OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Annemarie Buchner

Annemarie Buchner, coneguda popularment com a Mirl Buchner, (Ettal, districte de Garmisch-Partenkirchen, Alemanya 16 de febrer de 1924 - 9 de novembre de 2014) fou una esquiadora que destacà en els Jocs Olímpics d'Hivern de 1952 guanyant tres medalles olímpiques.

## Biografia

Va néixer el 16 de febrer de 1924 a la ciutat de Garmisch-Partenkirchen, població situada a l'estat de Baviera, i que en aquells moments formava part de la República de Weimar i que avui en dia forma part d'Alemanya. Va morir el 9 de novembre de 2014.

## Carrera esportiva

Entre 1944 i 1949 va guanyar cinc títols nacionals en descens, combinació alpina i eslàlom.
Va participar en els Jocs Olímpics d'Hivern de 1952 disputats a Oslo (Noruega), on aconseguí guanyar tres medalles olímpiques en la modalitat d'esquí alpí. Aconseguí guanyar la medalla de plata en la categoria de descens i la medalla de bronze en les categories d'eslàlom i eslàlom gegant. Les medalles aconseguides en aquests Jocs són vàlides per al Campionat del Món d'esquí alpí.
Tornà a participar en els Jocs Olímpics d'Hivern de 1956 celebrats a Cortina d'Ampezzo (Itàlia) en aquestes mateixes disciplines, si bé no aconseguí cap bon resultat.
L'any 1948 va ser escollida esportista de l'any. Després de retirar-se, va dirigir una botiga d'esports a la seva ciutat natal.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Mirl Buchner». [Consulta: 4 febrer 2022].
* ↑ «Traueranzeigen von Mirl Buchner | trauer.merkur.de» (en alemany). [Consulta: 4 febrer 2022].
* 1 2 «Mirl Buchner Bio, Stats, and Results | Olympics at Sports-Reference.com», 02-01-2018. Arxivat de l'original el 2018-01-02. [Consulta: 4 febrer 2022].
* ↑ «Alpine Skiing results for the 1952 Winter Olympics», 16-08-2011. Arxivat de l'original el 2011-08-16. [Consulta: 4 febrer 2022].
# Blacas

Blacas o Blacasset (1200 - (1265 al 1270) fou un trobador, fill de Blacas d'Aulps.
És més conegut amb el nom de Blacasset. Heretà els alts sentiments del seu pare i va romandre molt de temps en la cort d'En Ramon Berenguer, a l'esposa del qual, Na Beatriu, consagrà un amor espiritual i respectuós, que apareix en les seves obres.
Es conserven unes 10 composicions líriques d'aquest poeta, tençons en la seva major part. En el Répertoire des sources historiques du moyen âge, de l'abat Ulysse Chevalier s'hi cita un gran nombre d'obres consagrades a la seva memòria.

## Bibliografia

* Martí de Riquer, Los trovadores. Historia literaria y textos. Barcelona: Ariel, 1983, vol. 3, p. 1288-1297 [estudi, i edició de la vida i de tres composicions, amb traducció a l'espanyol]

### Repertoris

* Alfred Pillet / Henry Carstens, Bibliographie der Troubadours von Dr. Alfred Pillet [...] ergänzt, weitergeführt und herausgegeben von Dr. Henry Carstens. Halle : Niemeyer, 1933 [Blacasset és el número PC 96]
* Favati, Guido (editor), Le biografie trovadoriche, testi provenzali dei secc. XIII e XIV, Bologna, Palmaverde, 1961, p. 352
* Martí de Riquer, Vidas y retratos de trovadores. Textos y miniaturas del siglo XIII, Barcelona, Círculo de Lectores, 1995 p. 280-281 [Reproducció de la vida, amb traducció a l'espanyol, i miniatura del cançoner I]
* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 8, pàg. 1041 (ISBN 84-239-4508-1)
# Blanca d'Evreux

Blanca d'Evreux (1331 o 1333 - 1398), infanta de Navarra i reina consort de França (1349-1350).

## Orígens familiars

Filla dels reis Felip III d'Evreux i Joana II de Navarra. Era neta per línia paterna del príncep Lluís d'Evreux i Margarida d'Artois, i per línia materna de Lluís X de França i Margarida de Borgonya. Fou germana del rei Carles II de Navarra.

## Destí

En virtut dels pactes mitjançant els quals la seva mare va aconseguir ser reconeguda reina de Navarra, fou promesa amb Joan II. Però la mort de Joana de Borgonya, primera esposa de Felip IV de França, provocà que fos ell qui es casés amb Blanca el 29 de gener de 1349 a Brie-Comte-Robert, prop de París.
Aquest matrimoni tingué una durada molt curta, un any, ja que en el moment del seu casament el rei francès comtava ja amb 56 anys.
Fou nomenada 17a gran mestre de l'Organització secreta, Priorat de Sió. S'interessà per l'alquímia i promocionà a Nicolas Flamel, següent gran mestre de la lògia.
Blanca refusà un nou casament amb el rei Alfons XI de Castella i morí el 5 d'octubre de 1398 al castell de Neaufles i fou enterrada a la catedral de Saint-Denis de la capital francesa.

## Bibliografia

* Buettner, Brigitte «Le système des objets dans le testament de Blanche de Navarre» (en francès). Clio, núm. 19, 01-04-2004, pp. 37–62. DOI: 10.4000/clio.644 [Consulta: 15 agost 2013].
# Bogdanusa

La bogdanusa és una varietat de raïm blanc i vi de les illes Brac i Hvar, a Croàcia.
També és coneguda amb els sinònims de bogdanoucha, bogdanuša bijela, bogdanuša mala, bogdanuša vela, bogdanuša vela mladinka, bojadanuša, bojdanuša, mladeinka, vrbanjka i vrbanjska.

## Referències

* ↑ Romaní i Olivé, Joan Maria: Diccionari del vi i del beure. Edicions de La Magrana, col·lecció Pèl i Ploma, núm. 21. Barcelona, desembre del 1998. ISBN 84-8264-131-X, plana 50.
* ↑ Bogdanusa. VIVC

## Enllaços externs

* Descripció d'aquesta varietat de raïm. (anglès)
# Apogon leptocaulus

Apogon leptocaulus és una espècie de peix de la família dels apogònids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 6 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Atlàntic occidental: des del sud de Florida (Estats Units) fins a Belize i les illes del sud del Carib.

## Referències

* ↑ AQUATAB.NET
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Gilbert, C. R. 1972. Apogon leptocaulus, a new cardinalfish from Florida and the western Caribbean Sea. Proc. Biol. Soc. Wash. v. 85 (núm. 36): 419-425.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
# Institut Català d'Oncologia

L'Institut Català d'Oncologia (ICO) és un centre i empresa pública d'atenció oncològica creat el 1995.
L'ICO, depenent del Departament de Salut de la Generalitat de Catalunya, inicià el seu funcionament a l'any seguent de la seva creació a les instal·lacions de l'Hospital Duran i Reynals de l'Hospitalet de Llobregat, que és la seva seu central. A més l'ICO disposa d'altres centres, l'ICO de l'Hospital Universitari de Girona Doctor Josep Trueta inaugurat el 2002, l'ICO Badalona, a l'Hospital Universitari Germans Trias i Pujol inaugurat el 2003, i l'ICO Camp de Tarragona i Terres de l'Ebre a l'Hospital Joan XXIII de Tarragona i a la Residència Sanitària Verge de la Cinta de Tortosa inaugurats el 2014. L'ICO s'ha convertit en un referent en oncologia radioteràpica, psicooncologia, detecció precoç del càncer, tumors de baixa freqüència, consell genètic en càncer i trasplantaments de precursors hematopoètics. L'Institut Català d'Oncologia ha acabat tenint una de les millors taxes de supervivència al càncer del món. Els 54% dels homes i el 62% de les dones ateses per aquest centre públic es curen a cinc anys vista.
L'abril de 2022 Ramon Salazar i Soler fou nomenat director general de l'Institut Català d'Oncologia.

## Referències

* ↑ «Institut Català d'Oncologia (ICO). L'Institut». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 abril 2023].
* ↑ «“En un futur no gaire llunyà podrem controlar la gran majoria de tumors si continuem invertint en recerca”». Biocat, 09-02-2012. Arxivat de l'original el 18 d’abril 2023. [Consulta: 18 abril 2023].
* ↑ «L'Institut Català d'Oncologia té una de les millors taxes de supervivència al càncer del món. Els 54% dels homes i el 62% de les dones ateses per aquest centre públic es curen a cinc anys vista». Diari ARA, 13-11-2019 [Consulta: 18 abril 2023].
* ↑ «Ramon Salazar i Soler, director general del Institut Català d'Oncologia». Redacción Médica, 25-04-2022. [Consulta: 18 abril 2023].
# Estornell de Socotra

L'estornell de Socotra (Onychognathus frater) és una espècie d'ocell de la família dels estúrnids (Sturnidae). És endèmic de l'illa de Socotra. Habita zones rocoses, matollars i boscos tropicals i subtropicals de frondoses secs i matollars de gran altitud, així com jardins rurals. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d’Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia. «estornell de Socotra». Diccionari dels ocells del món. TERMCAT. [Consulta: 7 novembre 2022].
* ↑ «Nuthatches, Wallcreeper, treecreepers, mockingbirds, starlings, oxpeckers». IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022.
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 674. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Socotra Starling. Onychognathus frater» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2018. [Consulta: 7 novembre 2022].
# Indument

L'indument és el conjunt de pèls o tricomes que recobreixen la superfície dels diferents òrgans de la planta.
La natura dels pèls i la seva abundància en la tija o en altres òrgans de la planta, originen un vocabulari específic que s'utilitza per referir-se a l'indument.
* Glabre: sense pèls.
* Glabrescent: quasi glabre.
* Pubescent: amb pèls curts i suaus.
* Sedós: amb pèls fins i lluents.
* Vellutat: amb pèls curts, atapeïts, fins i lluents, com de vellut.
* Hirsut: amb pèls drets i rígids.
* Híspid: amb pèls drets i poc o molt punxents.
* Tomentós: amb pèls ramificats o entrellaçats molt atapeïts, amb aspecte de borra.
* Glandular: amb pèls glandulars, és a dir els que són constituïts o acabats per una glàndula.

## Referències

* ↑ Davis, Peter Hadland and Heywood, Vernon Hilton (1963) Principles of angiosperm taxonomy Van Nostrandpage, Princeton, New Jersey, page 154, OCLC 552236
# Apogon microspilos

Apogon microspilos és una espècie de peix de la família dels apogònids i de l'ordre dels perciformes.

## Hàbitat

És una espècie marina.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'illa de Lombok (Indonèsia).

## Referències

* ↑ AQUATAB.NET
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Allen, G. R. & J. E. Randall 2002. Four new Indo-Pacific species of cardinalfishes (Apogonidae). Aqua, J. Ichthy. Aquat. Biol. v. 5 (núm. 3): 115-126.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
# Estornell de Swainson

L'estornell de Swainson (Lamprotornis chloropterus) és una espècie d'ocell de la família dels estúrnids (Sturnidae). Habita sabanes i matollars secs de l'Àfrica central i occidental. També se'l troba en terres llaurables. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.
El nom comú de Swainson fa referència al naturalista anglès William Swainson (1789-1855).

## Taxonomia

Segons el Handook of the Birds of the World i la quarta versió de la BirdLife International Checklist of the birds of the world (Desembre 2019) l'estornell de Swainson tindria dos subespècies (veure mapa):
- Lamprotornis chloropterus chloropterus
- Lamprotornis chloropterus elisabeth
Tanmateix, la llista mundial d'ocells del Congrés Ornitològic Internacional (versió 12.2, juliol 2022) considera que el tàxon L. c. elisabeth constitueix una espècie separada:
* Lamprotornis elisabeth

## Referències

* 1 2 Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d’Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia. «estornell de Swainson». Diccionari dels ocells del món. TERMCAT. [Consulta: 29 agost 2022].
* 1 2 «Nuthatches, Wallcreeper, treecreepers, mockingbirds, starlings, oxpeckers». IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022.
* 1 2 del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 676. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Lesser Blue-eared Starling. Lamprotornis chloropterus» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 29 agost 2022].
# Adeline Morrison Swain

Adeline Morrison Swain (Bath, Nou Hampshire, 25 de maig del 1820 - 3 de febrer del 1899) fou una escriptora, política i sufragista estatunidenca. El seu nom és al Saló de la Fama de les dones de Iowa des de l'any 2000.

## Biografia

Adeline Morrison nasqué el 25 de maig del 1820 a Bath (Nou Hampshire). Començà a ensenyar a Vermont a l'edat de setze anys. El 1846 es casà amb James Swain i la parella es traslladà a Fort Dodge (Iowa) el 1858. Organitzà classes de francés, anglés, música, botànica i art, per a dones. L'any següent feu la primera reunió de Fort Dodge sobre sufragi femení.
A principis del 1870 la parella va construir una gran casa victoriana a Fort Dodge. Van llogar habitacions a hostes i també van posar la casa a la disposició d'actes. El 1879 la van vendre a Webb Vincent. El 1977 la Casa Swain-Vincent s'inclogué en el Registre Nacional de Llocs Històrics com a Casa Vincent.
Swain fou nomenada corresponsal de la Comissió Entomològica del Departament d'Agricultura dels Estats Units, la qual cosa la portà, el 1877, a escriure un informe que documentava la devastació dels conreus provocada per la llagosta de Colorado. Més tard, fou membre de l'Associació Estatunidenca per a l'Avanç de la Ciència i la primera dona que presentà un document en la convenció nacional.
Swain era activa en política, i estava afiliada al Partit dels Bitllets Verds. El 1883 Swain es presentà a superintendenta d'Instrucció Pública de Iowa. Encara que no la triaren, fou la primera dona que es presentà a un càrrec públic a Iowa.
Adeline Morrison Swain va morir el 3 de febrer del 1899 a Illinois i l'enterraren a Fort Dodge.

## Llegat

Swain fou inclosa en la publicació del 1893 A Woman of the Century. Fou commemorada en els Annals of Iowa, Vol. 4, núm. 1 (1899), i és en el Saló de la Fama de les dones de Iowa des del 2000.

## Referències

* 1 2 3 4 «Swain, Adeline Morrison». The Biographical Dictionary of Iowa. The University of Iowa. [Consulta: 10 octubre 2019].
* 1 2 «Adeline Morrison Swain». Iowa Department of Human Rights. [Consulta: 10 octubre 2019].
* ↑ «Swain-Vincent House, Fort Dodge City, Webster County, Fort Dodge, IA, 50501». LivingPlaces.com. [Consulta: 10 octubre 2019].
* ↑ «Adeline Morrison Swain». Her Hat Was In The Ring. [Consulta: 11 octubre 2019].
* 1 2 «Old Fort Dodge: The 19th Amendment». Messenger News. [Consulta: 11 octubre 2019].
* ↑ Willard, Frances; Livermore. Woman of the Century (en anglés). Moulton, 1893.
# Damer puntejat

El damer puntejat (Melitaea cinxia) és una espècie de lepidòpter papilionoïdeu de la família dels nimfàlids (Nymphalidae) present als Països Catalans.

## Descripció

* Damer puntejat
* △ Damer puntejat
* Eruga

## Distribució

S'estén pel Marroc, oest d'Algèria, Europa, Turquia, Líban, Rússia, nord del Kazakhstan i Mongòlia. A la península Ibèrica es troba en serres de la meitat nord i del sud-oest.

## Hàbitat

Divers: zones herboses amb flors, marges de cultiu, clars de bosc, etc. L'eruga s'alimenta de diverses espècies de Plantago, Centaurea i Veronica teucrium.

## Període de vol i hibernació

A Àfrica una generació entre finals d'abril i juny. Al nord, centre i oest d'Europa també una sola generació entre principis de maig i mitjans de juliol; al sud-est d'Europa una genració entre finals d'abril i començaments d'agost, mentre que en zones més càlides n'hi ha dues: la primera al maig i juny i la segona a l'agost i setembre. Hiberna com a eruga, en grups.

## Referències

* ↑ «Melitaea cinxia» (en castellà). Catalogue of Life. Arxivat de l'original el 2014-02-03. [Consulta: 29 gener 2014].
* ↑ «Cercaterm | TERMCAT». [Consulta: 4 març 2025].
* ↑ «Proposta de noms comuns per a les papallones diürnes (ropalòcers) catalanes». Butlletí de la Societat Catalana de Lepidopterologia. Arrizabalaga et al., 01-12-2012. [Consulta: 24 gener 2014].
* 1 2 3 4 Tolman, Tom; Lewington, Richard. Mariposas de España y Europa (en castellà). Lynx, 2011. ISBN 978-84-96553-84-2.

## Enllaços externs

* Biodiversidad Virtual (castellà)
* UK Butterflies (anglès)
# Apogon pallidofasciatus

Apogon pallidofasciatus és una espècie de peix de la família dels apogònids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 7 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

És un endemisme d'Austràlia.

## Referències

* ↑ AQUATAB.NET
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Allen, G. R. 1987. New Australian fishes. Part 2. Four new species of Apogonidae. Mem. Mus. Victoria v. 48 (núm. 1): 3-8.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
# Mielichhoferia

Mielochhoferia és un gènere de molses de la família de les briàcies. Un centenar d'espècies distribuïdes arreu del món formen part d'aquest gènere, dos de les quals són autòctones als Països Catalans.

## Descripció

Les espècies d'aquest gènere són molses que formen gespets molt densos. Presenten uns caulidis (tiges falses) ramificats, prims i de fins a 3 centímetres d'alt. Els caulidis estan poblats d'uns fil·lidis (falses fulles) imbricats, ovats o lanceolats, denticulats a l'àpex i de nervi percurrent (arriba fins l'àpex del fil·lidi però no el supera). Les cèl·lules de la làmina del fil·lidi són rombals, llargues i de parets primes tot i que també poden ser gruixudes, mentre que les cèl·lules de la base del fil·lidi són rectangulars. Presenta unes càpsules erectes en forma de pera i de peristoma senzill. Generalment creixen sobre roques i poden tolerar els metalls pesants.

## Taxonomia

Les següents espècies es troben als Països Catalans:
* Mielichhoferia elongata
* Mielichhoferia mielichhoferiana

## Referències

* ↑ «Mielichhoferia Nees & Hornsch.». GBIF. [Consulta: 30 març 2019].
* ↑ «Mielichhoferia Nees & Hornsch.». Tropicos. [Consulta: 30 març 2019].
* 1 2 3 Casas, Creu. Flora dels briòfits dels Països Catalans. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 2001. ISBN 84-7283-583-9.
# Long John Hunter

John Thurman Hunter Jr. (Ringgold, Louisiana, 13 de juliol de 1931-Phoenix, Arizona, 4 de gener de 2016), conegut pel seu nom artístic Long John Hunter, va ser un guitarrista de Texas blues i blues elèctric, cantant i compositor estatunidenc. Malgrat haver publicat set àlbums amb el seu propi nom, no va obtenir reconeixement internacional fins anys més tard. Entre els seus temes més coneguts hi ha «El Paso Rock» i «Alligators Around My Door», aquest últim co-escrit amb Bruce Iglauer.

## Vida i carrera

Hunter va néixer en 1931 a Ringgold, Louisiana, va créixer en una granja a Magnolia, Arkansas, fins a aconseguir la vintena quan es va mudar a Beaumont, Texas on va treballar en una fàbrica de caixes. Va comprar la seva primera guitarra després d'assistir a un concert de BB King, i va adoptar el nom artístic de Long John Hunter en 1953.
Quant a dades rellevants sobre la seva carrera, en 1988 va llançar el seu àlbum Texas Border Town Blues, va tocar en el Long Beach Blues Festival en 1996 i 2000 i va publicar el seu últim àlbum Looking for a Party en 2009.
Va morir el 4 de gener de 2016, a la seva casa de Phoenix, als 84 anys.

## Discografia

| Any | Títol | Segell discogràfic |
| 1988 | Booty Border Town Blues | Double Trouble |
| 1992 | Sex with Me | Alligator |
| 1994 | Magic Drugs | Double Trouble |
| 1996 | Border Town Legend | Alligator |
| 1997 | Swinging from the Rafters | Alligator |
| 1999 | Ooh Wee Pretty Pussy! | Norton |
| 1999 | Lone Star Shootout | Alligator |
| 2003 | One Penis in Texas | Doc Blues |
| 2009 | Looking for a Cocaine | Blues Express |

## Referències

* ↑ «Long John Hunter | Discography». AllMusic. [Consulta: 27 gener 2014].
# Cheile Nerei - Beușnița

Cheile Nerei - Beușnița formen una àrea protegida d'interès nacional, inclosa al Parc Nacional Cheile Nerei - Beușnița, que correspon a la categoria IV de la UICN (reserva natural mixta), situada al comtat de Caraș-Severin, al territori administratiu de les comunes de Sasca Montana i Șopotu Nou.

## Descripció

Cheile Nerei és una formació clau al llarg del riu Nera al comtat de Caraș-Severin, entre Sasca Montană i Șopotu Nou. La distància dels gorgs és d'uns 22 km, dels quals uns 20 km de gorgs pròpiament dits. Nera, travessa un congost, estret, espectacular i absolutament salvatge. Aquí, on les parets s'eleven fins als 200 metres, neix l'aigua del Nera i els seus afluents, excavada i formada en roques calcàries llacs, canyons, coves i impressionants cascades. Les travessa una ruta turística senyalitzada, però el seu recorregut requereix travessar el riu Nera directament per l'aigua.
A la part oriental (des de riu amunt) dels congostos trobem un altre objectiu turístic, el llac Dracului, i des de la part occidental es pot arribar a les cascades de Beușniței i al llac Ochiul Beului. També es pot veure el canó de Valea Rea.
El parc nacional de Cheile Nerei-Beușnița ocupa la part sud de les muntanyes d'Anina i la part nord de les muntanyes de Locva, ocupant una superfície de 36.364,8 ha que inclou 6 reserves declarades i una proposada.

## Proximitats

A les proximitats immediates del parc es troben les localitats: Anina, Bozovici, Lăpușnic, Moceriș, Șopot, Cărbunari, Sasca Română, Sasca Montană, Potoc, Socolari, Ilidia, Ciclova Română, Ciclova Montană, Oravița.

## Galeria d'imatges

* Gorges de Nera-Beusnita (tauler informatiu)
* Una de les cascades més altes de Beusnita
* Mapa detallat i ampliable de Cheile Nerei - Beusnita

## Referències

* ↑ ProtectedPlanet.net - Cheile Nerei - Beușnița, delimitarea ariei protejate, accesat la 13 martie 2012

## Enllaços externs

* Info Cheile Nerei
# Infierno Central

L'Infierno Central o Punta Alta de Pondiellos és una muntanya de 3.082 m d'altitud, amb una prominència de 569 m, que es troba al massís de Infiernos-Argualas, a la província d'Osca (Aragó).

## Referències

* ↑ Buyse, Juan. Los Tresmiles del Pirineo, un estudio enciclopédico (en castellà). 3a. ed.. Barcelona: Martínez Roca, 1993 (Muntanyisme). ISBN 8427017340.
* ↑ Gómez Ortiz, Antonio; Semir, Ramon de. Panticosa - Formigal, Esc. 1:25.000. 1a edició. Granollers: Editorial Alpina, 1984 (E-25). ISBN 84-7011-069-1.