OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sistema de referència inercial

Un sistema de referència inercial o sistema de referència de Galileu és un sistema no sotmès a cap força exterior i que, per tant, es desplaça a velocitat constant, d'acord amb la mecànica de Newton. Aquests sistemes són els únics que compleixen les tres lleis de Newton. En cas contrari, es diu que és un sistema de referència no inercial.
A la pràctica, i dins de certs límits, hi ha sistemes de referència que no són estrictament inercials que es poden considerar com a tals. Per exemple, un sistema lligat al centre de masses del sistema solar es pot prendre com a sistema de referència inercial prou precís per a descriure la dinàmica dels planetes.
Donat un sistema de referència inercial, un segon sistema de referència serà no inercial quan descrigui un moviment accelerat respecte al primer. L'acceleració del sistema no inercial pot ser deguda a:
* Un canvi en el mòdul de la seva velocitat de translació (acceleració lineal).
* Un canvi en la direcció de la seva velocitat de translació (per exemple, en un moviment de gir al voltant d'un sistema de referència inercial).
* Un moviment de rotació sobre si mateix (vegeu la figura 1).
* Una combinació d'alguns dels canvis anteriors.

## Referències

* 1 2 «sistema de referència inercial». TERMCAT. [Consulta: 1r març 2024].
* ↑ «sistema de referència inercial». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «referència inercial». Extracció de terminologia científica i tècnica. Institut d'Estudis Catalans, 2022. [Consulta: 1r març 2024].

## Bibliografia

* Taltavull, Marta Jordi; Veguillas, Luis Navarro «Orígens de la termodinàmica relativista: Planck i Einstein, 1907». Actes d'Història de la Ciència i de la Tècnica, 2008, pàg. 319–326.

## Vegeu també

* Navegació celeste
* Sextant astronòmic
* Rastrejador d'estrelles
# Akysis hendricksoni

Akysis hendricksoni és una espècie de peix de la família dels akísids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir els 4,9 cm de llargària total.
* Nombre de vèrtebres: 31-34.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: Tailàndia i Malàisia.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Bleeker P. 1858. De visschen van den Indischen Archipel. Beschreven en toegelicht. Siluri. Acta Soc. Sci. Indo-Neerl. v. 4. i-xii + 1-370.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Alfred, E. R. 1966. A new catfish of the genus Akysis from Malaya. Copeia 1966 (núm. 3): 467-470.
* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313. ISBN 0-86622-131-X.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Ng, H.H. i M. Kottelat 1998. The catfish genus Akysis Bleeker (Teleostei: Akysidae) in Indochina, with descriptions of six new species. J. Nat. Hist. 32:1057-1097.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Antonio Draghi

Antonio Draghi (Rímini, Itàlia, 17 de gener de 1634 - Viena, Àustria, 16 de gener de 1700) va ser un compositor i llibretista italià, que va treballar principalment a Àustria.
Probablement era el germà del compositor Giovanni Battista Draghi, que en les últimes dècades del segle xvii, va ser un dels compositors més importants a Viena, especialitzat en la composició d'òpera i oratoris.

## Biografia

La primera informació biogràfica que se'n té es remunta a 1645, quan als onze anys va ingressar com a soprano a la capella de la Basílica de Sant Antoni de Pàdua amb el seu oncle Francesco Florido (que va ser contractat com a organista i intèrpret d'instruments de corda). En la mateixa capella va cantar com contralt a l'agost de 1648 i com baix a partir d'octubre de 1649 fins a desembre de 1651. El 1658 va començar la seva llarga carrera a la cort imperial de Viena, on, junt a Antonio Bertali contribui a fundar l'escola vienesa de música. En un primer moment va ser contractat com a cantant i després va començar la tasca de llibretista: El seu primer llibre va ser El Almonte. Va continuar escrivint llibrets d'òpera durant alguns anys, per compositors com Antonio Bertali i Pietro Andrea Ziani. Va fer el seu debut a l'òpera en 1666 amb La Mascherata. Amb els anys, va progressar a la més alta instància de la cort dels Habsburg: en el 1668 l'emperadriu Eleonora el va nomenar Kappelmeister. Johann Heinrich Schmelzer va morir el 1680, i l'1 gener 1682 Draghi el va succeir en la posició de Kappelmeister de la Cort Imperial, càrrec que va ocupar fins a la seva mort.

## Obra selecta

Draghi va compondre en la línia del que es componia a Venècia en els seus dies, però amb més cors i ballet en les seves obres, Va compondre molta música religiosa, com uns cinquanta oratoris i unes 170 òperes. Algunes de les seves obres més importants van ser:
* La Mascherata, 1666
* Gundeberga, 1672
* Turia Lucrezia, 1675
* Rodogone, 1677
* La magnanimità di Marco Fabrizio, 1695

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 8, pàg. 408. (ISBN 84-239-4508-1)
* ↑ John Walter Hill. «La música barroca».
* ↑ «Biografía».
# Acanthobrama telavivensis

Acanthobrama telavivensis és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 11 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Israel i a les conques dels rius Tigris i Eufrates.

## Referències

* ↑ Heckel, J. J. 1843. Ichthyologie [von Syrien]. A: J. von Russegger. Reisen in Europa, Asien und Africa, mit besonderer Rücksicht auf die naturwissenschaftlichen Verhältnisse der betreffenden Länder unternommen in den Jahren 1835 bis 1841, etc. Stuttgart. Ichthyol. von Syrien v. 1 (pt 2): 990-1099.
* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Goren, M., 1974. The freshwater fishes of Israel. Isr. J. Zool. 23:67-118.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4. .
* Goren, M., L. Fishelson & E. Trewavas. 1973. The cyprinid fishes of Acanthobrama Heckel and related genera. Bull. Br. Mus. (Nat. Hist.) Zool. v. 24 (núm. 6): 293-315.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Carrer del Duc

El carrer del Duc és una via urbana de Barcelona que transcorre entre els carrers de la Portaferrissa i de la Canuda.

## Història

El juny del 1856, Josep Martí i Fàbregas va presentar el projecte d'obertura d'un carrer, que duria el nom de les Delícies, per a comunicar els de la Portaferrissa i de la Canuda a través dels terrenys de la casa Gralla, que va adquirir a Luis Tomás Fernández de Córdoba y Ponce de León, duc de Medinaceli. Tot seguit, Martí Fàbregas va presentar el projecte dels edificis núms. 12 i 14 i 16, obra del mestre d'obres Pere Casany.
El 1857, l'Ajuntament de Barcelona va batejar el nou carrer com a Duque de la Victoria, en honor al general Espartero, nom que mantindria fins al 2007, quan va escurçar-lo a l'actual. L'Ateneu Barcelonès hi havia proposat el nom de Francesc Pujols, que l'Ajuntament va aplicar al passatge que el comunica amb la plaça de la Vila de Madrid i que fins aleshores havia dut el mateix nom que el carrer. Aquest fou obert a partir del 1946 als jardins del Palau del Marquès de Camps, enderrocat el 1961 per a la construcció d'un bloc d'habitatges promogut per la immobiliària Urbana de Edificios SA (URDESA) i projectat per l'arquitecte Albert Argimon.

## Número 14, Agrupació Fotogràfica de Catalunya

Al primer pis del número 14 hi ha la seu de l'Agrupació Fotogràfica de Catalunya, la més antiga de l'Estat espanyol. L'associació fou constituïda el 1923 en un petit local del carrer d'Aribau, i un any després va passar a l'edifici actual, on posteriorment va adquirir dues plantes més.

## Referències

* ↑ AMCB, Q136 Obres públiques 3/1 1666, 18-06-1856.
* ↑ «Luis Tomás de Villanueva Fernández de Córdoba Figueroa y Ponce de León». geneanet. chamecu.
* ↑ AHPB, notari Ferran Moragas i Ubach, manual 1.278/58, f. 528-545v, 28-07-1856.
* ↑ «carrer de les Delicies (ara Duc de la Victoria 12). Jose Marti i Fabrega per construir una casa». Q127 Foment 881 C. AMCB, 14-08-1856.
* ↑ «José Martí Fabregas. Canuda 24 i Duc 16 (abans Duque de la Victoria, coneguda també popularment com Delícies). Permís per a construir una casa». Q127 Foment 881 bis C. AMCB, 30-07-1856.
* ↑ «Duc, carrer del». B Nomenclàtor. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 Colomé, Sílvia. «El cambio de nombre de la calle del Duc de la Victòria de Barcelona enfrenta a vecinos, instituciones y Ajuntament». La Vanguardia, 07-03-2007.
* ↑ «¡Por favor, conserven el sicus!». Destino, 09-09-1950, pàg. 8.
* ↑ «IGNACIO SOLER DE LA RIVA. CANUDA 14-20». Q127 Obres majors 72188/1958. AMCB, 24-04-1958.
* ↑ Dalmases, Pere. Barcelona pas a pas. 8 itineraris per Ciutat Vella. Base, 2012, p. 43-44 (Base Històrica, 89). ISBN 9788415267669. .
# Rik Mayall

Richard Michael "Rik" Mayall (Harlow, Essex, Anglaterra, 7 de març de 1958 - Barnes, Londres, 9 de juny de 2014) fou un actor i escriptor anglès, conegut pel seu paper de Rick a la sèrie Els joves.

## Biografia

Quan tenia tres anys, Mayall i els seus pares, ambdós professors d'art dramàtic, es van mudar a Redditch, Worcestershire, on va passar la resta de la seva infància i va participar en les obres dels seus pares. Va estudiar art dramàtic en la Universitat de Manchester i es va fer popular en aparèixer a The Comedy Store amb Adrian Edmondson, on va debutar l'any 1980. Anomenats "els germans perillosos", el seu paper era el d'un parell d'infantils caòtics i temeraris.
Mayall va irrompre a la televisió amb el personatge Kevin Turvey a la sèrie A Kick Up the Eighties, que va començar a emetre's l'any 1981. L'any 1982 aconseguiria el seu primer paper famós, el de l'estudiant de sociologia i fan de Cliff Richard Rick a la comèdia The Young Ones (Els joves) que li va suposar l'estima del gran públic. La sèrie estava escrita pel mateix Mayall amb el seu amic de tota la vida Ben Elton i la seva companya sentimental Lise Mayer. El còmic i actor Alexei Sayle posava el material addicional. Mayall va aparèixer a Filthy Rich & Catflap (1986) amb Edmondson i Nigel Planer. El seu primer treball notable en solitari va ser la interpretació de parlamentari conservador Allan Allan Beresford B'stard a la comèdia The New Statesman (1987-1992) a la televisió local de Yorkshire. Després d'això, Bottom (1991-1992, 1995), de nou amb Adrian Edmondson (en la qual ambdós interpretaven papers semblants als de Els joves).
L'any 1986 Mayall va arribar al nombre 1 en les llistes de singles quan, amb els seus companys de Els joves, va gravar amb Cliff Richard una nova versió de Living Doll per a la inauguració de la campanya Comic Relief.
També ha treballat en algunes pel·lícules com Drop Dead Fred i sis episodis còmics sota el títol comú Rik Mayall presents el 1993. També va aparèixer puntualment a totes les temporades de l'Escurçó negre i va gravar algunes escenes de Harry Potter i la pedra filosofal que no van ser incloses en el muntatge final de la pel·lícula.
L'any 1998 va patir un accident que li va suposar greus lesions prop del seu domicili a Devon. Estava casat amb Barbara i tenia dues filles i un fill.
El seu mànager en va confirmar la mort el 9 de juny de 2014 a Londres.

## Referències

* ↑ Whitnall, Adam. «Rik Mayall dead: Comedian and actor dies aged 56». BBC. [Consulta: 9 juny 2014].
* ↑ EFE «Mor l'actor Rik Mayall, conegut pel seu paper a la sèrie 'Els joves'». Ara. EFE, 09-06-2014 [Consulta: 9 juny 2014].
* 1 2 «Mor als 56 anys Rik Mayall, conegut pel seu paper de Rick a la sèrie "Els joves"». 324.cat, 09-06-2014. [Consulta: 10 juny 2014].
* ↑ «Rik Mayall, star of The Young Ones, dies aged 56» (en anglès). BBC.com, 09-06-2014. [Consulta: 9 juny 2014].
# Saint-Genis-Pouilly

Saint-Genis-Pouilly és un municipi francès al departament de l'Ain i a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps, és fronterer amb Suïssa i forma part de l'aglomeració de Ginebra. L'any 2025 tenia 14.584 habitants.

## Demografia

Des dels anys 1960 del segle xx el municipi ha conegut una ràpida expansió demogràfica, sobretot després de la construcció Gran Col·lisionador d'Hadrons per Organització Europea per a la Recerca Nuclear (CERN). La proximitat de la ciutat de Ginebra i les mantes institucions internacionals que s'hi han estabert hi va contribuir molt. També té una població molt cosmopolítica, el 2017, per exemple, 49% dels habitants de 25 a 54 anys eren d'origen forastera, dels quals 31% venien d'altres països europeus.

## Economia

Saint-Genis-Pouilly es beneficia, com els altres municipis del País de Gex, de l'estatut molt especial de zona franca establert pel Congrés de Viena en el segon Tractat de París del 20 de novembre de 1815. En conseqüència, les mercaderies importades o exportades fora de la Unió Europea no estan subjectes a drets de duana.
L'any 2000 hi havia 14 explotacions agrícoles que conreaven un total de 450 hectàrees. Des d'aleshores es van crear moltes urbanitzacions i zones d'activitats econòmiques. El 2018, 49,2% de la superfície era urbanitzada.

## Llocs d'interés

* S'hi ha establert en una cova a 50 metres sota la terra el Gran Experiment al Col·lisionador d'Ions (ALICE) un detector del Gran Col·lisionador d'Hadrons (LHC) al laboratori internacional del CERN a Ginebra. Hi col·laboren més de dos mil científics d'arreu al món.
* Ruïnes del Castell de Flies del segle xiii
* Sepulcres de la cultura gal·loromana (segles vi-viii) al cementiri del nucli de Pouilly
* Església de Sant Pere a Pouilly, romànic del segle xiii i cor gòtic, construït damunt les ruïnes d'una vil·la romana.

## Referències

* ↑ «IMG1A - Population par sexe, âge et situation quant à l'immigration en 2015 − Commune de Saint-Genis-Pouilly» (en francès). INSEE. [Consulta: 1r març 2025].
* ↑ Coquet, Honoré. Les Alpes, enjeu des puissances européennes: l'union européenne à l'école des Alpes (en francès). París: L'Harmattan, 2003, p. 38. ISBN 978-2-7475-5120-5.
* ↑ Exploitations agricoles
* ↑ «Données et études statistiques». CORINE Land Cover. SDES - Servei de dades i estudis estadístiques. [Consulta: 1r març 2025].
* ↑ «ALICE |» (en anglès). CERN. [Consulta: 1r març 2025].
* ↑ Salch, Charles-Laurent; Finó, Joseph-Frédéric; Martinez, Dominique (fotos). «Saint-Genis-Pouilly». A: Atlas des châteaux forts en France (en francès). 19a edició, 1988, p. 26.
* ↑ «Eglise Saint-Pierre de Pouilly» (en francès). Montagnes du Jura. [Consulta: 1r març 2025].
# Antonio Francesco Paladini

Antonio Francesco Paladini (Milà – Lió, segle XVI) fou un músic italià del Renaixement. Nascut a Milà es traslladà a Lió de molt jove, on fou més conegut pel cognom afrancesat Paladin. Concertista de llaüt, va compondre diverses obres per aquest instrument, que publicà amb el títol de Tabulature de lutz on sont continus plusieurs psalmes et chansons spirituales (Lió, 1562). A més publicà Tabulature de lutz en diverses sortes, comme chansons, fantasies, pavanes, gaillardes, etc. (Lió, sense data).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 41, pàg. 55 ISBN 84-239-4541-3
# Acanthocobitis rubidipinnis

Acanthocobitis rubidipinnis és una espècie de peix de la família dels balitòrids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 8 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical (23 °C-25 °C).

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: Myanmar i l'Índia.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Peters, W. (C. H.), 1861. Über zwei neue Gattungen von Fischen aus dem Ganges. Monatsb. Akad. Wiss. Berlin 1861: 712-713.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Blyth, E., 1860. Report on some fishes received chiefly from the Sitang River and its tributary streams, Tenasserim Provinces. J. Asiatic Soc. Bengal v. 29 (núm. 2): 138-174.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Talwar, P.K. i A.G. Jhingran, 1991. Inland fishes of India and adjacent countries. Volum 2. A.A. Balkema, Rotterdam.
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl, 1991. Aquarien atlas. Bd. 3. Melle: Mergus, Verlag für Natur- und Heimtierkunde, Alemanya. 1104 p.
* ↑ Chandrashekhariah, H.N., M.F. Rahman i S. Lakshmi Raghavan, 2000. Status of fish fauna in Karnataka. p. 98-135. A: Ponniah, A.G. i A. Gopalakrishnan (eds.). Endemic Fish Diversity of Western Ghats. NBFGR-NATP Publication. National Bureau of Fish Genetic Resources, Lucknow, U.P., l'Índia. 1, 347 p.
* ↑ Kottelat, M., 1990. Indochinese nemacheilines. A revision of nemacheiline loaches (Pisces: Cypriniformes) of Thailand, Burma, Laos, Cambodia and southern Viet Nam. Verlag Dr. Friedrich Pfeil, Múnic: 1-262.

## Bibliografia

* Grant, S., 2007: A new subgenus of Acanthocobitis (Peters, 1861) (Teleostei: Nemacheilidae). Ichthyofile Núm. 2: 1-9.

## Enllaços externs

* AQUATAB (txec)
# Carrer del Mar (Pineda de Mar)

Carrer del Mar és una obra de Pineda de Mar (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El carrer del Mar, amb els seus grans arbres, és un dels racons amb més encant. Compta amb diversos edificis d'estiuejants entre els quals cal destacar Cal Comandant (núm. 46), residència de les germanes dominiques, i Can Ribera (núm. 50), edificats els anys 1925 i 1922, respectivament.

## Referències

* ↑ «Carrer del Mar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 19 agost 2021].
# Bernat de Josa i de Cardona

Bernat de Josa i de Cardona (Castell de Madrona, Solsonès, [...?] — Vic, Osona, 1575) fou un eclesiàstic, fill de Guillem Ramon de Josa i Orrit, senyor de Madrona, i d'Helena de Cardona, filla de Joan de Cardona, bisbe de Barcelona.
Abans d'esser elevat a la seu episcopal vigatana, fou prior de Meià, abat de Breda (1569-73) i de Cuixà (1573-74) i per fi bisbe de Vic. Malgrat el curt pontificat d'aquest prelat, doncs sols durà set mesos, es distingí per la seva gran activitat en les visites que va fer arreu de la seva extensa diòcesi.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 8, pàg. 354. (ISBN 84-239-4508-1)
# Habitatge al carrer del Pont, 35 (Manlleu)

L'habitatge del carrer del Pont, 35 és un edifici de Manlleu (Osona) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici de planta i dos pisos. La planta baixa sembla que ha estat modificada. Al primer pis s'hi obren quatre balconeres unides per un balcó amb barana de ferro forjat. Les dues obertures centrals, més petites que les dels extrems, queden unides per una llinda i brancals de pedra. Entremig hi ha una fornícula amb la Mare de Déu dels Àngels. Al segon pis hi ha tres obertures unides també per un balcó igual que el de la planta primera. Les tres obertures tenen la mateixa mida i es col·loquen simètricament sobre les del primer pis. Les llindes i brancals estan decorats amb esgrafiats.
# Francesc Padullés Esteban

Francesc Padullés Esteban (Solsona, 5 de desembre de 1946) és un sindicalista i polític català.Nascut a Solsona i establert de ben petit a Manresa.

## Trajectòria

El 1962 es traslladà amb la seva família a Manresa, on treballà com a torner industrial, i el 1967 es va incorporar al PSUC i posteriorment a Comissions Obreres. El 1970 fou detingut per la policia durant la vaga de la fàbrica La Nova, que el va tancar durant set dies i li imposà una multa de 50.000 pts. L'octubre de 1975 es va ordenar novament la seva detenció.
Des del 1976 fou un dels principals dirigents del PSUC al Bages i fou candidat a les eleccions generals espanyoles de 1977. El 1977 fou nomenat membre del Comitè Central del PSUC i a les eleccions municipals espanyoles de 1979 fou escollit regidor de l'ajuntament de Manresa. També fou elegit diputat a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1980. De 1982 a 1984 fou president de la Comissió d'investigació sobre les causes i els efectes de les darreres inundacions produïdes a Catalunya. El 1981 fou nomenat novament membre del comitè central del PSUC.
Membre del sector eurocomunista, va romandre fidel al partit quan es va escindir el sector prosoviètic i tornà a ser diputat al Parlament de Catalunya de 1987 a 1988 en substitució d'Antoni Gutiérrez Díaz. El 1989 va abandonar la militància política activa. És llicenciat en dret.

## Referències

* ↑ Francesc Padullés a memoria.cat
* ↑ Diputats del Parlament de Catalunya en la I Legislatura p. 107

## Enllaços externs

* Diccionari biogràfic del moviment obrer als països catalans per Pelai Pagès i María Teresa Martínez de Sas, p. 1007-1008.
# Albardener

Un albardener o albarder era un menestral que tenia com a ofici fer albardes, que servien per cavalcar i per dur càrrega sobre bèsties de peu rodó. Al segle xv, per exemple, treballaven uns quants albardeners a la ciutat de Lleida.

## Referències

* ↑ «Albardener». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 21.

## Vegeu també

* Sàrria