grup organitzat d'oposició al govern de la Unió Soviètica, establint un exemple per altres grups independentistes i de protecció a les minories. El grup va tenir un rol molt important en els inicis de la Revolució Cantant a Letònia que va permetre al país recuperar la seva independència. Alguns dels membres més importants del grup foren Rolands Silaraups, Konstantins Pupurs, Juris Vidiņš, Juris Ziemelis, Alfreds Zariņš, Heino Lāma o Edmunds Cirvelis. Alguns d'ells van ser expulsats de la Unió Soviètica per les autoritats degut a les seves activitats.
El 23 d'agost de 1987 el grup va organitzar una protesta en contra del Pacte Ribbentrop-Molotov que va significar l'ocupació soviètica de Letònia el 1940 i també van celebrar el dia de la Independència de Letònia el 18 de novembre del mateix any, per primer cop des de l'ocupació.
El 25 de març de 1988 van cridar a reunir-se al Monument a la Llibertat de Riga per commemorar les víctimes dels soviètics.
Gradualment va perdre influència en favor d'altres grups nacionalistes i comunistes moderats. El 1998, després de la independència va refundar-se com a partit polític, però no va aconseguir representació a la Saeima aquell any ni tampoc a les eleccions municipals del 2001.

## Referències

* ↑ Olcott, MB (et al). «The Summer 1987 Protests: Coverage from the Soviet Press». A: The Soviet Multinational State. Routledge, 2019. DOI 10.4324/9781315494456-56/summer-1987-protests-martha-olcott-lubomyr-hajda-anthony-olcott. ISBN 978-1-315-49445-6.
* ↑ Ginkel, John «Identity Construction in Latvia's “Singing Revolution”: Why Inter-Ethnic Conflict Failed to Occur» (en anglès). Nationalities Papers, 30, 3, 9-2002, pàg. 403–433. DOI: 10.1080/0090599022000011697. ISSN: 0090-5992.
* ↑ Darski, Józef «Freedom for the Baltic Republics» (en anglès). Karta, 27, 1999, pàg. 97–112. ISSN: 0867-3764.
* ↑ Penikis, Andrejs «The third awakening begins: The birth of the Latvian popular front, June 1988 to August 1988» (en anglès). Journal of Baltic Studies, 27, 4, 12-1996, pàg. 261–290. DOI: 10.1080/01629779600000111. ISSN: 0162-9778.
* ↑ Shtromas, Alexandras «How Political are the Social Movements in the Baltic Republics?» (en anglès). Nationalities Papers, 18, 2, 1990/ed, pàg. 15-21. DOI: 10.1080/00905999008408164. ISSN: 0090-5992.

## Vegeu també

* Front Popular de Letònia
* Moviment per la Independència Nacional de Letònia

## Enllaços externs

* The Aftermath of Prague Spring - The Road to Freedom
* The Helsinki Effect: International Norms, Human Rights, and the Demise of Communism
# Institut Micològic Europeu

L'Institut Micològic Europeu, o en anglès l'European Mycological Institute (EMI), és un organisme de cooperació territorial creat el 2005 per tal de realitzar i gestionar projectes de cooperació en l'àmbit de la protecció i la valorització dels recursos micològics.
Va néixer arran del projecte europeu Interreg IVB SUDOE MICOSYLVA, i el 2005 es va constituir com a entitat prenent la forma jurídica ­–reconeguda en dret europeu­­– d'agrupació europea de cooperació territorial (AECT) –en anglès European Grouping of Territorial Cooperation (EGTC)–, tot i que no va ser definitivament registrada com a tal al Registre del Comitè Europeu de les Regions fins al 10 de maig del 2016.
Els membres de l'AECT Institut Micològic Europeu (EMI) són les regions europees d'Aragó, Catalunya, Castella i Lleó, Occitània i Nova Aquitània. A més, també compta amb la participació –des de fora de la Unió Europea– del Canadà, Xina i Suïssa.
La part catalana que participa a l'Institut és el Centre de Ciència i Tecnologia Forestal de Catalunya, amb seu a Solsona, el qual es va constituir inicialment entre el Consell Comarcal del Solsonès i la Universitat de Lleida l'any 1996, i posteriorment, s'hi van incorporar la Diputació de Lleida, la Fundació Catalana per a la Recerca i la Innovació, la Generalitat de Catalunya, la Universitat Autònoma de Barcelona, la Diputació de Barcelona i l'Ajuntament de Solsona.
El CTFC és un consorci públic adscrit a l'Administració de la Generalitat de Catalunya i s'hi relaciona mitjançant el Departament competent en matèria de boscos. També forma part dels centres de recerca de Catalunya (CERCA) i està acreditat com a agent TECNIO per la Generalitat (desenvolupador de tecnologia públic).

## Referències

* ↑ «EMI European Mycological Institute» (en anglès). [Consulta: 10 juny 2020].
* ↑ «Register of European Groupings of Territorial Cooperation» (en anglès). [Consulta: 10 juny 2020].
* ↑ «Membership» (en anglès). [Consulta: 10 juny 2020].
* ↑ «CTFC. La Institució». [Consulta: 10 juny 2020].

## Vegeu també

* Micologia
* Societat Catalana de Micologia
* Agrupació europea de cooperació territorial
* Cooperació transfronterera
# Adrastea (nimfa)

Segons la mitologia grega, Adrastea (en grec antic: Ἀδράστεια) va ser una nimfa, filla de Melisseu, rei de Creta i germana d'Ida.
Rea va encarregar a Adrastea i a la seva germana Ida que criessin Zeus, acabat de néixer, i que era a una cova del mont Ida, d'amagat de Cronos. Tenia els curets com a assistents, que algunes fonts fan germans seus. Apol·loni Rodi explica que Adrastea va donar a Zeus un globus que representava la terra, i en algunes monedes de Creta es representa a Zeus amb un globus.
D'altra banda, Adrastea és també un sobrenom de Nèmesi.

## Referències

* 1 2 Parramon i Blasco, Jordi. Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 9 i 155. ISBN 8429741461.
* ↑ Smith, William (ed.). «Adrasteia». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 17 maig 2022].

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209. Barcelona, octubre del 1997. ISBN 84-297-4146-1, plana 9.
# Aragonta González

Aragonta González (Galícia, ca. 900/908–Salceda de Caselas?, ca. 977) va ser una noble gallega, breument reina consort de Lleó pel seu matrimoni amb Ordoni II, de qui va ser esposa durant poc més d'un any.
Filla del comte Gonzalo Alfonso Betote i de Teresa Eriz, la filla del comte de Lugo, Ero Fernández. Tingué com a germans els comtes Pelayo i Hermenegildo González, dos nobles d'importància al nord-est de la península Ibèrica durant la primera meitat de segle x.
El 922 es va casar amb el rei Ordoni II de Lleó, després de la mort el 921 de l'anterior reina, Elvira Menéndez, segons les dades que ofereix la Crònica de Sampiro. El matrimoni no va durar gaire, poc més d'un any després Ordoni la va repudiar, segons la crònica perquè no era del seu gust, raó per la qual el monarca hauria fet penitència. Poc després el rei va comprometre's amb la seva tercera muller, Sança de Pamplona.
Es desconeix si tingué descendència. Finalitzat el matrimoni va tornar a Galícia, on va fundar el monestir de Salceda de Caselas, on encara és documentada el 967. Probablement hi va viure fins a la seva mort, succeïda vers el 977.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Torres Sevilla-Quiñones, Margarita. «Aragonta González» (en castellà). Diccionario biográfico electrónico. Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 3 gener 2021].
* 1 2 Andrade Cernadas, José Miguel. «Asilos monásticos: vejez y mundo cenobítico en el noroeste hispánico». A: AADD (ed.). Mundos medievales: espacios, sociedades y poder (en castellà). vol. 1. Santander: Universidad de Cantabria, 2014, p. 322.
* 1 2 3 Carriedo Tejedo, Manuel «La familia gallega del rey Alfonso Froilaz (926-931)». Rudensindus, núm. 9, 2014, pàg. 123.
# Estret d'Hecate

L'estret d'Hecate (en anglès: Hecate Strait, en llengua haida: K̲andaliig̲wii, també Siigaay, que significa simplement "oceà") és un estret ample però poc profund entre Haida Gwaii i la part continental de la Colúmbia Britànica, al Canadà. Es fusiona amb Queen Charlotte Sound al sud i Dixon Entrance al nord. Amb uns 140 quilòmetres d'ample al seu extrem sud, l'estret d'Hecate s'estreny al nord fins a uns 48 quilòmetres. Té uns 260 quilòmetres de longitud.

## Història

L'estret d'Hecate, pel fet de ser molt poc profund, és especialment susceptible a les tempestes i al temps violent. Els Haida de Haida Gwaii van creuar l'estret d'Hecate fins a terra ferma per saquejar els pobles costaners per prendre esclaus. De vegades, les primeres nacions continentals van creuar l'estret d'Hecate fins a Haida Gwaii, com ara un destacament de nisga'a des del baix riu Nass, que va creuar l'estret en una incursió de represàlia després d'un atac dels Haida de Hiellen, que va portar els esclaus nisga'a de tornada a Hiellen. Els habitants de Hiellen, tement una represàlia nisga'a, es van refugiar a Masset. Els nisga'a van trobar Hiellen abandonada i van cremar la població. Els Haida de Masset va contraatacar, donant lloc a una llarga batalla a Hiellen i al proper Taaw Tldáaw. Els supervivents nisga'a van tornar a creuar l'estret d'Hecate per tornar a casa.
L'estret d'Hecate deu el seu nom al capità George Henry Richards, que li va posar l'any 1861 o 1862 en honor al seu vaixell de topografia, l'HMS Hecate.

## Referències

* ↑ Skidegate Haida Immersion Program. A Pocket Guide to the Skidegate Haida Language. forthcoming.
* ↑ Hecate Strait Arxivat 2008-06-06 a Wayback Machine., Columbia Gazetteer of North America
* ↑ MacDonald, George F. Chiefs of the Sea and Sky: Haida Heritage Sites of the Queen Charlotte Islands. University of British Columbia Press, 1989, p. 82–83. ISBN 9780774803311 [Consulta: 14 abril 2023].
# Institut Internacional d'Estudis per a la Pau d'Estocolm

L'Institut Internacional d'Estudis per a la Pau d'Estocolm, conegut per les seves inicials SIPRI (corresponents a la denominació anglesa: Stockholm International Peace Research Institute) és un institut internacional independent dedicat a la investigació dels conflictes, armaments, el control d'armaments i el desarmament. Establert el 1966, el SIPRI proporciona dades, anàlisi i recomanacions, d'accés obert, a les instàncies normatives, investigadors, mitjans de comunicació i el públic interessat.
El 2009 era considerada un think tank que ocupava el tercer lloc a nivell mundial.

## Referències

* ↑ «Coming Soon». Foreign Policy. Arxivat de l'original el 2009-05-20. [Consulta: 29 abril 2010].

## Enllaços externs

* Institut Internacional d'Estudis per a la Pau d'Estocolm - Lloc web oficial
# Iskolat

L'Iskolat (en rus: Исколат) és una abreviatura del Comitè Executiu del Soviet d'obrers, soldats i els camperols sense terra de Letònia-Исполнительный комитет Совета рабочих, солдатских и безземельных депутатов Латвии), va ser establert a Riga el 29/30 de juliol de 1917, calendari julià (agost 11/12 de 1917, calendari gregorià), per iniciativa del Comitè Central del Partit Comunista de Letònia, aleshores controlat pels bolxevics amb el propòsit de portar a terme la Revolució d'Octubre al territori de la Letònia no ocupada per Alemanya. Quan els alemanys van ocupar Riga, l'Iskolat es va traslladar a Cēsis i més tard a Valka, on va prendre el poder sobre el municipi de Valka, amb la dissolució dels òrgans establerts pel Govern Provisional Rus.
El 17 de desembre de 1917, el Congrés dels Soviets de Letònia es va convocar a Valmiera i varen escollir un nou president de l'Iskolat Fricis Roziņš. Després que les tropes alemanyes ocupin Letònia al febrer de 1918 l'Iskolat es va traslladar a Moscou i es va dissoldre al març 1918.

## Referències

* 1 2 «Исколат (Iskolat)» (en rus). Большая Советская Энциклопедия (Gran Enciclopèdia Soviètica). [Consulta: 20 març 2015].

## Bibliografia

* Ezergailis, Andrew. The Latvian Impact on the Bolshevik Revolution: The First Phase: September 1917 to April 1918 (en anglès). East European Monographs no. 144, 1983. ISBN 0-88033-035-X. .
* Swain, Geoffrey. The Disillusioning of the Revolution's Praetorian Guard: The Latvian Riflemen, Summer–Autumn 1918" (en anglès). Europe–Asia Studies Volum 4, 1999.
# Estret de Bougainville

L'estret de Bougainville és un estret separa l'illa de Choiseul de l'illa de Bougainville. Tant l'illa com l'estret reben el nom de Louis Antoine de Bougainville, que l'any 1768 va ser el primer europeu a navegar per aquestes aigües. El tinent John Shortland de la Royal Navy va navegar per l'estret el 1788, donant el nom d'Illes del Tresor a les nombroses illes que es trobaven a l'estret, estret inclòs, malgrat que el nom de Bougainville va prevaldre.
L'estret de Bougainville forma part de la ruta de navegació per a la navegació mercant des de l'estret de Torres fins al canal de Panamà. És una de les tres rutes principals per a la navegació mercant a través de les Illes Salomó; les rutes són l'estret de Bougainville i l'estret Indispensable que uneixen l'oceà Pacífic, la mar de Salomó i la mar de Coral; i l'estret de Manning que enllaça el Pacífic amb l'Estret de Nova Geòrgia, que també es coneix com 'The Slot', a través del qual vaixells navals japonesos reabasteien la guarnició de Guadalcanal durant la Guerra del Pacífic.

## Referències

* ↑ Findlay, Alexander George. A directory for the navigation of the Pacific ocean. R. H. Laurie, 1851, p. 1012.
* ↑ Rottman, Gordon L. World War II Pacific Island Guide. Greenwood Publishing Group, 2002, p. 101. ISBN 978-0-313-31395-0.
* ↑ Josef Rick. Title Law of the sea at the crossroads. Duncker & Humblot, 1991, p. 115. ISBN 9783428472406.
# Institut Max Planck de Biomedicina Molecular

L'Institut Max Planck de Biomedicina Molecular es va fundar l'1 d'abril de 2001 a Münster. Forma part de la Societat Max Planck. El director fundador va ser Dietmar Vestweber. El 2004, l'institut es va ampliar per incloure un altre departament dirigit per l'investigador de cèl·lules mare Hans Robert Schöler. L'institut va rebre el nom actual el mateix any. L'estiu de 2006, l'institut es va traslladar a un nou edifici. A finals de 2007, el bioquímic Ralf H. Adams, que es va traslladar a Münster des del Cancer Research UK (CRUK) de Londres, va ser nomenat cap del tercer departament. Amb la jubilació de Hans Robert Schöler a finals d'octubre de 2021, que continua treballant amb un grup de recerca de l'institut, Sara Wickström va ser nomenada nova directora de l'institut el novembre de 2021. L'institut participa a l'Escola Internacional de Recerca Max Planck de Biomedicina Molecular (IMPRS), un programa de doctorat en anglès que es va crear conjuntament amb la Universitat de Münster. El portaveu d'IMPRS és Dietmar Vestweber.

## Referències

* ↑ «Organisation» (en alemany). [Consulta: 14 febrer 2023].
* ↑ «Geschichte des Instituts» (en alemany). [Consulta: 14 febrer 2023].
* ↑ «PhD Programm» (en alemany). [Consulta: 14 febrer 2023].
# Estret de Cabot

L'Estret de Cabot (en francès détroit de Cabot) és un estret a l'est del Canadà d'aproximadament 110 quilòmetres d'amplada. Deu el seu nom a l'explorador genovès Giovanni Caboto.

## Referències

* ↑ «Estret de Cabot». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Estret de Chatham

L'estret de Chatham és un estret de l'arxipèlag Alexander, al sud-est de l'estat nord-americà d'Alaska. Separa l'illa de Chichagof i l'illa de Baranof, a l'oest de l'illa Admiralty i Kuiu, a l'est.
Té una longitud de 240 km i entre 5 i 16 km d'amplada. S'estén cap al sud, des de la unió de l'estret Icy i el canal de Lynn fins al mar obert.
La part sud de l'estret va rebre el nom d'Ensenada del Principe l'any 1775 per Juan Francisco de la Bodega y Quadra. El 1786 La Perouse li va donar el nom de Tschirikow Bay, i el 1789 el comerciant de pells James Colnett el va anomenar Christian Sound. Altres comerciants de pells l'anomenaven estret de Menzies. No va ser fins al 1794 quan va rebre el seu nom actual, quan George Vancouver el va anomenar en honor de William Pitt, primer comte de Chatham.

## Referències

* 1 2 1420995 U.S. Geological Survey Geographic Names Information System: Chatham Strait (en anglès)
* ↑ «Chatham Strait | Alaska, Pacific Ocean, Canada | Britannica» (en anglès). [Consulta: 11 abril 2024].
* ↑ Marcus Baker. U.S. Government Printing Office, 1906. Geographic Dictionary of Alaska, p. 121.
# Institut Nacional d'Educació Física de Catalunya

L'Institut Nacional d'Educació Física de Catalunya (INEFC) és un centre d'ensenyament superior que té per missió formar llicenciats en educació física i esport i la investigació científica en aquest terreny.
L'INEFC és un organisme autònom adscrit al Departament de Presidència de la Generalitat de Catalunya que compta amb dos centres, l'INEFC Barcelona, situat a la muntanya de Montjuïc, i l'INEFC Lleida, les instal·lacions del qual es troben al Complex de la Caparrella.

## Referències

* 1 2 «Institut Nacional d'Educació Física de Catalunya». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Web oficial de l'INEFC