OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Alzina de Can Mimó

L'Alzina de Can Mimó (Quercus ilex) és un arbre que es troba a Vacarisses (el Vallès Occidental).

## Dades descriptives

* Perímetre del tronc a 1,30 m: 3,65 metres (a 1 metre de terra, per sota l'enforcadura).
* Alçada: 12,2 metres.
* Amplada de la capçada: 16 x 17 m (amplada mitjana capçada: 16,5 metres)
* Altitud sobre el nivell del mar: 321 m.

## Aspecte general

L'hivern del 1986, una de les enormes branques de l'alzina va sucumbir al pes de la tofa de neu glaçada que s'hi havia arrapat. Avui l'arbre llueix la ferida d'aquell episodi i està en tractament per combatre l'atac d'insectes fitòfags.

## Accés

Es troba al costat de la masia de Can Mimó (avui restaurant i de propietat municipal), prop de la carretera BV-1211 de Vacarisses a Olesa de Montserrat. Des de Vacarisses, cal seguir la susdita carretera en direcció a Olesa. Passem sota la carretera de Terrassa a Manresa (C-58) i continuem recte. Cent metres abans de l'indicador del quilòmetre 4, tombem a la dreta per la pista de terra on hi ha les indicacions del restaurant Can Mimó. Passem sota l'autopista C-16 i arribem tot seguit a la casa. L'alzina és davant l'entrada principal. Coordenades UTM: 31T X0409570 Y4603538.

## Referències

* 1 2 3 4 Vicens i Llauradó, Albert, 2013. Excursions pels arbres singulars del Vallès Occidental. Col·lecció Llibres de muntanya, 33. Farell Editors, Sant Vicenç de Castellet. ISBN 9788492811526. Pàgs. 106-107.

## Enllaços externs

* Parcs naturals Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (català)
# Extended display identification data

L'Extended display identification data (EDID) és un format de dades que utilitza el protocol de comunicació I2C per a la comunicació entre l'ordinador i els perifèrics en aquest cas a monitor, aquesta estructura de dades conté informació sobre les característiques del monitor les quals els donen la propietat de "configurar-se en endollar" PnP.

## Enllaços externs

* http://www.hdmi.org/download/HDMISpecification13a.pdf Arxivat 2009-12-29 a Wayback Machine.
# Extensometria

L'extensometria és una tècnica experimental per a la mesura d'esforços i deformacions basant-se en el canvi de la resistència elèctrica d'un material en ser sotmès a tensions. A causa de la recent introducció del mètode d'elements finits, aquesta tècnica és menys utilitzada. Aquesta tècnica no hauria de deixar de ser utilitzada, ja que mesura d'una manera més exacta, pel que generalment es fa servir en la fase final del disseny d'un producte. És extremadament útil en la mesura d'esforços vibracionals i detecció de ressonàncies a alta freqüència (la resposta en freqüència d'una banda/galga extensòmetres és d'uns 100 kHz) on els algorismes de simulació per elements finits no ofereixen resultats fiables (aquests solen començar a mostrar imprecisions amb sistemes complexos que vibrin a més de 50 Hz).
En les seves múltiples variants permet determinar estats tensionals unidireccionals o complets (rosetes, arranjaments a 90 º, etc ..), mesurar deformacions a alta temperatura (fins a uns 800 °C amb bandes soldables), controlar obra civil (galgues per a formigó) i fabricar acceleròmetres extremadament sensibles capaços de mesurar camps continus. El seu ús requereix a canvi un amplificador analògic d'elevades prestacions degut al febles que són els senyals que es generen (sovint inferiors a 1mV) i un Filtre Antialiàsing (per a sistemes amb registre digital del senyal). Aquesta tècnica es basa en l'ús de galgues extensòmetres o rosetes de deformació.
És considerat com a llibre de referència en extensometria Introducción a Mediciones con Bandas Extensométricas de Karl Hoffmann.

## Vegeu també

* Fotoelasticitat

## Referències

* ↑ «Extensometria». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ extensometria a Optimot
* ↑ «Extensometria». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Libro de referencia de extensometría en español

## Enllaços externs

* Extensometria Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. per V.Badiola, al web de la Universitat de Navarra.
# Extinció del Quaternari

L'extinció del Quaternari o extinció quaternària és una extinció massiva de megafauna iniciada durant el Quaternari i que encara continua. Ha comportat la desaparició d'un gran nombre d'espècies de la megafauna del Plistocè, sobretot fora d'Àfrica, i té a veure amb l'arribada dels éssers humans i el canvi climàtic, tot i que costa destriar la contribució exacta de cada factor. Entre les víctimes d'aquesta extinció, hi ha megafauna carismàtica com els fèlids de dents de sabre i els mamuts i un terç de les espècies de primats de Madagascar. A més a més, la desaparició d'aquests organismes ha tingut un impacte significatiu tant en els ecosistemes que ocupaven com en les plantes supervivents.

## Referències

* 1 2 3 Alcoverro, T. «Els paisatges marins abans de l'arribada de l'home: el rol dels megaherbívors», 29 maig 2017. [Consulta: 26 gener 2024].
* ↑ Galiana, 1999, p. 125.
* 1 2 Vaughan, Ryan i Czaplewski, 2015, «Zoogeography».
* ↑ Hartwig, 2002, «Quaternary fossil lemurs» (L. R. Godfrey i W. L. Jungers).

## Bibliografia

* Galiana, A. Nosaltres els humans: l'ecologia d'uns animals mitjanament intel·ligents. Publicacions de la Universitat de València, 1999. ISBN 84-7660-449-1.
* Hartwig, W. C. The Primate Fossil Record (en anglès). Cambridge University Press, 2002. ISBN 0-521-66315-6.
* Vaughan, T. A.; Ryan, J. M.; Czaplewski, N. J. Mammalogy (en anglès). 6a edició. Jones & Bartlett Learning, 2015. ISBN 9781284032185.
# Exèrcit Islàmic de Salvació

L'Exèrcit Islàmic de Salvació (EIS) —en àrab الجيش الإسلامي للإنقاذ, al-Jayx al-Islāmī li-l-Inqāḏ— és una organització armada algeriana vinculada com a braç armat al Front Islàmic de Salvació (FIS) i creada el 1993 amb la integració de diferents grups desorganitzats de caràcter islamista que majoritàriament havien pertangut al Grup Islàmic Armat (GIA) i del qual s'havien escindit.
Després del triomf del FIS en les eleccions del 30 de desembre de 1991, el president algerià Chadli Bendjedid va donar un «autocop», va suspendre el procés electoral i va declarar l'estat d'excepció a tot el territori. L'EIS va contestar iniciant una sèrie d'accions violentes contra les forces armades, el GIA i els estrangers residents en el país, especialment francesos. Després d'ocupar la direcció de l'Estat Mohamed Boudiaf, aquest va ser assassinat el 29 de juliol de 1992, sospitant-se de l'EIS com a autor.
Després de l'elecció en 1994 de Liamin Zeroual i la seva política d'apaivagament, el grup va anunciar una treva el 1997 i després de la publicació de la Llei de Concòrdia Civil de 1999 va emetre un comunicat pel qual donava per finalitzada la lluita armada, si bé l'organització no s'ha dissolt.
# Exèrcit Revolucionari Armeni

L'Exèrcit Revolucionari Armeni (Հայ հեղափոխական բանակ en armeni) (ERA) fou una organització armènia que realitzà, com a mínim, set atacs, causant 6 morts i 8 ferits, entre el 1970 i el 1985. El grup es va responsabilitzar de l'assalt a l'ambaixada turca de Lisboa i de l'assalt a l'ambaixada turca d'Ottawa.
Es considera que l'Exèrcit Revolucionari Armeni és la continuació dels "Commandos Justícia contra el Genocidi Armeni" (CJGA) sota un nom diferent. Com que el CJGA havia deixat de responsabilitzar-se dels assalts en comunicats diversos a partir del 1983, fou l'Exèrcit Revolucionari el que seguí amb les activitats militars.
El primer atac reivindicat per l'ERA succeí el 1970, quan els seus membres van posar una bomba en una llibreria de Lisboa, a Portugal. No obstant, la següent acció violenta del grup no es realitzà fins al 1983, quan Dursun Aksoy, un administratiu de l'ambaixada turca de Brussel·les, fou assassinat. Alguns experts van posar en dubte que els militants darrere de la bomba de 1970 poguessin ser els mateixos de l'actual ERA.
La seva última acció violenta fou el 1985.
Els diaris afiliats a la Federació Revolucionària Armènia (FRA) van publicar els comunicats de l'ERA, així com articles que donaven suport a les seves reclamacions.

## Referències

* 1 2 MIPT Terrorism Knowledge Base
* ↑ «START: Terrorist Organization Profile: Armenian Revolutionary Army». Arxivat de l'original el 2013-12-30. [Consulta: 24 octubre 2015].
* ↑ The Armenian Weekly, July 14, October 12 and November 19, 1984.
* ↑ Aram Khaligian, “The Necessities of Violence and National Culture in the Liberation Struggle,” The Armenian Weekly, 31 December 1986, p. 15; Haïastan, April and December 1985, December 1986.

## Vegeu també

* Genocidi armeni
* ASALA
# Exèrcit d'Alliberament Nacional (Colòmbia)

L'Exèrcit d'Alliberament Nacional (EAN, conegut per les seves sigles castellanes ELN) és un grup guerriller de Colòmbia. Un grapat d'estudiants sota el comandament de Fabio Vázquez i Víctor Medina va organitzar en 1964 a Santander un grup guerriller, l'Exèrcit d'Alliberament nacional. La seva primera acció important va ser la presa de Simacota el 7 de gener de 1965. El sacerdot Camilo Torres, convertit el 1964 en un polític progressista recolzat per un ampli espectre de grups socials, es va unir a la guerrilla l'octubre de 1965. La seva mort el 15 de febrer de 1966 va crear un mite. Un sacerdot aragonès, Manuel Pérez Martínez, conegut com el "capellà Pérez" (cura Pérez) va ocupar més tard el seu lloc, i va dirigir el grup des del 1973, fins a la seva mort el 14 de febrer de 1998. La bandera de l'ELN va ser des del principi vermella sobre negre, el que s'atribueix popularment a la influència de la bandera provincial del Nord de Santander, però que no sembla probable. Simplement es tractava dels colors revolucionaris popularitzats per Fidel Castro i el seu moviment "26 de Juliol".
Ha emprat nenes soldat. Aquestes han arribat a ser obligades a tindre avortaments induïts i a emprar anticonceptius.
En 2025 es considera que ELN compta amb 5.000 guerrillers.

## Referències

* ↑ García Sotelo, Gilda M. Razones y sinrazones sobre las niñas soldados. 1e ed. Madrid: Sepha, 2006, p. 44. ISBN 84-934837-4-5.
* ↑ Giordano, Eduardo. «Guerra a muerte en el Catatumbo entre el ELN y las disidencias de las FARC». El Salto Diario, 05-02-2025. [Consulta: 23 febrer 2025].

## Vegeu també

* Una semana con la guerrilla del ELN en Colombia
* Exèrcit Revolucionari del Poble
# Exèrcit de Tunísia

L'Exèrcit de Tunísia és la part de les Forces Armades de Tunísia que operen a terra. L'exèrcit és la part més important en nombre de les forces armades, i disposa de vint-i-set mil soldats en servei. Estan equipats amb material lleuger i 84 tancs principals de combat i 54 vehicles cuirassats lleugers.
# Exúvia

L'exúvia és la cutícula o coberta exterior (exoesquelet) abandonada pels artròpodes (insectes, crustacis o aràcnids) després de la muda. L'exúvia d'un artròpode pot ser molt útil per identificar-ne l'espècie o fins i tot el sexe.
No sempre és pràctic estudiar insectes, crustacis o aràcnids directament; a vegades és més fàcil recollir i estudiar les seves exúvies, amb les quals es poden determinar alguns aspectes generals del seu cicle biològic, la seva distribució, nombre d'individus per sexe, poblacions presents en un ecosistema, etc.

## Referències

* ↑ José Rollin de la Torre-Bé, Stephen W. Nichols, George S. Tulloch, Randall T. Schuh. The Torre-Bueno Glossary of Entomology, rev. ed. (en anglès). Nova York: New York Entomological Society, 1989, p. 840. ISBN 0913424137.
* ↑ David Grimaldi i Michael S. Engel. Evolution of the Insects (en anglès). Cambridge University Press, 2005. ISBN 0-521-82149-5.
# Església de St. Sauveur de Blois

L'Església de St. Sauveur de Blois era un monument històric del segle xii construït en el pati anterior del castell de Blois i que va ser destruït l'any 1793.
L'altar major de l'església de Sant-Nicolas de Blois prové de Saint-Sauveur.
El comte Louis II de Blois-Châtillon hi va ser enterrat l'any 1372.
El 1697, quan Blois va ser erigit com bisbat, els capítols de l'església de St. Sauveur de Blois i de l'església de Sant-Jacques es van unir per formar el capítol de la catedral. Aquest capítol s'instal·là a l'església parroquial de Saint-Soulaine o Saint-Solenne, portant avui el nom de catedral de Saint-Louis de Blois.

## Casament

Guillem IX de Montferrat s'hi va casar el 31 d'octubre de 1508 amb la princesa Anna d'Alençon, filla de Renat de Valois, duc d'Alençon i de Margarida de Lorena-Vaudémont.

## Vegeu també

* Guillem IX de Montferrat
* Batalla de Meung-sur-Loire

## Referències

* ↑ Sur structurae.info
* ↑ Referència n. IA00141126, a la base de dades Mérimée, del Ministeri de Cultura francès.
* ↑ Sur mavilledeblois.com
* ↑ Sur francebalade.com
* 1 2 Jean-Joseph Expilly, Dictionnaire géographique, historique et politique des Gaules et de la France, Desaint et Saillant, 1763,

## Enllaços externs

* Església Blois
# Estret de Nansen

L'estret de Nansen (en anglès Nansen Sound) és un estret que es troba entre l'illa d'Axel Heiberg, a l'oest, l'illa d'Ellesmere, al nord-oest, a la regió de Qikiqtaaluk, a Nunavut, al Canadà.

## Geografia

L'estret de Nansen es troba a la part septentrional de l'Arxipèlag Àrtic Canadenc i s'hi accedeix directament des de l'oceà Àrtic. Les seves aigües es mantenen gelades bona part de l'any.

### Riba nord-oriental

La riba nord-oriental de l'estret de Nansen correspon a la costa nord-occidental de l'illa d'Ellesmere, un tram d'uns 150 km força accidentat, amb nombrosos fiords i badies. Hi destaquen la badia d'Auchild i els fiords d'Emma, Jugeborg, Otto i Hare. Aquests dos darrers s'internen terra endins durant més de 100 km. La continuació natural de l'estret de Nansen és el fiord de Greely.

### Riba sud-occidental

La riba sud-occidental de l'estret de Nansen correspon a la costa nord-occidental de l'illa d'Axel Heiberg. És un tram poc accidentat, on hi destaca el Flat Sound, que voreja la part occidental de la península de Schei, on es troba la punta de Butter Porridge, inici de l'estret d'Eureka.

## Història

L'estret fou descobert per l'explorador noruec Otto Sverdrup, en la seva expedició de 1898 a 1902 a bord del Fram.

## Referències

* Nansen Sound a L'Atlas du Canada (anglès) (francès)
* Merriam-Webster's Geographical Dictionary, Third Edition. Springfield, Massachusetts: Merriam-Webster, Incorporated, 1997. ISBN 0-87779-546-0.
# Zakkar

Zakkar són dues muntanyes d'Algèria a menys de 100 km d'Alger. Una és anomenada Zakkar Gharbi (Occidental) i l'altra Zakkar Chergui (Oriental). La primera, de 1.579 metres, domina la ciutat de Miliana (Mliana). la segona mesura 1.535 metres. Una població propera a Mliana, a 90 km al sud-oest d'Alger, porta el nom de Zakkar; s'hi van establir els Beni Menasser el 1869.

## Referències

* ↑ Enciclopedia Hispano-Americana (en castellà), 1909. «editada entre 1909 i 2004 en 72 volums originals i 34 apèndixs.»
# Alzina de Gabrielet

L'Alzina de Gabrielet (Quercus ilex subsp. ballota) és un arbre que es troba a Maials (el Segrià).

## Dades descriptives

* Perímetre del tronc a 1,30 m: 3,88 m.
* Perímetre de la base del tronc: 6,67 m.
* Alçada: 18,80 m.
* Amplada de la capçada: 28,34 m.
* Altitud sobre el nivell del mar: 345 m.

## Entorn

És en una zona amb predomini de conreus d'olivera i ametller, i, als marges i petits bosquets, amb carrasca, ullastre, aladern, arçot, romaní i garric, i amb herbassar format, entre d'altres, per espècies com fenàs, card marià, bufadors, ababol, fonoll, all de bruixa, lleteresa serrada, malrubí i ravenissa blanca. Quant a fauna, hi trobem cogullada, alosa, gaig blau (durant l'estiu), tudó, mussol comú i àliga calçada (durant el període migratori).

## Aspecte general

És una carrasca d'un port de gran bellesa, la qual destaca per l'amplada de capçada i, també, perquè és un individu aïllat, el qual creix entre extensos conreus d'olivera i ametller en un terreny d'elevada sequera. S'hi observen manifestacions externes de presència de xilòfags, però el vigor marca la pauta general en l'estat d'aquesta carrasca. El que més sorprèn és la ufanor global de l'arbre, tot i les pèssimes condicions climàtiques i pluviomètriques en què viu des de fa tants anys.

## Accés

Des de Maials, cal agafar la carretera LV-7046, en direcció a Almatret. Poc després de passar els primers quilòmetres, veurem una indicació que anuncia "Alzina Centenària", on haurem de trencar a l'esquerra per una pista que voreja conreus d'olivera. Seguim la pista uns minuts i ben aviat ens trobarem l'alzina. GPS 31T 0289284 4581112.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Boada, Martí; Boada, Arnau, 2011. Arbres remarcables de Catalunya. 100 ombres colossals. Edicions Brau, Figueres. ISBN 9788496905535. Pàgs. 194-195.

## Enllaços externs

* Parcs naturals Arxivat 2015-09-30 a Wayback Machine. (català)
* Rutas x Fraga: Árboles Centenarios de Maials (castellà)
# Advocat de la ciutat

Durant la baixa edat mitjana les principals ciutats dels Països Catalans tenien la figura de l'advocat de la ciutat, o també dit advocat de la universitat, que era el jurista responsable de defensar legalment els interessos i privilegis de la corporació municipal davant de tercers. No era estrany, però, contractar els serveis d'un advocat extraordinari per a casos puntuals que cobrava per cada consulta que se li feia. Aquests últims sovint se'ls contractava d'aquesta manera en espera que una de les places quedés vacant.
A Barcelona se'n té la primera notícia el 1350, quan la ciutat en tenia dos i el càrrec era teòricament bianual però vitalici a la pràctica. València en disposava també com a mínim des del 1401, i la ciutat de Mallorca des del 1440. Coneixien bé la complexitat jurídica dels regnes d'aquell temps i les seves resolucions eren cabdals en les decisions que acabaven prenent els consells municipals. Tants és així que aquesta feina era molt cobejada per les famílies més importants de les ciutats que en tenien.
Des del segle xv i fins a l'eliminació de la institució el 1714, qualsevol jurista que pretengués entrar al Consell d'Aragó o a les Audiències havia d'haver exercit abans d'advocat del general o d'advocat de la ciutat.

## Referències

* 1 2 Diccionari d'Història de Catalunya; ed. 62; Barcelona; 1998; ISBN 84-297-3521-6; p. 10
* 1 2 «Advocat de la ciutat». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Advocat de la ciutat». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Aeroport Internacional de Puebla

L'Aeroport Internacional de Puebla-Hermanos Serdán és l'aeroport que dona servei a la ciutat mexicana de Puebla de los Ángeles. Té el codi d'aeroport de IATA: PBC, i el codi OACI: MMPB.

## Informació

L'Aeroport de Puebla va ser inaugurat el 18 de novembre de 1985 i des de l'any 2001 va ser concessionat a l'Operadora Estatal d'Aeroports per a la seva operació i desenvolupament. Gestiona el trànsit aeri de la ciutat de Puebla i és part del Sistema Metropolità d'Aeroports (SMA)
El 2007, s'inaugurà el Centre Logístic Aeroportuari, el qual oferix totes les facilitats per a la gestió i processament comercial de càrrega. Actualment l'AIP ha arribat a nivells històrics en els seus indicadors operatius. Aquest escenari, i el suport dels membres del seu Consell d'Administració, han fet que s'iniciïn projectes immediats per a augmentar-ne la capacitat tant de les plataformes com de l'Edifici Terminal de Passatgers.
Per a arribar a l'Aeroport Hermanos Serdán hi ha dos accessos principals. El primer és per l'autopista Mèxic-Puebla amb la desviació a l'altura de San Miguel Xoxtla; el segon és pel bulevard Cholula-Huejotzingo un poc abans d'arribar a aquesta ciutat.
En l'actualitat compta amb una plataforma comercial de 3 posicions de categoria D i un edifici terminal capaç d'atendre a 400 passatgers per hora.
Aquest aeroport maneja al voltant de dos mil tones anuals en productes tèxtils, parts automotrius i de maquinària, correu, missatgeria aèria i productes peribles com fruites i flors.

## Aerolínies i destinacions
### Vols domèstics

| Aerolínies | Destinacions |
| Aeroméxico / Aeroméxico Connect | Monterrey |
| Volaris | Cancun, Tijuana, Guadalajara |

### Vols internacionals

| Aerolínies | Destinacions |
| Continental Express operat per ExpressJet Airlines | Houston-Intercontinental |

## Enllaços externs

* Operadora Estatal d'Aeroports Arxivat 2008-06-12 a Wayback Machine. (castellà)
* Aeroport Internacional de Puebla (castellà)
# El Telègraf (Castellbisbal)

El Telègraf o Torre Fossada és una torre d'una antiga línia de telègraf òptic al terme municipal de Castellbisbal (el Vallès Occidental) declarada bé cultural d'interès nacional.

## Arquitectura

Torre quadrada situada sobre el pas del riu Llobregat, sobre el "Pont del Diable". Té forma quadrada, d'aproximadament 5 metres de costat i amb uns 7 metres d'alçada. La construcció s'inicia en talús i té dues plantes d'alçada més el terrat. L'accés era elevat per una porta rectangular, que ha estat refeta en una restauració recent; al pis superior hi ha una petita finestra d'arc rebaixat.
Està envoltat per un fossat construït amb les mateixes característiques que la torre: còdols, pedres irregulars, algun petit carreu i lateres lligats amb morter de calç. Per creuar-lo i poder accedir a la torre es construí una plataforma sobre la qual descansaria un pont llevadís que, una vegada aixecat, protegiria la porta i la finestra de la torre.

## Història

La torre va ser construïda a mitjans del segle xix i formava part de la línia de telègraf òptic militar de Barcelona a Lleida; concretament era la número 4 i es comunicava directament amb les torres de Molins de Rei i Esparreguera. El 24 de gener de 1939 la torre es va convertir en un dels últims punts de resistència de les tropes republicanes davant de l'exèrcit franquista.
El Turó del Telègraf va quedar greument mutilat a causa de la construcció de la nova autovia del Baix Llobregat, el talús de la qual queda a un metre escàs de la torre. L'Ajuntament de Castellbisbal endegà a mitjans dels anys 90 del segle XX la restauració de la torre. A finals de l'any 2002 s'inicià una intervenció arqueològica amb l'objectiu de buidar i documentar el fossat. Durant aquesta intervenció no es va poder constatar l'existència d'estructures anteriors a la torre de telegrafia. Durant el mes de març de 2005 es va realitzar una nova intervenció per acabar de documentar la torre i el seu sistema defensiu.

## Vegeu també

* Telegrafia òptica
* Llista de les torres de telegrafia òptica de Catalunya

## Referències

* 1 2 3 4 5

## Enllaços externs

* «El Telègraf». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.