OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Estat Major de l'Aire i de l'Espai (Espanya)

L'Estat Major de l'Aire i de l'Espai d'Espanya és el grup d'oficials de l'Exèrcit de l'Aire i de l'Espai d'Espanya que compleixen tasques d'organització, operacions i logística.

## Història

Va ser creat al setembre de 1939, en organitzar-se el ministeri de l'Aire per Decret d'1 de setembre i les funcions pròpies de cadascuna de les seves seccions van ser fixades per Llei de 12 de juliol de 1940 (art. 3). En desaparèixer el ministeri de l'Aire en 1977, va quedar automàtica lligat al nou Ministeri de Defensa que va succeir a l'anterior. És l'òrgan encarregat de proporcionar assistència immediata al Ministre quant a organització, operacions i logística.
Les principals funcions són:
* L'estudi, preparació i execució dels plans concernents a la guerra aèria; organització i preparació de la força aèria
* Organització de la defensa antiaèria
* Preparació de reglaments, normes i instruccions
* Preparació i adreça de les maniobres i exercicis de l'Exèrcit de l'Aire i de l'Espai.
* Directrius d'organització de l'Exèrcit de l'Aire i de l'Espai (reclutament, ascensos, règim de personal, etc.)
* Directrius per als programes i coordinació de l'ensenyament a les diferents escoles de l'Exèrcit de l'Aire i de l'Espai
* Programes de necessitats de material i infraestructures, etc.

## Cap d'Estat Major de l'Aire i de l'Espai

* Prefectura de l'Estat Major de l'Aire i de l'Espai

## Vegeu també

* Caserna General de l'Exèrcit de l'Aire i de l'Espai
* Exèrcit de l'Aire i de l'Espai d'Espanya
# Estat d'Equatòria

L'estat d'Equatòria fou una entitat administrativa del Sudan creada el 1991 amb la regió d'Equatòria (aleshores formada per dues províncies, Equatoria Oriental i Equatòria Occidental que no corresponen exactament als dos estats amb aquest nom sorgits el 1994). El 1994 es va dividir en tres estats:
* Equatòria Occidental
* Equatòria Oriental
* Bahr al-Jabal (actual Equatòria Central)

## Governadors

* Satorlino Afika 1991-1993
* Angelo Beda 1993-1994
# Estat d'Ondo

L'Estat de Ondo és un dels trenta-sis estats pertanyents a la República Federal de Nigèria. La seva capital és Akure. Té una superfície de 14.606 quilòmetres quadrats i limita al nord amb els estats d'Ekiti, Osun i Kogi, a l'est amb els estats Edo i Delta, al sud amb l'oceà Atlàntic i a l'oest amb l'estat d'Ogun.

## Població

La població s'eleva a la xifra de 4.137.056 persones (dades del cens de l'any 2006). La densitat poblacional d'aquesta divisió administrativa és de 283,2 habitants per quilòmetre quadrat.
La població està composta en la seva majoria per membres de l'ètnia ioruba, representada pels subgrups akok, akure, ikaria, ilaje, ondo i owo. Els ijaw solament representen una minoria, principalment establerts a les zones costaneres. La llengua majoritària és el ioruba, amb varietats dialectals; la religió majoritària és el cristianisme.

## Educació

L'estat té el major nombre d'escoles públiques en tota Nigèria: 1070.

## Història

L'estat es va crear el 3 de febrer de 1976 quan es va dividir l'antic estat Occidental (es van formar els estats d'Ondo, Ogun i Oyo). El 1996 es va segregar l'àrea que va formar l'estat d'Ekiti.

## Administració

Es subdivideix internament en un total de divuit Àrees de Govern Local:
| Akok-South-East Akoko-North-East Akoko-North-West Akoko-South-West Akure-North Akure-South Aquest-Odo Idanre Ifedore | Ilaje Ile-Oluji-Okeigbo Irele Odigbo Okitipupa Ondo-East Ondo-West Ose Owo |
# Estat de Benue

L'Estat de Benue és un dels trenta-sis estats que constitueixen la República Federal de Nigèria, situat al centre del país, amb una població de 4.253.641 habitants el 2006 (uns 2,8 milions el 1991). La seva capital és Makurdi. Benue és una rica regió agrícola; els cultius més importants que creixen aquí són: papa, mandioca i frèjol de soja.

## Característiques generals

L'Estat de Benue és nomenat així pel riu Benue i es va formar a partir de l'antic ex-estat Benue-Plateau el 1976, afegint el territori del grup ètnic Igala, que havia estat part de l'estat de Kwara. El 1991, algunes àrees de Benue, juntament amb àrees de Kwara, es van segregar per passar al nou estat de Kogi. El seu territori ocupa una superfície de 33.955 km², per la qual cosa la seva extensió pot comparar-se amb la de Bèlgica.

## Pobles i llengües

L'estat està habitat per diversos grups ètnics: Tiv, Idoma, Igede, Etulo, Abakpa, Jukun, Hausa, Akweya i Nyifon. Els tivs són els dominants seguits dels idomes i els igedes. Cada ètnia parla la seva llengua pròpia.

## Governants tradicionals

L'estat reconeix als governants tradicionals com a custodis de la cultura i agents de desenvolupament. L'administració tradicional està formada per tres nivells: Local government area traditional councils; Area traditional councils; i State council of chiefs. Les Local government area traditional council tenen al front caps de districte dirigits per un president que és cap de segona classe; les Area traditional councils són dues (Tiv Traditional council i Idoma Traditional Council) amb tots els governants tradicionals de les respectives zones (14 LGA el Tor Tiv en qualitat de president, i 9 LGA els idoma sota la presidència del Och'Idoma). El State council of Chiefs té com a president al Tor Tiv (rei tiv), Orchivirigh Alfred Akawe Torkula i com a membres a tots els caps de segona classe encapçalats per Och’Idoma Agabaidu Elias Ikoyi Obekpa.

## Àrees de govern local

Les 23 àrees de govern local (LGA) de l'Estat de Benue són:
| Agatu Apa Ado Buruko Gboko Guma Gwer-Est Gwer-Oest Katsina-Ala Konshisha Kwande Logo | Makurdi Obi Ogbadibo Ohimini Oju Okpokwu Oturkpo Tarka Ukum Ushongo Vandeikya |

## Història

L'estat de Benue fou creat per la junta militar del general Murtala Muhammed el 3 de febrer de 1976, quan es va passar de 12 estats a 19. A la seva creació l'estat tenia 3 LGA a territori tiv (Gboko, Katsina-Ala, and Makurdi), una a territori idoma (Otukpo) i tres en territori igala ((Ankpa, Idah i Dekina) que foren incorporades procedents de l'estat de Kwara. El 27 d'agost de 1991 quan es van crear nous estats, les tres àrees dels igales van passar al nou estat de Kogi. Avui dia de les 23 LGA, catorze són de llengua tiv i nou de llengua idoma i igede.

## Referències

* Lloc web de l'estat
* Lloc Oficial Estat de Benue (anglès)
# Estat del Kuban

L'estat del Kuban fou un estat autònom dins de Rússia sorgit després de la revolució al territori dels Cosacs del Kuban i a la regió del Kuban.
Després de la revolució russa de febrer de 1917 a Petrograd, el poc eficient govern provisional va decidir prorrogar l'antipopular participació de Rússia a la I Guerra Mundial i com a resultat l'exèrcit rus es va començar a descompondre. Les unitats de cosacs del Kuban desertaren les primeres línies i retornaren a casa per protegir les seves llars i famílies d'una invasió turca des del sud. Sota els tsars els cosacs foren dirigits per un ataman nomenat generalment pel mateix tsar (Nakaznoy Ataman) quasi sempre un expert general no cosac. Després de l'abdicació del tsar, el març de 1917 el ataman tsarista dels cosacs fou deposat i el comissionat revolucionari per a la regió, Lukich Bardizh, assolia el govern el dia 26. El parlament (la Rada de Kuban) es va declarar com l'únic cos administratiu amb la intenció de crear un govern militar que mantingués el control de la regió, i el 7 de juliol es va proclamar a Novorossisk l'estat autònom dins de la Federació Russa.
Després de la Revolució d'octubre (que per la diferència de calendari fou el novembre), la gent del Kuban es trobà dividida entre uns quants grups. La presidència de la Rada va ser per a Luka Lavrentyevich Bych (11 de novembre). Els camperols no-cosacs estaven majoritàriament influïts pel bolxevics. El 28 de gener de 1918, l'estat del Kuban es proclamava república Popular del Kuban (encara autonoma), i el 16 de febrer de 1918 la Rada proclamava la independència en relació a Rússia, tot i que la majoria dels cosacs eren lleials a Rússia, incloent el cap militar ataman Aleksandr Petrovich Filimonov. El general blanc Lavr Kornilov va fer una exitosa ofensiva el març amb el suport dels cosacs i va restablir el control sobre la Rada (14 de març). Llavors els bolxevics van proclamar la República Soviètica del Kuban (13 d'abril) que el 30 de maig es va unir a la república Soviètica de la Mar Negra. Els blancs van derrotar els bolxevics i el 5 d'agost recuperaven Ekaterinodar i el 16 d'agost reinstal·laven la Rada, i el 5 de desembre, després de diversos incidents s'instituïa un Consell Regional. Llavors la Rada va tornar a la seva política independentista (1919)

## Referències

* Andrey Yashlawski, Sergey Drobiazko, Alexander Deriabin, Civil War in Russia 1917-1922, 2000.
# Estat lliure de Kamtxatka

L'Estat lliure de Kamtxatka va ser un projecte d'estat antibolxevic, amb suport del Japó, que es va intentar el 1921 i no va reeixir.
Després de la revolució de febrer de 1917, els menxevics van crear un comitè peninsular que va assumir el govern de la regió, però després de la Revolució d'Octubre els comerciants més radicals van prendre el poder i van establir el Consell regional de Kamtxatka, que va adoptar com a bandera una de vermella amb la inscripció ciríl·lica "Consell regional" (27 de febrer de 1918). Va passar un altre cop als blancs el 12 de juliol de 1918 i hi van governar fins al 10 de gener de 1920, quan els bolxevics van arribar a la capital, Petropàvlovsk, i van dominar la regió, on es va crear un Comitè Popular revolucionari de Kamtxatka.
Un líder blanc, Gapónovitx, amb suport japonès, va intentar prendre el poder el 1921 i establir un estat independent. Aquest estat s'havia de dir "Estat lliure de Kamtxatka" i se li va dissenyar un escut i una bandera. Aquesta darrera tenia dos models: un com a bandera de guerra, que es basava en l'escut de la península del temps dels tsars (atorgat el 1843), i era blanca amb tres muntanyes (o volcans) negres i tres discos vermells; i una altra com a bandera civil i d'estat, que era de tres franges horitzontals, blanca, vermella i negra.
L'intent va fracassar l'octubre de 1921, però al cap de pocs dies el govern blanc de Spiridon Merkulov, amb seu a Vladivostok, va ocupar la regió i va obligar els comunistes a fugir a les muntanyes (octubre de 1921). Merkulov va fer arrestar els comunistes que va trobar, però també els separatistes de Gapónovitx. El 10 de novembre de 1922, els bolxevics van reconquistar Petropàvlovsk i tota la península va passar a control soviètic.

## Enllaços externs

* Kamchatka a Russian Civil War Polities (anglès)
# Estatut d'Autonomia de Galícia de 1936

L'aprovació de l'Estatut d'Autonomia de Galícia de 1936 va ser fruit fonamentalment de la feina feta pel Partit Galleguista.
El projecte definitiu d'estatut no va arribar fins que el 1932 el batlle de Santiago de Compostel·la, Raimundo López Pol, va convocar tots els ajuntaments del país per a debatre el text. Així, a una assemblea el desembre del mateix any es va aprovar el document definitiu amb el suport del 77% dels ajuntaments gallecs, que representaven el 84,7% de la població. Però el procés es va haver de paralitzar per mor de l'arribada del Bienni negre, i només es tornaria a recuperar després del triomf del Front Popular el febrer de 1936.
Quan aquest any, i per no perdre la carrera de l'Estatut, el Partit Galleguista va haver d'optar a favor del Front Popular la crisi interna fou molt aguda, i un sector important, l'anomenada dreta galleguista, varen separar-se del PG encara que després col·laborassin en el referèndum.
La campanya pel sí va ser espectacular. Va cridar l'atenció del món sencer. Cartells de Castelao, Lois Seoane, Isaac Díaz Pardo, etc.
El 28 de juny de 1936 es va celebrar el plebiscit de l'estatut, en què va votar el 74,56% del cens electoral, amb 993.351 dels vots a favor i 6.161 en contra. 1.451 persones votaren en blanc.
El 15 de juliol de 1936, només tres dies abans la temptativa de cop d'estat que va desencadenar la guerra civil (18 de juliol), Gómez Román (secretari del Partit Galleguista) i Castelao (diputat) entregaven al President de les Corts el text de l'estatut aprovat en referèndum; mai va poder entrar en vigor per mor del triomf del bàndol nacional a Galícia després de l'aixecament feixista de Franco.
Les Corts republicanes traslladades a Catalunya varen admetre a tràmit l'estatut el febrer de 1938, sense que s'arribàs a discutir ni aprovar.

## Enllaços externs

* Text de l'Estatut de Galícia de 1936
# Estatut d'Autonomia de les Illes Balears de 2007

L'Estatut d'Autonomia de les Illes Balears de 2007, Llei Orgànica 1/2007, de 28 de febrer, constitueix la norma fonamental de la comunitat autònoma de les Illes Balears. Encara que el seu text es presentà mediàticament com un nou Estatut,2018 més tost es tracta de la reforma de l'anterior Estatut de 1983, amb articles invariats que mantenen la mateixa redacció.
L'Estatut Balear del 2007 (que substitueix el de 1983) es basa en la proposta d'una Comissió de Savis i d'una ponència parlamentària. Es publicà al BOE l'1 de març de 2007. En el Parlament Balear va obtenir el suport del PP, PSIB-PSOE i UM mentre que el PSM-EN i EU-EV es varen abstenir perquè, tot i reconèixer l'avanç que suposava respecte a l'estatut anterior, estaven en desacord amb la no equiparació del català amb el castellà en el nou text estatutari. El Consell Insular d'Eivissa i Formentera que disposava l'Estatut anterior, se separa en el Consell de Formentera i el Consell Insular d'Eivissa.
En la reforma es va aportar una llista de drets amb una ampliació remitida a una posterior carta de drets (art. 16.2), que encara s'ha materialitzat en un avantprojecte de llei.

## Referències

* ↑ Morcillo Moreno, 2013, p. 12.
* ↑ Arroyo Gil, Antonio. Distribución y delimitación de competencias. Madrid: Marcial Pons, 2019, p. 120, 123. ISBN 978-84-9123-650-4.
* ↑ Morcillo Moreno, 2013, p. 15.
* ↑ «Estatut d'Autonomia de les Illes Balears de 2007». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Morcillo Moreno, 2013, p. 65, 68.
* ↑ Morcillo Moreno, 2013, p. 69.

## Bibliografia

* Morcillo Moreno, Juana. Validez y eficacia de los derechos estatutarios : En especial, el proyecto de reforma castellano-manchego. Toledo: Ediciones Parlamentarias de Castilla-La Mancha, 2013. ISBN 978-84-691-2594-6.

## Vegeu també

* Avantprojecte d'Estatut d'Autonomia de les Illes Balears de 1931
* Estatut d'Autonomia de les Illes Balears de 1983

## Enllaços externs

* Text de l'Estatut Arxivat 2014-05-30 a Wayback Machine.
* Web de la CAIB sobre el nou estatut Arxivat 2009-12-11 a Wayback Machine.
# Estatut dels treballadors (Anglaterra)

L'Estatut dels treballadors (en anglès Statute of Labourers) va ser una llei aprovada pel Parlament d'Anglaterra sota el rei Eduard III l'any 1351 com a resposta a l'escassedat de treball. Va ser presentada per John Halles.
La pesta negra, que matà un terç de la població d'Europa, majoritàriament camperols, va ser la causa d'un notable descens de la mà d'obra disponible. Els terratinents tot de sobte es van trobar amb un fort augment en la competència en la cerca de treballadors, els quals,donades les circumstàncies, disposaven d'un major poder de negociació i per tant, demanaven un augment dels seus salaris. l'augment dels costos laborals va donar lloc a una inflació generalitzada. Tot tractant de controlar els costos laborals i els nivells de preus, Eduard III aprovà l'Ordenança dels Treballadors (Ordinance of Labourers) l'any 1349. El Parlament va tractar de reforçar aquesta Ordenança mitjançant l'Estatut dels Treballadors.
Aquest estatut establia un salari màxim pels treballadors proporcional al que es pagava abans de la Pesta negra, concretament, el pagat l'any 1346. Tanmateix, aquest canvis no van tenir en compte les condicions econòmiques canviants durant la Pesta negra; ni la depressió econòmica per la Guerra dels Cent Anys. Aquell estatut també establia l'obligació que tot home o dona que estigués en condicions de treballar ho fes, i va imposar fortes penes als ociosos. A la pràctica, aquest estatut va tenir poca aplicació i no va tenir èxit, tanmateix, va establir un precedent distingint a qui era capaç de treballar i qui no ho era per qualsevol motiu. Aquesta distinció va resorgir més tard en les lleis que regulaven la pobresa.
La revolta dels camperols de 1381 va ser una de les conseqüències de l'Ordenaça i aquesta llei.

## Referències

* 1 2 3 Cartwright, Frederick F. 1991. Disease and History. New York: Barnes & Noble. pp. 32-46.
* ↑ 23 Edw. 3
* ↑ E. B. Fryde and N. Fryde Peasant Rebellion and Peasant revolts in E. Miller (ed.) The Agrarian History of England and Wales: Vol. III 1348-1500, Cambridge, 1991, p. 756.

## Enllaços externs

* Text de l'estatut (anglès)
* text en anglès Arxivat 2007-06-07 a Wayback Machine.
* El text amb notes (D) (anglès)
# Extracció líquid-líquid

L'extracció líquid-líquid o extracció de dissolvent és un procés químic utilitzat per separar components d'una barreja no homogènia mitjançant la relació de les seves concentracions en dues fases líquides immiscibles. Aquest procés també se'l coneix com a extracció liquida o extracció amb dissolvent, però, aquest últim terme pot donar peu a confusió, perquè també s'aplica a la lixiviació d'una substància soluble continguda en un sòlid.
Atès que l'extracció líquid-líquid involucra transferència de massa d'una fase líquida a una segona fase líquida immiscible, el procés es pot realitzar de diverses formes. L'exemple més senzill involucra la transferència d'un dels dos components a una segona fase líquida immiscible. Un exemple és l'extracció líquid-líquid d'una impuresa que conté l'aigua de rebuig mitjançant un dissolvent orgànic. Això és similar a l'esgotament o absorció en què es transfereix massa d'una fase a una altra.
La transferència del component dissolt (solut) es pot millorar per l'addició d'agents saladors a la barreja d'entrada o l'addició d'agents "formadors de complexos" al dissolvent d'extracció. En alguns casos es pot utilitzar una reacció química per millorar la transferència, com per exemple, l'ús d'una solució càustica aquosa (com una solució d'hidròxid de sodi), per extreure fenols d'un corrent d'hidrocarburs.
Un concepte més complicat de l'extracció líquid-líquid s'utilitza en un procés per a separar completament dos soluts. Un dissolvent primari d'extracció s'utilitza per extreure un dels soluts presents en una barreja (en forma similar a l'esgotament en destil·lació) i un dissolvent rentador s'utilitza per a depurar l'extracte lliure del segon solut (semblant a la rectificació en destil·lació).

## Factors de separació

El factor de separació és una raó de distribució dividida per una altra, és una mesura de l'habilitat del sistema per ser separat en dos soluts.
Per exemple si la distribució de la raó per al níquel (D $_{Ni}$) és 10 i la distribució de la raó per la distribució de la plata (D $_{Ag}$) és 100, llavors el factor de separació argent/níquel (SF $_{Ag/Ni}$) és igual a D $_{Ag}$/D $_{Ni}$ = SF $_{Ag/Ni}$ = 10.

## Vegeu també

* Extractor Soxhlet

## Enllaços externs

* «Extracció líquid-líquid». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Orde de la Rosa

L'Orde de la Rosa, (portuguès: Imperial Ordem da Rosa) és una Orde de cavalleria del Brasil, instituïda per l'Emperador Pere I del Brasil el 17 d'octubre de 1829 per commemorar el seu casament amb Amélie de Leuchtenberg.
El 22 de març de 1890, aquesta orde va ser abolida com a Orde nacional pel govern del Brasil, tot i que es continua atorgant com a orde dinàstic.

## L'Orde de la Rosa com a Orde de Casa

Des de la deposició del darrer monarca brasiler el 1889 Pere II del Brasil, aquesta orde continuà com a Orde dinàstic essent concedida pels Caps de la Casa d'Orleans-Braganza, tant per la branca Vassouras com per la branca Petrópolis.

## Enllaços externs

* Original appointment to the Order of the Rose signed by Emperor Dom Pedro II, 1887 - Arquivo Público do Estado de São Paulo

## Referències

* Poliano, Luís Marques. Heráldica. Ed. GRD. Rio de Janeiro, 1986.
* Poliano, Luís Marques. Ordens honoríficas do Brasil.
* Brazil - The Imperial Order of the Rose
# Acanthaphritis grandisquamis

Acanthaphritis grandisquamis és una espècie de peix de la família dels percòfids i de l'ordre dels perciformes.

## Descripció

5-6 espines i 20-23 radis tous a l'aleta dorsal. 15-29 radis tous a l'aleta anal.

## Hàbitat i distribució geogràfica

És un peix marí, demersal i de clima tropical (2°S-33°S, 128°E-180°E), el qual viu al Pacífic occidental central: Indonèsia, incloent-hi el mar d'Arafura.

## Observacions

És inofensiu per als humans i el seu índex de vulnerabilitat és de baix a moderat (27 de 100).

## Referències

* 1 2 3 4 Günther, A., 1880. Report on the shore fishes procured during the voyage of H. M. S. Challenger in the years 1873-1876. A: Report on the scientific results of the voyage of H. M. S. Challenger during the years 1873-76. Zoology. Rept. Challenger Shore Fishes, v. 1 (pt 6): 1-82, Pls. 1-32.
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Nelson, J. N., 2001. Percophidae. Duckbills. P. 3515-3516. A: K. E. Carpenter i V. Niem (eds.). FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the Western Central Pacific. Vol. 6. Bony fishes part 4 (Labridae to Latimeriidae), estuarine crocodiles, sea turtles, sea snakes and marine mammals. FAO, Roma. ISBN 9251045895.
* ↑ Randall, J.E. i K. K. P. Lim (eds.), 2000. A checklist of the fishes of the South China Sea. Raffles Bull. Zool. Suppl. (8):569-667. Pàg. 631. «PDF».
* ↑ All fishes of Indonesia - FishBase (anglès)
* ↑ Huang, Z., 2001. Marine species and their distribution in China's seas. p. 404-463. Vertebrata. Smithsonian Institution, Florida, Estats Units. 598 p. Pàg. 445.
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ Cheung, W. W. L., T. J. Pitcher i D. Pauly, 2005. A fuzzy logic expert system to estimate intrinsic extinction vulnerabilities of marine fishes to fishing. Biol. Conserv. 124:97-111.

## Bibliografia

* Anònim, 1999. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu d'Història Natural de Londres. Londres, la Gran Bretanya.
* Suzuki, T. i T. Nakabo, 1996. Revision of the genus Acanthaphritis (Percophidae) with the description of a new species. Ichthyological Research. Vol. 43 (núm. 4): 441-454.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB (txec)
* BioLib (anglès)
* ION (anglès)