OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ermita de Santa Bàrbara (Pina)

L'Ermita de Santa Bàrbara de Pina (Alt Palància) és una ermita catòlica, catalogada com bé de Rellevància Local, amb codi identificatiu 12.07.090-005, segons dades de la Direcció General de Patrimoni Artístic de la Generalitat Valenciana. L'ermita és a la part alta d'un pic que es coneix per Pic Santa Bàrbara, i fins i tot Pic de Pina, a una altitud de 1.401 metres sobre el nivell del mar, en una zona d'exuberant vegetació a base de pinedes. Des de la seva localització es té una extensa visió de tota la zona, que arriba, en dies clars, fins a la costa, en la qual s'ha pogut arribar a distingir les Illes Columbretes.
És una zona de fàcil accés, la qual cosa ha donat lloc al fet que l'Ajuntament de Pina establís en la mateixa una àrea recreativa amb zona de pícnic i paellers. A més, al costat de l'ermita hi ha un vèrtex geodèsic de primer ordre, i en els seus voltants s'hi han instal·lat antenes radioelèctriques, cisternes i torres de vigilància contra incendis.

## Història

Explica una llegenda que l'ermita es va construir al voltant del segle xvi, amb els diners proporcionat per un marí que durant una experiència traumàtica per una forta tempesta a alta mar, que li va fer pensar que naufragaria, va prometre a Santa Bàrbara, protectora contra les tempestes, que si se salvava li s'edificaria una ermita en aquesta cimera del seu mateix nom.

## Arquitectura

La coberta exterior és a dues aigües rematada en teula, i en l'eix de la coberta i en el capcer de la façana s'alça una petita espadanya, que posseeix una sola campana, coneguda com a "Esquella". Pel que fa a l'interior, presenta planta rectangular de dues crugies amb sustentació en els murs i arcs diafragmes al llarg de la nau. Interiorment la coberta es realitza amb bigues de fusta. A més presenta un pedrís corregut al llarg del perímetre interior, així com un altar situat sobre dos graons, al costat del qual hi ha una peanya de fàbrica de lloses de gres, per la creu. Tot i que en el seu moment hi va haver una talla de Santa Bàrbara, actualment aquesta està a l'església parroquial i es puja a l'ermita, en romeria, només en dues celebracions, per santa Bàrbara, el 4 de desembre, i per Santa Quitèria, el 22 de maig.

## Referències

* 1 2 3 4 http://www.cult.gva.es/dgpa/brl/Detalles_brl.asp?IdInmueble=1836
* 1 2 http://campaners.com/php/campanar.php?numer=2712
* 1 2 3 4 5 6 http://www.ermitascomunidadvalenciana.com/cappdm.htm Arxivat 2014-10-25 a Wayback Machine.
* ↑ http://www.turismodecastellon.com/103564_es/Ermita-de-Santa-Barbara-(Pinar-de-Montalgrao)-vistas-y-zona-recreativa/
# Arsenquatrandorita

L'arsenquatrandorita és un mineral de la classe dels sulfurs que pertany al subgrup de l'andorita. Rep el seu nom de la seva relació amb la quatrandorita i el seu contingut en arsènic.

## Característiques

L'arsenquatrandorita és una sulfosal d'argent, plom, antimoni i arsènic, de fórmula química Ag$_{17,6}$Pb$_{12,8}$Sb$_{38,1}$As$_{11,5}$S$_{96}$. Cristal·litza en el sistema monoclínic amb una simetria prismàtica. La seva duresa a l'escala de Mohs no ha pogut ser determinada.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'arsenquatrandorita pertany a «02.JB: Sulfosals de l'arquetip PbS, derivats de la galena, amb Pb» juntament amb els següents minerals: diaforita, cosalita, freieslebenita, marrita, cannizzarita, wittita, junoita, neyita, nordströmita, nuffieldita, proudita, weibul·lita, felbertalita, rouxelita, angelaïta, cuproneyita, geocronita, jordanita, kirkiïta, tsugaruïta, pillaïta, zinkenita, scainiïta, pellouxita, chovanita, aschamalmita, bursaïta, eskimoïta, fizelyita, gustavita, lil·lianita, ourayita, ramdohrita, roshchinita, schirmerita, treasurita, uchucchacuaïta, ustarasita, vikingita, xilingolita, heyrovskýita, andorita IV, gratonita, marrucciïta i vurroïta.
La seva localitat tipus es troba a Sardasht, al Comtat de Sardasht (Azerbaidjan Oest, Iran).

## Referències

* ↑ «Arsenquatrandorite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 14 octubre 2015].
* ↑ «Arsenquatrandorite» (en anglès). Mineralienatlas. [Consulta: 14 octubre 2015].
* ↑ «Andorite subgroup» (en anglès). Mineralienatlas. [Consulta: 14 octubre 2015].
# Arsole

L'arsole és un compost organoarsènic amb la fórmula química C₄H₄AsH. Està classificat com un metal·lol (metallole) i és isolectrònic amb un pirrole relacionat excepte pel fet que un àtom d'arsènic està substituït per l'àtom de nitrogen. L'arsole només és moderadament aromàtic, en canvi, l'aromaticitat del pirrole és del 40%. No s'ha trobat arsole en forma pura, però hi ha diversos anàlegs químics que s'anomenen arsoles. Quan l'arsole està fusionat a una molècula de benzè rep el nom d'arsenidole o benzarsole.

## Propietats químiques dels derivats d'arsole

Les propietats químiques dels arsoles són similars a les dels fosfoles i els seus derivats. La substitució de tots els àtoms d'hidrogen d'un arsole per grups fenil proporciona pentafenilarsole cristal·lí, el qual té un punt de fusió de 215 °C.

## Referències

* ↑ A. Muranaka, S. Yasuike, C-Y. Liu, J. Kurita, N. Kakusawa, T. Tsuchiya, M. Okuda, N. Kobayashi, Y. Matsumoto, K. Yoshida, D. Hashizume, M. Uchiyama «Effect of Periodic Replacement of the Heteroatom on the Spectroscopic Properties of Indole and Benzofuran Derivatives». J. Phys. Chem. A, 113, 2, 2009, pàg. 464–473. DOI: 10.1021/jp8079843. PMID: 19099440.
* ↑ Braye, E. H.; Hubel, W.; Caplier, I. Journal of the American Chemical Society, 83, 1961, pàg. 4406. DOI: 10.1021/ja01482a026.
# Ermita de Santa Caterina d'Arbeca

L'ermita de Santa Caterina és l'única existent al terme d'Arbeca (Garrigues), situada sobre un turó a la part de migdia i enfront de la vila. Dels seus primitius edificis no en resta res i les actuals runes sembla que són de començaments del segle xvii. Només hi ha un petit edifici amb una portalada de pedra que porta la data de 1747, restes d'unes parets en forma de quadrat, la cisterna i els peus de pedra per posar les creus quan es feia el Via Crucis per Setmana Santa. Segons consta la tradició i ho recullen els goigs del Sant Crist, s'hi construí la imatge del Sant Crist Crucificat per mans d'àngels pelegrins, en temps del rector Joan Valls, que ho fou de la vila des de 1655 a 1701. És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada sobre un turó a migdia de la vila. Les restes que es conserven són una part dels murs, fets amb carreus irregulars units amb morter. En un d'ell s'obre una porta ben treballada amb llindar del 1747. Sembla que amaga part d'un anterior portal apuntat. De tot el conjunt, però, només en conservem unes poques restes. la porta ja comentada, una cisterna i els peus de pedra on es posava la creu durant el via crucis.

## Història

Es conserva documentació on consta que el 1515 es pagaren 30 lliures a Joan Puig Faraux, mestre lapidari, per fer unes làpides per l'obra de Santa Caterina. Segons la tradició, també recollida als goigs del Sant Crist, en temps del rector Joan Valls (1655- 1701), en aquest indret uns àngels peregrins construïren una imatge del Sant Crist crucificat.

## Referències

* 1 2 3 4
# Art de la lectura

L'art de la lectura és una tècnica i activitat filològica i humanística arrelada en l'origen clàssic de la grammatiké grega i, subsegüentment, de la Retòrica llatina, aconseguint a adquirir disposició de disciplina autònoma al segle xix, sobretot en la seva especialització de "lectura en veu alta". Això tant en els àmbits acadèmic i pedagògic com a social i artístic.

## Relació amb altres disciplines

L'Art de la lectura es troba íntimament vinculat no sols amb la filologia en general, i la gramàtica, la retòrica clàssica i la Ciència de la literatura en particular, sinó també amb la declamació, les arts escèniques o el teatre i, d'altra banda, la Pedagogia i la Didàctica.

## Ernest Legouvé i Rufino Blanco

Ernest Legouvé a França i Rufino Blanco Sánchez a Espanya són els creadors fonamentals de l'"Art de la lectura" com a disciplina autònoma al segle xix. Segons la crítica, va existir a Espanya una mena d'escola o grup d'autors que va constituir la matèria, quedant establerta gairebé fins a mitjan segle xx. L'Art de la lectura, implantat també a Itàlia i Anglaterra, ho fou notablement a Espanya gràcies a la incansable labor de Rufino Blanco a les Escoles Normals o de Magisteri, com a disciplina d'extraordinàries capacitats comprehensives, àdhuc especialitzada en la teoria i les tècniques de l'exercici de la lectura en veu alta, fins a ser acadèmicament suprimit en poc temps, després de la guerra, per la posterior imposició dels corrents estructuralistes i formalistes.
Legouvé va ser traduït a l'espanyol, primer per Anchorena, que fou deixeble seu si s'atén a l'organització de la doctrina que aquest fa en la seva obra pròpia, i posteriorment per Sales y Ferré.

## Les obres espanyoles de l'Art de la lectura

* José Anchorena, Principios Generales sobre el Arte de la Lectura, Madrid, Imp. Hijos de J. M. Ducazcal, 1890.
* Rufino Blanco (1894), Arte de la Lectura, Madrid, Imp. de la Revista de Archivos, 1927, 11ª ed.
* Julio Domínguez y Francisco Serrano de la Pedrosa, La lectura como arte. Estudios preparatorios, Madrid, Manuel Minuesa de los Ríos, Impresor, 1886.
* Paulino Fernández y Fernández, Teoría del Arte de la Lectura y Escritura, Santander, Tipografía A. de Quesada, 1897.
* Ramón Giralti-Pauli, Lectura estética o arte de leer con sentido todos los géneros, Sevilla, Imp. A. Pérez y Comp., 1893.

## Notes i referències

* ↑ Vegeu P. Aullón de Haro, Estética de la lectura. Una teoría general, Madrid, Verbum, 2012.
* ↑ El Arte de la Lectura, por Ernesto Legouvé, de la Academia francesa, traducido de la cuadragésima séptima edición por M. Sales Ferré. Nueva edición corregida y aumentada, Madrid, Librería General de Victoriano Suárez, 1912.
* ↑ Es pot veure l'estudi d'aquestes obres espanyoles i la seva contextualització teòrica a Aullón de Haro, ob. cit., pp. 75 y ss.
# Art hitita

L'art hitita va ser l'art vinculat al poble hitita.
Els hitites, des del centre d'Anatòlia (actual Turquia), van establir un imperi amb capital a Hattusa que es va estendre per la costa de la Mediterrània fins a Egipte. Hi ha testimonis d'art hitita a diferents parts de l'Àsia Menor i a Síria, a la seva zona més septentrional. S'han trobat mostres a la zona d'Hattuša i Carquemix, que denoten l'existència de ciutats establertes sobre bases ciclòpies, així com de muralles, santuaris i palaus. Un dels materials bàsics que feien servir els hitites era la pedra, que decoraven habitualment amb baixos relleus, d'influència assíria, especialment a les zones de les muralles que quedaven a prop de les portes de les ciutats. Un exemple d'això és la porta dels esfinxs a Alaja Hüyük, que daten del tercer mil·lenni aC. També decoraven l'exterior dels santuaris, com els relleus trobats a Malatya, o Carquemix, entre d'altres. També s'han trobat petites escultures d'influència egípcia en forma d'estàtues metàl·liques, caracteritzades per l'absència de delicadeses formals i escàs detallisme i alguna peça monolítica de pedra.
S'han trobat també copes i recipients d'or, i unes figures de les que no se'n coneix del tot la funció, que podrien ser puntes dels estendards, amb formes geomètriques i figures de cérvol. El cérvol era una representació del déu de la fertilitat pels hitites. A Kültepe s'han trobat figures de pedra amb el cos en forma de disc, un coll llarg i un cap petit. Una altra manifestació artística són els segells cilíndrics que imprimien sobre les tauletes d'argila per rodament. A més de textos escrits, porten figures de divinitats, algunes en forma de toro, segurament una representació del déu Tessub. Els relleus de l'època imperial, sobretot els que estan associats a llocs de culte, s'acostumen a representar els reis associats a una divinitat. El rei es mostra vestit amb una llarga túnica cerimonial, una mena d'estola, unes sabates punxegudes amb les puntes doblegades amunt (amb aquestes sabates també representaven els egipcis als hitites), un barret ajustat al cap i un bastó doblegat a la punta. De vegades la reina l'acompanya i la parella adoren un déu, o el déu abraça al rei protegint-lo.

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte I (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.287. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 1r desembre 2014].
* ↑ «Art hitita». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Bernabé, Alberto (ed.). Historia y eyes de los hititas: textos del Imperio Antiguo: el código. Tres Cantos: Akal, 2000, p. 62-64. ISBN 8446011239.
# Ermita de Santo Domingo (Lécera)

L'ermita de Santo Domingo és una ermita d'estil barroc de la localitat aragonesa de Lécera (Espanya). En 2002 va ser declarada Ben Catalogat del Patrimoni Cultural Aragonés. És un temple de notables dimensions en el qual destaquen les seues proporcions harmòniques i la seua execució cuidada. A la seua fàbrica combina maçoneria amb elements en maó i cantonades de carreu.
Presenta planta de creu llatina amb nau única de tres trams, absis poligonal i creuer amb extrems poligonals. L'absis i els extrems de creuer es cobreixen amb voltes de quadrant d'esfera amb llunetes, mentre que el creuer es cobreix amb cúpula sobre petxines coronada amb una esvelta llanterna. La nau es cobreix amb voltes de canó amb llunetes cenyides per torals que es sustenten en pilastres amb potents capitells corintis; en el tram dels peus se situa el cor alt sobre arc rebaixat. Les superfícies interiors està arrebossades i pintades, destacant un potent entablament moldurat que recorre els murs i la decoració d'estucs amb motius barrocs i clasicistes que es concentra especialment a la zona de la cúpula, on alternen els relleus dels evangelistes de les petxines amb motius vegetals, escuts, àngels, busts femenins, etc.
A l'exterior, de gran rotunditat volumètrica, es van afegir un porxo d'entrada, contraforts laterals i un campanar de paret sobre el capcer. La portada se situa en el mur dels peus, obrint en ampli arc de mig punt dovelat i amb impostes molduradas; està protegida per un porxo de construcció posterior. El ràfec és de maó, alternant tacs amb filades en llistell i en dent de serra. Sobre les cobertes es destaca l'elevada llanterna que corona el cos octogonal que embolica la cúpula; és de planta octogonal, amb pilastres als angles i amb obertures en arc de mig punt sobre els quals es van disposar requadres de cantonades a portell; remata amb una cupuleta.
# Ermita de Vilabella

L'Ermita de Vilabella és un edifici del municipi de Vilabella (Alt Camp). L'ermita està situada als afores de Vilabella del Camp, en un turó. És un edifici aïllat de planta rectangular i té unes dimensions de 18 metres de llarg per 11-50 metres d'ample. La construcció, d'una sola nau amb capelles laterals, conserva una porta lateral amb la data del 1732 i la porta principal d'arc de mig punt amb dovelles a salta-cavall. Ambdues portes, de pedra, es troben actualment tapiades amb maçoneria, que és així mateix el material bàsic de l'obra, tant dels murs com dels arcs de descàrrega. També s'utilitzen els carreus de pedra en els angles de l'edifici.

## Història

La petició per construir l'ermita de Vilabella del Camp es va fer amb data 1 de maig de l'any 1726. Una vegada obtingut el permís de l'arquebisbe de Tarragona, van iniciar-se les obres el 1729. La primera pedra fou col·locada el dia 5 de maig, i amb motiu d'aquest fet va celebrar-se una gran festa. Els problemes sorgits entre l'arquebisbe de Tarragona i el poble de Vilabella sobre el patronatge de l'ermita, juntament amb la mort del promotor de l'obra, va provocar la suspensió de les obres l'any 1732. A mitjan segle xix va utilitzar-se com a cementiri i actualment, malgrat els intents de Mn. Comamala de recuperar-la com a monument local, resta en estat d'abandó.

## Referències

* «Pat.mapa: arquitectura». Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 abril 2012].

## Enllaços externs

* «Mapa de recursos culturals». Diputació de Tarragona.
# Art provençal

L'art provençal és l'art desenvolupat a Provença (Occitània) i presenta certes característiques de l'antiguitat romana. Es va desenvolupar entre els segles XII i xvii. Forma part de l'art occità. La major diferència entre l'art de la Provença i el de Llenguadoc és que a l'arquitectura romànica d'aquest segon hi ha major infuència lombarda.
L'arquitectura provençal romànica està fortament inspirada de l'època grecoromana i es manifesta sobretot en edificis religiosos: capelles, esglésies, abadies, catedrals, etc. Sembla que algunes esglésies situades al camí de Sant Jaume tenen, com altres d'occitanes que també s'hi troben, algunes influències de l'arquitectura religiosa romànica de Catalunya i la península Ibèrica, pel que fa a detalls morescs als arcs de volta, concretament es troben arcs de volta poliglobats (amb uns quants arcs de mig punt en relleu com a decoració, envoltant l'arc de mig punt principal), com per exemple a la capella de Saint-Marcellin de Boulbon, o fins i tot a l'església de Nostra senyora de la Pietat de Saignon hom pot veure veritables arcs amb tres lòbuls de mig punt.
A Provença hi ha tres abadies d'estil cistercenc, la transició entre el romànic i el gòtic: l'abadia de Senhanca, la de Silvacana i la de Tourounet. Tenen façada i claustre purament romànics i l'estil cistercenc es manifesta als arcs.

## Referències

* ↑ «Art provençal». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Vegeu també

* Art de l'Europa mediterrània: art andalús, art dels Països Catalans, art sard, art albanès, art serbi
# Ermita de la Font Santa

L'ermita de la Font Santa, dedicada a Sant Vicent Ferrer, se situa a uns tres quilòmetres de Teulada (Marina Alta, País Valencià) i cent metres de la carretera que va a Moraira. En un mateix edifici hi ha l'ermita pròpiament dita, que forma el cos central, una petita sala a l'esquerra, on hi ha la font, i la casa de l'ermità a la dreta.
L'origen d'aquesta ermita pot remuntar-se cap al segle xv data en què, segons la tradició, sant Vicent Ferrer va realitzar el miracle de fer brollar aigua sobre la pedra a petició de la seua germana Constança que vivia a Teulada; des de llavors es diu que la font ve rajant aigua, gota a gota, sense que canvie el cabal, ja es tracte d'anys plujosos o molt secs. Si bé aquesta tradició es refereix a l'esmentat segle, sembla que l'edifici actual de l'ermita cal datar-lo cap a mitjan segle xix. Del segle xviii tenim notícies de l'existència de la Font Santa per les descripcions que va publicar Tomas López. L'any 1849 Pascual Madoz diu que hi havia un ermitatge dedicat a la Mare de Déu de la Salut, al costat del qual es trobava la Font de la Santa Era. Aquesta és la denominació que tenia llavors l'ermita, la titular, la Mare de Déu de la Salut, encara la podem veure en l'únic altar que té l'ermita.
Altres notícies tenim d'aquesta ermita extretes del llibre de viatges Costes i Paisatges de la Marina (1918), en el qual s'explica que una visitadora del lloc, Catalina Ortolà, va trobar enmig d'una bardissa una imatge de Sant Vicent i va decidir aixecar una capella per a protecció i veneració de la Font; aquest oratori duraria fins a 1910, any en què la teuladina Josefa Bertomeu ho va transformar en l'actual ermita restaurant-la ella mateixa i a les imatges de Sant Vicent, de la Mare de Déu de la Salut i de Jesús de Natzaret.
L'existència d'aquesta ermita pot ser també la "cristal·lització" d'un antic culte a la deessa romana Diana, ja que a uns cent metres d'ella hi ha la font de la Jana sobre la qual hi ha diverses llegendes d'encanteris com la llegenda de la Joanaina que ens porten al món pagà tan proper a les forces de la naturalesa.
L'any 1975 va tenir lloc l'última restauració de l'ermita en què es va canviar tota la coberta i es va elevar uns 5 decímetres la façana principal. Al mateix temps es va col·locar un mural de ceràmica a la dependència on es troba la font i que representa el moment en què Sant Vicent fa brollar miraculosament l'aigua d'una penya. Aquest mural va ser donat pel benefactor de l'ermita Vicente Calatayud Llobell.
Al voltant d'aquesta ermita i del culte a Sant Vicent se celebra tots els anys, en el primer diumenge de juliol la tradicional festa de la Font Santa, amb actes religiosos i profans.

## Referències

* ↑ Madoz, Pascual. Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar (en castellà). vol.V, 1849.

## Bibliografia

* Aquest article incorpora material procedent de la pàgina web de la Federació Valenciana de Municipis i Províncies, que mitjançant una autorització va permetre agregar contingut i imatges i publicar-los sota llicència GFDL.
# Ermita de la Mare de Déu de Montserrat

L'Ermita de la Mare de Déu de Montserrat és una capella situada a la urbanització el Mirador de Lliçà de Vall, construïda el 1976, per la família Serra. El dilluns corresponent a la Festa de la Primavera la Colla Sardanista "Les Llisses" organitzava una arrossada popular que acabava amb un ball de sardanes. S'hi celebra cada any l'aplec de la Mare de Déu de Montserrat.
La façana de l'església té la forma d'una gran creu de pedra. Aquesta creu dona una forma peculiar a l'entrada. La planta és d'una sola nau. Té vitralls que permeten l'entrada de llum i a l'interior i la fan més vistosa, des de l'exterior.

## Referències

* ↑ Carreras i Font, Núria; Garriga Martínez, Núria; Maynou i Hernández, Montserrat; Vilchez Villar, Xavier. Lliçà de Vall, 1.000 anys d'història. Lliça de Vall: Ajuntament de Lliçà de Vall.
# Oklahoma Panhandle

L'Oklahoma Panhandle és una regió geogràfica d'Oklahoma que constitueix l'extrem occidental de l'estat, als Estats Units d'Amèrica. És una tira estreta amb forma de mànec de paella que fa frontera amb Colorado i Kansas al nord, la resta d'Oklahoma a l'est, Texas al sud i Nou Mèxic a l'oest. Els seus límits al nord són definits pel paral·lel 37 N i també paral·lel 36,5 N i els seus límits a l'oest i a l'est són definits pels meridians 103 W i 100 W, respectivament. Forma part de les Grans Planes dels Estats Units, una regió vasta i semiàrida remotament poblada.
Tres comtats d'Oklahoma en formen part (d'oest a est):
* Comtat de Cimarron
* Comtat de Texas
* Comtat de Beaver
L'Oklahoma Panhandle té segons el cens dels Estats Units del 2010 una població de 28.751 habitants, els quals viuen en una àrea de 14.728 quilòmetres quadrat (en una densitat d'1,95 persones per quilòmetre quadrat). Té el 8,28% de la superfície de l'estat però tan sols el 0,77% de la població.
A l'Oklahoma Panhandle és on es localitza el punt més alt de l'estat d'Oklahoma: la muntanya Black Mesa, al Comtat de Cimarron. La ciutat més important i més poblada és Guymon, al Comtat de Texas.
L'Oklahoma Panhandle va néixer a partir del compromís de 1850, un compromís que va fixar les fronteres de Texas. Els texans, en desacord amb la marcació dels límits de la franja, van reivindicar-la durant els 40 anys següents. El litigi va ser solucionat el 2 de maig de 1890, amb la creació del Territori d'Oklahoma, i la integració d'aquesta franja en el seu territori.

## Referències

* ↑ (anglès) «American FactFinder». Oficina del Cens dels Estats Units. [Consulta: 24/07/2011.]
* ↑ (anglès) «2010 Census Data - 2010 Census Arxivat 2013-10-16 a Wayback Machine.». Oficina del Cens dels Estats Units. [Consulta: 24/07/2011.]

## Vegeu també

* Oklahoma
# Hidrogencarbonat

L'hidrogencarbonat (antigament anomenat bicarbonat), és un anió de fórmula ${\ce {HCO3-}}$, intermedi de la desprotonació de l'àcid carbònic, ${\ce {H2CO3}}$.Té un paper biològic crucial en el sistema de regulació del pH fisiològic.

## Vegeu també

* Hidrogencarbonat de sodi