OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Heraldo de Vivero

L'Heraldo de Vivero és un setmanari gallec que es publica a la ciutat de Viveiro, a la província de Lugo. El seu primer número va aparèixer el 17 de febrer de 1912.
Degut a la guerra civil espanyola va deixar de publicar-se el 1937, tot i que va tornar al mercat entre 1963 i 1966. El 1968, dirigit per José Trapero Pardo, va tornar a publicar-se amb periodicitat setmanal.

## Referències

* ↑ El País. «El setmanari local més veterà fa un segle» (en castellà), 27-02-2012. [Consulta: 14 octubre 2014].
# Estaurograma

L'estaurograma és un tipus de creu usada pels primers cristians en diversos documents. El seu nom ve de la unió de les lletres gregues tau i ro, que formen la paraula stauros, que significa crucifixió. Aquesta abreviatura, representada gràficament com una creu amb el pal vertical acabat en una baga o semicercle. El símbol tenia diverses funcions: servir per estalviar espai en els manuscrits i alhora identificar Jesús com un més dels nomina sacra per designar-lo.
L'origen del símbol és una abreviatura grega anterior per referir-se al temps i altres mots usuals, segons la procedència dels escribes. La reapropiació per part de les comunitats cristianes està documentada des del segle ii, si bé és possible que s'usés anteriorment en les comunicacions internes. Apareix en manuscrits dels evangelis, com per exemple al papir 66, en convivència amb altres monogrames i abreviatures. A diferència d'altres signes similars, no juga amb el nom de Jesús sinó amb la imatge visual de la crucifixió, on el cap emergeix dels pals de la creu. Per això es considera un precedent de les representacions pictòriques d'aquest passatge evangèlic, que començaren a proliferar a partir del segle iv.
Posteriorment, se li van afegir significats, basats en la numerologia clàssica del valor de ro, 100. Aquest és el valor de la paraula auxili. Per això el signe transmetre el missatge que Jesús havia portat l'ajuda, la salvació a tota la humanitat. Igualment, el nombre 100 s'identifica amb l'edat en què Abraham va concebre Isaac, iniciant-se la nissaga de Jesús. La tau, per la seva banda, s'associava a la seva forma i per si sola es va identificar amb la religió cristiana. Per tant, la unió de tau - ro indicava "salvació pel cristianisme, essent Jesús el Messies promès descendent d'Abraham". Aquesta missatge es va propagar especialment entre les comunitats jueves i egípcies.
L'estaurograma va caure bastant en desús i va ser substituït per un símbol similar, el crismó, encara vigent. Se'l pot trobar, però, en diversos monuments i roba litúrgica.

## Referències

* ↑ Hurtado, Larry «THE STAUROGRAM IN EARLY CHRISTIAN MANUSCRIPTS: THE EARLIEST VISUAL REFERENCE TO THE CRUCIFIED JESUS?». New testament manuscrits, 2006 [Consulta: 25 setembre 2016].
* ↑ «Estaurograma». La Buena Nueva. [Consulta: 25 setembre 2016].
* ↑ Bagatti, Bellarmino, "The Church from the Circumcision: history and archaeology of the Judaeo-Christians", Studium Biblicum Franciscanum, Collectio Minor n. 2, Jerusalem (1984).
# Esquirol volador pigmeu de Hose

L'esquirol volador pigmeu de Hose (Petaurillus hosei) és una espècie de rosegador de la família dels esciúrids. Viu a Brunei i Malàisia. Es tracta d'un animal nocturn i arborícola. El seu hàbitat natural probablement són els boscos de dicterocarpàcies de gran alçada. Està amenaçat per la destrucció del seu entorn a causa de la tala d'arbres i l'expansió agrícola.
Aquest tàxon fou anomenat en honor del funcionari, zoòleg i etnòleg britànic Charles Hose.

## Referències

* ↑ Duckworth, J. W.; Francis, C. Petaurillus hosei. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 17 setembre 2015.
* ↑ Beolens, B.; Watkins, M.; Grayson, M. The Eponym Dictionary of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2009, p. 197. ISBN 978-0801893049.
Espècies vivents d'esciúrids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Ordre: Rodentia · Subordre: Sciuromorpha :
Callosciurinae :
Ratufinae :
Sciurillinae :
Sciurinae :
Xerinae :
Categoria :
# Arma Antitanc Sense Retrocés Tipus 5

L'Arma Antitanc Sense Retrocés Tipus 5 va ser una arma dissenyada i produïda entre 1944 i 1945 per ordre de l'Exèrcit Imperial Japonès durant la Segona Guerra Mundial. L'arma va ser finalment una arma experimental, ja que va arribar molt tard a la guerra com per poder-se començar a produir en quantitats significatives.

## Història

A finals de 1944, l'Exèrcit Imperial Japonès va decidir començar el disseny d'un nou tipus d'arma antitanc de curta distància, basada en el Panzerfaust alemany, però amb l'habilitat de ser recarregat. Aquesta arma havia de ser capaç de penetrar 120 mm de blindatge com a mínim.
En 1945, ja s'havien creat 3 versions per a posar a prova. Aquestes tenien com a diferència la posició del sistema de foc, i el diàmetre de l'arma. Tots ells tenien una forma cònica i una llargada final de 380 mm per a reduir el retrocés i usaven una granada experimental amb una llargada de 800 mm, un pes de 2,3 kg, 35 grams de combustible i 500 grams d'explosiu.

### Versions

* Versió 1: tenia una llargada del canó de 600 mm, un diàmetre de 45mm i una penetració de 100 mm de blindatge.
* Versió 2: tenia una llargada de 1000 mm, un diàmetre de 57 mm i una penetració màxima de 110 mm de blindatge.
* Versió 3: tenia una llargada de 1000 mm, un diàmetre de 45 mm i una penetració màxima de 110 mm de blindatge.
Al final, l'exèrcit japonès es va decantar per continuar desenvolupant el model 3 de l'arma. La versió final d'aquell model pesava 6,4 kg, tenia una llargada de 1000 mm i una extensió cònica en la part del darrere de l'arma de 380 mm.

## El coet

Es van provar diversos tipus de munició. La munició final pesava 2,3 kg, contenia un total de 100 grams de combustible per al coet (abans 30 grams) i la càrrega explosiva es va augmentar també dels 500 grams programats als 625 grams. Encara que s'hi va afegir més pes, el projectil seguia pesant 2,3 kg, igual que l'original programat, gràcies a la substitució d'algunes peces innecessàries.
La versió final mesurava 850 mm de llarg, dels quals, 180 mm era el que ocupaven els 100 grams de combustible. Posseïa un pal estabilitzador i de guiat, amb el detonador al final d'aquest, i la càrrega explosiva, que ocupava 150 mm d'aquest coet, amb el seu pes de 625 grams. La velocitat de sortida del coet era de 40 metres / segon, amb una distància mínima de 50 metres, i una màxima operativa d'uns 150 metres, amb una penetració mitjana de 120 mm de blindatge.

## Vegeu també

* Mina Lunge
* Panzerfaust
* Exèrcit Imperial Japonès

## Referències

* ↑ http://www3.plala.or.jp/takihome/AT.htm#ex
* 1 2 http://militaria.forum-xl.com/viewtopic.php?f=53&t=674 Arxivat 2017-10-05 a Wayback Machine.
# Abadia de Murbach

L'abadia de Murbach és situada a Alsàcia, en el fons de la vall de Guebwiller, als Vosges, després del municipi de Buhl, en una bifurcació que porta al municipi de Murbach. Des d'aquest indret són visibles les dues altes torres de gres, vestigis d'una cèlebre abadia romànica. L'abadia es trobava entre les més riques i les més influents del Sacre Imperi Romanogermànic.
Pirmí de Reichenau va trobar aquesta petita vall encaixonada propícia per al passeig i la meditació, per la qual cosa el 727 va decidir fundar-hi un monestir sota la protecció del comte Eberhard von Egisheim, i que amb els anys es convertiria en una de les abadies benedictines més influents de la regió. Aquesta exercia la seva influència sobre més de 300 localitats dels voltants. Els abats, que procedien de bones famílies, posseïen mines, una biblioteca impressionant i encunyaven la seva pròpia moneda. La gent del poble solia emprar la frase: "Més orgullós que el gos de Murbach". I és que el blasó de l'abadia, sobre la clau de volta del porxo d'entrada, representa un llebrer negre disposat a abalançar-se sobre la seva presa, símbol de la noblesa dels clergues.

## L'església abacial Saint-Léger

L'església abacial de Murbach és considerada com una de les grans obres mestres de l'art romànic renà. Va ser construïda a mitjan segle xii i va ser consagrada el 1216 pel bisbe de Bâle, Heinrich, en honor de la Trinitat, de la Santa Creu, de la Verge Maria i de sant Léger.
Les tres naus van ser enderrocades el 1738, per tal de deixar-hi lloc a un edifici barroc que no es va arribar a fer. L'església abacial va esdevenir església parroquial de Murbach el 1760.
Ha estat restaurada en diverses ocasions, la darrera entre 1981-1986. Al final d'aquesta última restauració, l'església ha rebut dues noves portes en bronze i tres noves campanes. La capçalera és la part més remarcable de l'edifici. El seu mur està rematat per escultures disposades aparentment en fantasia en l'ampli triangle de sobre. Després, una galeria de 17 columnes diferents estan disposades sobre dos pisos de finestres.
A l'interior, s'hi troba el sarcòfag de set monjos morts pels hongaresos el 926, l'estàtua jacent del comte Eberhard (segle xiv) i un orgue.

## Referències

* ↑ Woltmann, Alfred Friedrich Gottfried Albert. Geschichte der deutschen Kunst im Elsass (en alemany), 1876, p. 35.
* ↑ Bornert, René. Les monastères d'Alsace, Volum 2 (en francès). Éditions du Signe, 2009, p. 161. ISBN 9782746822191.
# Herba blava

L'herba blava (Polygala calcarea) és una espècie de polígala. La seva distribució és atlàntica i submediterrània oest (mediterrània oest). Dins dels Països Catalans només és autòctona a Catalunya. Hi ha citacions antigues, no gaire segures, al País Valencià (Camp de Morvedre).

## Descripció

Camèfit reptant de 5 a 20 cm d'alt. Tiges floríferes nombroses erectes, flors (de 6 a 7 mm) blau cel, rarament de color de rosa o blanques. Es pot trobar florida de gener a octubre, però més sovint floreix de març a juliol.

## Hàbitat

Pastures mesòfiles i mesoxeròfiles calcàries. Viu des de 200 a 2.200 metres d'altitud.

## Referències

* ↑ Bolòs i Vigo Flora dels Països Catalans
# Esperança de vida

L'esperança de vida correspon a la mitjana d'anys que encara resten per viure per a una persona que ha assolit una edat exacta, si en el temps que li resta de vida fos sotmesa a les condicions de mortalitat actuals (les probabilitats específiques de morir a cada edat). En el cas particular de l'esperança de vida a l'edat zero, o esperança de vida en néixer, representa la durada de vida mitjana d'una generació fictícia sotmesa a les condicions de mortalitat del període.
Per calcular l'esperança de vida dels que tenen k anys en l'any t, EV$_k$(t), es fa la mitjana de l'edat de les persones mortes (amb k o més anys) en un any, és a dir:
$EV_{k}(t)=\sum _{j=k}^{\infty }p_{j}(t)\cdot j-k$
on $p_{j}(t)$ és el tant per u de persones mortes a l'edat de j anys en l'any t respecte a les persones mortes amb k o més anys aquell any t.
Cal esmentar que és una mitjana, i no representa que cap persona no viurà més anys (o menys) dels que indica aquesta mitjana.

## Temes relacionats amb la Longevitat

* Restricció calòrica (Dejuni per higiene)
* El gen Sir2 anomenat "regulador silent d'informació 2"
* Resveratrol
* Espermidina
    segons un informe de la conferència SENS-6 de Setembre de 2013, l'Espermidina incrementa la longevitat dels ratolins en un 10%, propicia la neteja de les cèl·lules per autofàgia, i imita la restricció calòrica.
* La reparació a l'ADN i l'envelliment

## Referències

* ↑ «Esperança de vida». Idescat. [Consulta: 23 abril 2016].
* ↑ Strategies for Engineering of Negligible Senescence Research Foundation Fundació per a la recerca d'Estratègies per a l'Enginyeria d'una Senectud Negligible (anglès)
* ↑ SENS.org - SENS-6 - September 3-7, 2013 at Queens' College, Cambridge, UK - Spermidine induces autophagy in multiple species and mimics calorie restriction (anglès)
* ↑ joshmitteldorf.scienceblog.com - 2013-09-09 - Strategies for Engineering Negligible Senescence – Report from SENS-6 (anglès)
* ↑ nextbigfuture.com - 2013-09 - Spermidine induces autophagy in multiple species and mimics calorie restriction and increases longevity in mice by 10% (anglès)
* ↑ ncbi.nlm.nih.gov - 2011-07 - Spermidine: a novel autophagy inducer and longevity elixir (anglès)

## Enllaços externs

* Banc Mundial: Esperança de vida
* Esperança de vida a Catalunya, Espanya i Europa (IDESCAT)
* SENS.org - Strategies for Engineering of Negligible Senescence Research Foundation Fundació per a la recerca d'Estratègies per a l'Enginyeria d'una Senectud Negligible.
# Estela d'Ankefenkonsu

L'Estela d Ankefenkonsu (Ankhefenkhonsu) és una estela descoberta al 1858 durant unes excavacions arqueològiques al temple mortuori de sacerdots de Menthu a Deir el-Bahari, per Auguste Mariette. Estava dedicada al sacerdot Ankefenkonsu. Va aparéixer a prop de dos sarcòfags i es calcula que fou realitzada entre 680 aC i 670 aC, en el període final de la XXV dinastia egípcia o a la primeria de la XXVI dinastia: és un exemple típic de la fi del Tercer Període Intermedi de Tebes.

## Referències

* ↑ Henri Gauthier. 1913. Cercueils anthropoïdes des prêtres de Montou. 2 vols. Catálogo das antiguidades egípcias do Museo do Cairo 62 e 65. Cairo: exemplar do Institut Français d'Archéologie Orientale del Caire.
* ↑ Cynthia May Sheikholeslami. 2003. “The burials of the priests of Montu at Deir el-Bahari in the Theban necropolis.” In The Theban necropolis: Past, present and future, edited by Nigel C. Strudwick and John H. Taylor. London: British Museum Press. 131–137.
* ↑ EL-LEITHY, Hisham. "Painted Wooden Stelae From Thebes from the 21st to the 26 Dynasties" in Proceedings of the Ninth International Congress of Egyptologists Jean-Claude Goyon e Christine Cardin (org.). Orientalia lovaniensia analecta 150. Lovaina: Uitgeverij Peeters, 2007. 585–594 ; ver também ZAYED, Abd el-Hamid. "Painted Wooden Stelae in the Cairo Museum," Revue d'égytologie 20 (1968), 149–152.
* ↑ Abd el Hamid Zayed, "Painted Wooden Stelae in the Cairo Museum," Revue d'égytologie 20 (1968), 149–152, and plate 7.
* ↑ Peter Munro. 1973. Die spätägyptischen Totenstelen. 2 vols. Ägyptologische Forschungen 25. Glückstadt: Verlag J. J. Augustin. A estela é descrita sob o número 187 no catálogo de Munro.

## Vegeu també

* Thelema
* Anticrist
# Abadia de Sant Policarp

L'abadia de Sant Policarp és una abadia benedictina del segle xi, situada al municipi de Sant Policarpi (Llenguadoc-Rosselló, França), catalogada com a monument històric.
Fou un establiment religiós de la diòcesi de Narbona. La va fundar un noble de nom Attala, segurament originari de l'actual territori de Catalunya, que no volia viure sota domini sarraí i es va desplaçar a l'altre costat dels Pirineus amb els seus criats i serfs establint-se al Rasès. Per la seva pietat va restaurar diverses esglésies que els musulmans havien destruït i finalment va fundar un monestir sota l'advocació de Sant Policarp. Carlemany va confirmar aquesta fundació i li va fer donació de tot el terreny inculte a la rodalia (el diploma carolingi referit a aquesta abadia està falsificat). Attala fou el primer abat. No se sap si era el mateix Attala que fou abat del monestir de la Grassa successor de Nebridi.

## Referències

* ↑ Referència n. PA00102894, a la base de dades Mérimée, del Ministeri de Cultura francès.
* ↑ Devic, Claude; Vaissette, Joseph. Histoire générale de Languedoc (en francès). Tolosa: Édouard Privat llibreter editor, 1872 (Vegeu altres edicions a Google Books Vol. 1 (1840), Vol. 2 (1840), Vol. 3 (1841), Vol. 4 (1749), Vol. 5 (1842), Vol. 6 (1843), Vol. 7 (1843), Vol. 8 (1844), Vol. 9 (1845)).

## Vegeu també

* Llista de monuments del districte de Limós
# Abadia de Sant Tomàs de Brno

L'abadia de Sant Tomàs és un monestir de l'Orde de Sant Agustí, situat a Brno, a la República Txeca. Va ser la llar del genetista i abat Gregor Mendel, que entre 1856 i 1863 va dur a terme, a l'hort de l'abadia, els seus famosos experiments amb pèsols que el van portar a proposar el que després es va conèixer com a lleis de l'herència de Mendel. És l'única abadia agustiniana al món. Allotja un museu dedicat a Mendel. L'església està dedicada a l'Assumpció de la Mare de Déu.
Els agustins van arribar a Brno el 1346, i van aconseguir el patrocini de Jan Jindřich Lucemburský, marcgravi de Moràvia, per a la construcció del claustre primitiu el 1352. El 1653 la comunitat es va traslladar a la ubicació actual. La noble local Sybil Polyxen Františka va fundar en aquesta època una escola musical en el monestir, tradició que es manté en l'actualitat. El compositor txec Pavel Křížkovský va ser agustí al monestir i professor de música litúrgica entre 1848 i 1872. El compositor Leoš Janáček va començar la seva formació musical en el cor del monestir.

## Galeria

* Basílica de l'Assumpció de Maria.
* Entrada sud a l'església.
* Finestral en l'absis.
* Dependències interiors.
* Claustre.

## Referències

* ↑ Experiments in plant hybridization. (1865).
* ↑ Mendel Museum
# Abellera catalana

L'abellera catalana (Ophrys catalaunica) és una orquídia terrestre de la família Ophrys endèmica de Catalunya, on va ser descoberta l'any 1968 pels botànics alemanys Othmar i Edeltraud Danesch. Aquest tàxon només està admès com a subespècie de l'abellera (Ophrys bertolonii). Es considera que prové d'una hibridació entre les espècies Ophrys bertolonii i Ophrys arachnitiformis.

## Descripció

La flor té sèpals rosats amb un nervi verdós molt marcat. Els pètals també són rosats, més petits i amb els marges ondulats. El label és allargat o arrodonit, vellutat i de color marró fosc. El mirallet gairebé sempre té forma d'H, de ferradura o d'escut, i és de color morat bru, brillant i sense pèls. Es tracta d'una planta petita, de 20 cm com a molt, amb dos tubercles ovoides i una tija prima. Té de 4 a 6 fulles basals estretes i lanceolades, un parell de fulles que envolten la tija i diverses bràctees entremig de les flors. La inflorescència és laxa i té un nombre de flors que generalment varia entre dues i sis.
L'època de floració va de primers de maig a primers de juny. És pol·linitzada per les abelles.

## Hàbitat

Creix sobre sòls calcaris fins a 1.150 m, majoritàriament en ambients erms, prats i landes. En menor mesura també es troba en brolles i pinedes. És, però, una espècie comuna al Montseny, on és una de les abelleres més abundants.

## Referències

* ↑ «24. Ophrys» (en castellà) p. 192-193. Flora Ibérica. Plantas vasculares de la Península Ibérica e Islas Baleares. [Consulta: 18 desembre 2020].
* 1 2 Maymó i Reverter, Meritxell. Orquídies del Montseny. Granollers: Museu de Granollers, 2004, pàg. 90. ISBN 84-87790-49-6 [Consulta: 23 maig 2015].
# Abellera fosca

L'abellera fosca (Ophrys fusca) és una espècie d'orquídia monopòdica i terrestre de la subtribu Orchidinae de la família Orchidaceae del gènere Ophrys. És una orquídia molt variable que pot presentar petites modificacions en la seva aparença, que es classifiquen com a subespècies. El nom "Ophrys" prové del grec ophrys, en català cella, referint-se a l'alta consideració que es té cap a aquest gènere, i del llatí fusca, en català fosca, referint-se al color del label. Ophrys s'esmenta per primera vegada en el llibre "Història Natural" de Plini el Vell (23-79 dC). Aquesta espècie d'hàbits terrestres es distribueix a la conca del Mediterrani. En prats, olivars, garrigars, i boscos. Aconsegueixen una altura d'uns 40 cm. És característica, però, la presència d'un fi marge groc sobre el label.

## Referències

* ↑ «abellera». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.
# Abellerol capnegre

L'abellerol capnegre (Merops breweri) és una espècie d'ocell de la família dels meròpids (Meropidae), que habita la vegetació de ribera de Ghana, Nigèria, el Gabon, República del Congo, República Centreafricana, el Sudan del Sud i República Democràtica del Congo.

## Referències

* ↑ Comissió dels Noms dels Ocells en Català. Diccionari dels ocells del món: Ocells no passeriformes. Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d'Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia
# Abellerol gorjablanc

L'abellerol gorjablanc (Merops albicollis) és una espècie d'ocell de la família dels meròpids (Meropidae), que habita zones semidesèrtiques des del sud de Mauritània i de Mali, Senegal, Gàmbia i Burkina Faso, cap a l'est, fins a Etiòpia, Eritrea, Djibouti, Somàlia i sud-oest d'Aràbia, i cap al sud fins a Guinea Equatorial, Congo, República Democràtica del Congo i nord de Tanzània.

## Referències

* ↑ Comissió dels Noms dels Ocells en Català. Diccionari dels ocells del món: Ocells no passeriformes. Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d'Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia
# Abellerol maragda africà

L'abellerol maragda africà (Merops viridissimus) és una espècie d'ocell de la família dels meròpids (Meropidae) que habita el continent africà.

## Morfologia

* Fa 16–18 cm de llargària, dels quals uns 5 cm corresponen a les dues allargades plomes centrals de la cua. Semblant a altres abellerols, és un ocell esvelt amb colors vistosos.
* Sense dimorfisme sexual, el plomatge és verd brillant amb la gola de color verd groguenc clar que el diferencia de d'orientalis i de cyanophrys. Capell i parts superiors amb un tint daurat vermellós.
A les ales, les plomes de vol són vermelloses girant progressivament a verd i les puntes negroses. Una fina línia ocular negra travessa l'ull.
* Iris vermell, bec negre i potes de color gris fosc.
* Els peus són febles, amb els tres dits units a la base.
* Els joves no presenten les llargues plomes centrals a la cua.

## Hàbitat i distribució

Cria en camp obert en arbustos en zones àrides des de Senegal fins al mar Roig a l'altura de Sudan, .

## Llista de subespècies

Se n'han descrit tres subespècies:
* Merops viridissimus viridissimus, Swainson, 1837. Des del Senegal, fins a Eritrea, Etiòpia i l'oest del Sudan.
* Merops viridissimus flavoviridis, Niethammer, 1955. Zones subdesèrtiques del Txad, fins a la vora del mar Roig, a l'altura del Sudan.
* Merops viridissimus cleopatra, Nicoll, 1910. Al llarg de la vall del Nil.

## Taxonomia

Antany considerada part de Merops orientalis. Actualment és considerada una espècie de ple dret.

## Referències

* ↑ «Abellerol maragda africà». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 27 febrer 2025(català)
* ↑ Gill, Frank; Donsker, David; Rasmussen, Pamela. «Todies, motmots, bee-eaters» (en anglès). IOC World Bird List Version 14.1.
* ↑ Josep del Hoyo i J. Nigel. Illustrated checklist of the birds of the world. Vol.1, Non passerines. Lynx Edicions, 2014. ISBN 978-84-96553-94-1