OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Església inacabada de Besora

L'Església inacabada de Besora és una obra de Santa Maria de Besora (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Estructura de planta rectangular, d'uns 88 m². El fet que mai s'acabés la seva obra impedeix afirmar la situació de la porta d'accés, possiblement al sud. Amb una orientació amb la capçalera a l'est, en desconeixem el seu mur de ponent. L'absis era carrat i presenta una finestra al Sud. Els seus murs, de grans carreus de pedra lligats amb argamassa, tenen un gruix de 1,10 m, aproximadament. S'abandonà la seva construcció quan aquests pujaven poc més de dos metres. Aquest és un factor important per a poder aprofundir en el procés i tècniques constructives de l'època.

## Història

Des del 898 l'església de Santa Maria de Besora es trobava al costat del castell, en un indret poc accessible pels vilatans. Aquest va ser un factor determinant que dugué a la construcció d'aquest nou temple, que mai seria acabat, ja que es troba al centre mateix d'un dels millors camps de conreu de Besora. La llegenda, molt possiblement certa, diu que desapareixien les eines cada nit i apareixien on ara hi ha l'església, ja que la Mare de Déu hi volia el temple. Creiem que més aviat era el propietari del camp... Aquesta església precedeix en pocs anys a l'actual i representa la desvinculació definitiva del poble de Besora respecte el castell.

## Referències

* 1 2
# Església invisible

L'Església invisible o l'Església mística, és un concepte teològic d'una Església cristiana "invisible" dels elegits que només són coneguts per Déu, en contrast amb l'"Església visible", és a dir, el cos institucional a la terra que predica l'Evangeli i administra els sagraments. Cada membre de l'Església invisible és "salvat", mentre que l'Església visible conté tots els individus que són salvats encara que també tenen alguns que no ho són.
El concepte va ser defensat per Agustí d'Hipona com a part de la seva refutació de la secta donatista, tot i que ell, com altres Pares de l'Església abans que ell, va veure l'Església invisible i l'Església visible com una i la mateixa cosa, a diferència dels posteriors reformadors protestants que ho van fer per no identificar l'Església catòlica com la veritable Església.

## Referències

* ↑ Weaver, Jonathan. Christian Theology: A Concise and Practical View of the Cardinal Doctrines and Institutions of Christianity (en anglès). United Brethren Publishing House, 1900, p. 245. «Hi ha distincions entre l'Església invisible i l'Església visible, que no cal dur a terme fins a l'última anàlisi. En cert sentit, totes dues són visibles. Tots els que són membres de l'Església invisible són membres de l'Església visible. Però tots els que són membres de l'Església visible no són membres de l'Església invisible. Una diferència clara i distinta entre l'Església visible i l'invisible es pot afirmar així: (1) L'Església invisible inclou a tots els que són veritablement salvats, de qualsevol parentiu, llengua, gent i nació. Cap denominació té en la seva comunió tots els que pertanyen a l'Església invisible. (2) L'Església visible inclou tots els que són reconeguts com a membres d'una Església cristiana. Cap denominació pot afirmar amb justícia que és l'Església visible.»
* ↑ Justo L. Gonzalez. A History of Christian Thought: Volume 2 (From Augustine to the eve of the Reformation). Abingdon Press, 1970–1975.
# Església nova de Delft

L'església nova de Delft (en neerlandès Nieuwe Kerk) és una església gòtica de Delft, als Països Baixos. L'església que es va aixecar al mercat era la segona església parroquial i per això porta aquest nom. Al principi, l'església consistia en un edifici provisional de fusta, entorn del qual es va construir la basílica com la coneixem ara. L'església de fusta, que va romandre fins al 1420, va ser consagrada a Maria. Durant la construcció de la basílica de pedra, santa Úrsula de Colònia va esdevenir la segona santa patrona de la Nieuwe Kerk.

## Història

El disseny de la basílica cruciforme del gòtic flamíger, que es va edificar a partir de 1396 al mercat, respon a les regles exactes i dictades pel simbolisme. El plànol en forma de creu refereix a Crist, les dotze columnes del cor als dotze apòstols, els quatre pilars del creuer representen els quatre evangelistes i la setze columnes a la nau central representen els setze profetes. La construcció es va realitzar literalment al voltant de l'església provisional de fusta. L'estranya inclinació de les parets del creuer est, s'atribueix a un petit error de càlcul. Els fonaments es van apropar més a l'església de fusta del que s'havia previst. A l'interior hi ha un mausoleu dedicat a Guillem I d'Orange-Nassau.
El 1584, Guillem I d'Orange-Nassau va ser sepultat aquí en un mausoleu dissenyat per Hendrick i Pieter de Keyser. Des de llavors, els membres de la Casa d'Orange-Nassau han estat enterrats a la cripta reial. Els últims en ser enterrats han estat la reina Juliana i el seu marit, el príncep Bernhard, el 2004.La cripta privada de la família reial no està oberta al públic. La torre de l'església, amb la recreació més recent de l'agulla que va ser dissenyada per Pierre Cuypers i acabada el 1872, és la segona més alta dels Països Baixos, després del Domtoren d'Utrecht.

## Referències

* ↑ Blade, Timothy Trent «Two Interior Views of the Old Church in Delft». Art Institute of Chicago Museum Studies, 6, 1971, pàg. 34–50. DOI: 10.2307/4104349. ISSN: 0069-3235.
* ↑ Muller, Sheila D. Dutch Art: An Encyclopedia (en anglès). Routledge, 2013-07-04, p. 16. ISBN 978-1-135-49581-7.
* ↑ Wedgwood, C. V.. William the Silent: William of Nassau, Prince of Orange, 1533-1584 (en anglès). Pickle Partners Publishing, 2018-02-27. ISBN 978-1-78720-956-5.
* ↑ Susan. «Nieuwe Kerk (New Church) in Delft, the Netherlands» (en anglès americà). unofficialroyalty.com, 30-11-2021. [Consulta: 26 febrer 2023].
* ↑ «Tower» (en anglès). oudeennieuwekerkdelft.nl. Arxivat de l'original el 2023-02-26. [Consulta: 26 febrer 2023].
* ↑ Clark, Christopher; Kaiser, Wolfram. Culture Wars: Secular-Catholic Conflict in Nineteenth-Century Europe (en anglès). Cambridge University Press, 2003-08-14, p. 140. ISBN 978-1-139-43990-9.
# Església parroquial de Sant Bernat (Montant)

L'Església parroquial de Sant Bernat Abat de Montant, a la comarca de l'Alt Millars, és un lloc de culte, catalogat com a Bé de Rellevància Local segons la Disposició Addicional Cinquena de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, de la Generalitat, de modificació de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007), amb codi identificatiu: 12.08.078-003.

## Història

L'església parroquial se situa en una lloma separada de la resta del nucli poblacional de Montant per un barranc, l'anomenat “Barranco del Pinar”. En època de dominació musulmana, se sap que es va construir en una de les llomes de Montant un castell, però de manera que quedés protegit dels forts vents del nord que poden sofrir-se durant l'hivern. A partir d'aquesta construcció es va estendre el nucli urbà amb l'edificació de cases més cap a l'altiplà, i entre aquestes construccions es va haver d'erigir una mesquita per al culte dels habitants de la zona. En 1609 l'expulsió dels moriscs deixa la zona gairebé despoblada i entre els edificis que es poden reutilitzar per part dels repobladors de Montant, es troba la mesquita que es va utilitzar com a fonamentació per a la construcció de la nova església parroquial que es va dedicar a sant Bernat Abat, i que va ser construïda entre 1730 i 1735, seguint els cànons del barroc.

## Descripció

L'església presenta planta d'una sola nau, però amb capelles laterals, façana churrigueresca i decoració interior amb talla barroca entre les quals destaca l'altar major d'altura regular, conservant com a tresor destacable una creu processional datada del segle xviii, així com una relíquia de sant Bernat. També pot destacar-se l'arxiu parroquial que es conserva des de 1939, així com l'existència d'inventari de tots els béns mobles que posseeix, igual que un arxiu fotogràfic actualitzat.
Pertany l'arxiprestat de Sant Antoni Abat de la Diòcesi de Sogorb-Castelló.

## Referències

* 1 2 3 http://www.cult.gva.es/dgpa/bics/Detalles_bics.asp?
* ↑ http://castellonweb.net/atracciones-en-el-municipio-de-montan-en-la-provincia-de-castellon/
* ↑ http://www.turismodecastellon.com/103700_es/Iglesia-Parroquial-de-San-Bernardo-genuino-edificio-de-culto/
* ↑ http://www.obsegorbecastellon.es/index.php?option=com_content&view=article&id=23:bienes-articos-e-histos-de-la-iglesia&catid=17:patrimonio&Itemid=35&lang=es
* ↑ http://www.conferenciaepiscopal.es/index.php/parroquias-por-diocesis/3045-parroquias-de-la-diocesis-de-segorbe-castellon.html
# Església parroquial de Sant Jaume Apòstol (Onil)

L'església parroquial d'Onil se situa en la part Oest del Palau Municipal o del Marqués de Dosaigües. Va ser acabada en 1778.
Solament existeix una nau en la qual les pilastres són de pedra, com tot el conjunt, amb capitells i arcs de mig punt, molt sobris i sense ornamentació. Les voltes són de canó, apuntalades amb arcs torals de mig punt i diagonals amb arestes que descriuen ogives. Els plànols o superfícies laterals compreses entre les arestes diagonals, estan pintades al fresc, representant virtuts Teologals i Cardinals, molt retocats en una lamentable restauració l'any 1924.
La capella del Baptisteri, juntament amb el retaule del "Mestre" d'Onil del segle xv, són els més preuats tresors de l'Església. En aquesta va intervenir fonamentalment l'artista Eusebio Sempere. La decoració està composta per set peces amb profusió de personatges bíblics i religiosos. En la cúpula de la volta figuren els quatre evangelistes. Aquesta obra es va executar l'any 1950
El retaule de Sant Jaume, forma un conjunt de 5 m d'alt per 3,2 m d'ample. Està erigit a l'Apòstol Sant Jaume el Major, que apareix representat en la taula central amb els seus atributs.

## Referències

Aquest article incorpora material procedent de la pàgina web de la Federació Valenciana de Municipis i Províncies, que mitjançant una autorització va permetre agregar contingut i imatges i publicar-los sota llicència GFDL.
# Església parroquial de Sant Llorenç o de la Purificació de Vilar de Canes

L'església parroquial de la Purificació de la Verge de Vilar de Canes (província de Castelló, País Valencià) és d'ordre corinti i va ser construïda a la fi del segle xviii per l'arquitecte Francisco Monfort, veí de Benassal, construint-se sobre les ruïnes d'una antiga capella.
Va ser destruïda durant la guerra civil i reconstruïda totalment amb l'aportació econòmica dels veïns de la localitat. Se'n va conservar intacta la portalada.
Consta d'una nau senzilla i existeixen alguns altars de l'època de la construcció durant el segle xviii.
El Campanar va ser reconstruït parcialment després de la guerra civil, i està rematat amb adorns sobre els vèrtexs. Presenta planta quadrada. En el campanar, està instal·lat el rellotge públic de la localitat, de pèndol, sense automatisme electrònic, i les dues campanes que anuncien amb el seu tradicional volteig manual l'inici d'alguna de les festivitats de la localitat. La campana major, té 75 cm de diàmetre i uns 244 kg de pes, aprox., amb jou construït en fusta d'olivera i contrapès de pedra llaurada subjecta per quatre herrajes. La campana menor, té 50 cm de diàmetre i uns 75 kg de pes aproximadament, amb jou construït en fusta d'olivera, subjecte per dos herratges.

## Referències

Aquest article incorpora material procedent de la pàgina web de la Federació Valenciana de Municipis i Províncies, que mitjançant una autorització va permetre agregar contingut i imatges i publicar-los sota llicència GFDL.
# Església parroquial de Sant Miquel (Aín)

L'Església Parroquial de Sant Miquel d'Aín, és un lloc de culte catòlic, datat del segle xviii, catalogat com Bé de Rellevància Local de tipologia edifici religiós-església.
L'església se situa al mig del poble, a la Plaça Pintor Gimeno Baró al cim del monticle en el qual se troba Aín.

## Descripció

L'actual temple s'eleva en el mateix lloc on es trobava l'antiga mesquita d'època àrab, i al seu voltant es va expandir la resta de la població. Es tracta d'un senzill edifici de nau única i capelles laterals, amb columnes corínties i coberta interior en forma de volta de canó. La façana està emblanquinada. Hi destaca el retaule ceràmic de sant Ambròs que es pot contemplar en el frontis de l'església, dins d'un nínxol superficial, situat i uns cinc metres sobre la llinda de la porta d'accés al temple.
També destaca la torre campanar fabricada amb blocs de carreus. A l'interior cal destacar el llenç de Sant Ambròs del segle xix.

## Referències

* ↑ Disposició Addicional Cinquena de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, de la Generalitat, de modificació de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007), amb codi d'identificació: 12.06.002-004
* 1 2 «Iglesia parroquial de San Miguel». Generalitat Valenciana. [Consulta: 14 gener 2021].
* 1 2 «El Poble». Ajuntament d'Aín. Arxivat de l'original el 2021-01-16. [Consulta: 14 gener 2021].
* 1 2 «Església de Sant Miquel Aín». Castelló Mediterrani. Diputació de Castelló. [Consulta: 14 gener 2021].
* 1 2 Segura Moreno, Pascual Luis. «San Ambrosio, Ahín» (en castellà). Los retablos cerámicos de la Provincia de Castelló, 01-08-2013. [Consulta: 14 gener 2020].
# Església parroquial de Sant Quirze de Besora

L'Església parroquial de Sant Quirze de Besora és una església barroca de Sant Quirze de Besora (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici d'una sola nau amb corredors laterals i capelles. Amb planta de creu i absis quadrat, presenta el campanar integrat a la planta. És de planta quadrada i es troba a l'extrem sud-oest. La coberta és a doble vessant i, des de la darrera reforma, d'uralita. L'accés al temple es fa des del costat sud, on hi ha un porxo precedit d'una escalinata. Al seu interior, els corredors laterals són aprofitats per a col·locar-hi les diverses capelles, entre les quals destaca la dedicada a Sant Sebastià, als murs de la qual hi podem veure una carda, símbol del Gremi de Paraires i Teixidors que tanta importància tingué a la vila durant els segles XVII i XVIII.

## Història

Fou construïda vers 1771, en substitució d'una església romànica dedicada a Sant Quirze i Santa Julita. Per bé que és d'un estil barroc-neoclassicista poc definit, l'església comptava amb un retaule barroc de grans proporcions, que va ser destruït durant la Guerra Civil. Anteriorment fou objecte de saqueig durant la darrera Carlinada (1873), per la facció liberal. El 1979 va ser objecte d'una restauració consistent en l'emblanquinada dels murs, de tal manera que sols al presbiteri es poden veure les pintures barroques. Amb anterioritat a aquest data, hom restaurà la teulada tot cobrint-la d'uralita.

## Referències

* 1 2
# Església parroquial de Sant Vicent Ferrer (l'Atzúbia)

L'església de Sant Vicent Ferrer a L'Atzúbia va ser construïda al segle xviii, responent als principis de l'època. És Bé de Rellevància Local amb identificador nombre 03.30.001-003.
Es tracta d'un temple d'una sola nau amb capelles laterals entre contraforts, que a conseqüència de la seua ampliació amb una nau lateral adquireix fisonomia de basílica. L'interior de l'església s'ordena amb pilastres corínties que recullen un entabliment continu i amb ordres toscans entre les capelles laterals. La nau central es cobreix amb volta de canó i arcs formers.
L'exterior és auster, destacant la torre campanar de 1964 de grans dimensions situat sobre l'accés.

## Referències

* 1 2 «Església de l'Atzúbia». Atzubia-forna.org. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: setembre 2015].
* ↑ «Fitxa BRL: Iglesia Parroquial de San Vicente Ferrer». Cult.gva.es. [Consulta: setembre 2015].
* 1 2 «Iglesia de San Vicente Ferrer (Adsubia)». Manuserran.com, 05-09-2014. [Consulta: setembre 2015].
# Serp cega de l'illa de Palau

La serp cega de l'illa de Palau (Ramphotyphlops acuticauda) és una espècie de serp de la família dels Typhlopidae.

## Referències

* ↑ McDiarmid RW, Campbell JA, Touré T. 1999. Snake Species of the World: A Taxonomic and Geographic Reference, vol. 1. Herpetologists' League. 511 pp. ISBN 1-893777-00-6 (series). ISBN 1-893777-01-4 (volume).
* ↑ Ramphotyphlops (TSN 174339) al web del Sistema Integrat d'Informació Taxonòmica. (anglès)
# Maria del Carme Vehils i Grau-Bolivar

Maria del Carme Vehils i Grau-Bolivar (Barcelona, 1881 - Punta del Este, 1925) fou pionera en el camp de la documentació en economia a Catalunya, i s'especialitzà en les relacions entre Catalunya i Amèrica

## Carrera professional

Treballà inicialment al Centre d'Investigació Econòmica, de la Casa d'Amèrica de Barcelona, entitat patrocinada per l'Ajuntament de Barcelona, la Compañía Transatlàntica, la companyia Hispano-Americana de Electricidad (CHADE) , la Compañía General de Tabacos de Filipinas, la Cambra del Llibre de Catalunya, i l'Institut Industrial de Terrassa. Des de 1911 va escriure notes i articles breus a la revista Mercurio, Revista Comercial Iberoamericana, dirigida aleshores per Frederic Rahola. El 1920 organitzà l'Arxiu General d'Economia (AGE), de la Casa d'Amèrica, que dirigien Marià Viada i Lluch i el seu germà Rafael Vehils i Grau-Bolivar, seguint les pautes dels arxius de la Unión Panamericana i de l'Institut d'Economia Mundial de Kiel.
Entre 1920 i 1923 dirigí un equip de vint-i-cinc documentalistes que, partint d'unes cent vint revistes d'economia, confegiren unes 25.000 fitxes, ordenades en deu àrees temàtiques, i alhora inicià una biblioteca especialitzada en economia americana que el 1936, 11 anys després de la seva mort, arribaria a tenir uns 14.000 volums. També el 1920 posà en marxa, a l'AGE, una innovadora instal·lació d'un servei cablegràfic, que permetria la connectivitat transatlàntica de les informacions econòmiques.
El 1924 fou escollida com a representant de la Casa Amèrica de Barcelona al Congreso Internacional de Historia y Geografía de América, que se celebrà a Buenos Aires.
Forma part de l'exposició Dones Economistes Catalanes, creada pel Col·legi d'economistes de Catalunya i la Societat Catalana d'Economia, on es destaquen les trajectòries de quinze economistes catalanes i onze d'estrangeres.

## Referències

* ↑ «Cultura y negocios: el americanismo catalán de la Revista Comercial Ibero-Americana MERCURIO (Barcelona, 1901-1938)» (en castellà). [Consulta: 3 febrer 2025].
* ↑ Societat Catalana d'Economia. Diccionari d'economistes catalans. Barcelona: Santander, 23-10-2020, p. 638. ISBN 978-84-9965-547-5.
* ↑ Dalla Corte Caballero, Gabriela. Cultura y negocio. El americanismo catalán de la Revista Comercial Iberoamericana Mercurio (1901-1938) (en castellà), 2012.
* ↑ «Kiel Institute - Understanding and Shaping Globalization» (en anglès americà). [Consulta: 7 febrer 2025].
* ↑ Rodríguez, Marta «Historiografía, cooperación internacional y solidaridad americana. El II Congreso Internacional de Historia de América y el rol de la historia en la construcción de una identidad continental» (PDF) (en castellà). Cuadernos de Historia. Serie economía y sociedad, 26 y 27, 2021, pàg. 307-332. ISSN: – 7544 2422 – 7544 [Consulta: 3 febrer 2025].
* ↑ «La Societat Catalana d'Economia inicia el curs amb l'exposició «Dones economistes» i una conferència de Joan Tugores». IEC, 21-09-2021. [Consulta: 10 febrer 2025].
* ↑ Redacció. «Exposició de dones economistes a Igualada», 13-12-2022. [Consulta: 13 febrer 2025].
# Església parroquial de Sant Miquel Arcàngel (Cornellà de Llobregat)

L'Església parroquial de Sant Miquel Arcàngel és una església situada al barri del Pedró de Cornellà de Llobregat. Fou fundada l'any 1954 després d'una Missió General de quinze dies realitzada l'any 1950 i la seva parròquia ret homenatge a Sant Miquel Arcàngel, la festivitat del qual és el 29 de setembre i dona lloc a la festa major d'aquest barri.
Mossèn Josep Bach Molas —que prèviament havia estat missioner— fou el primer en ocupar la rectoria i contribuí notablement en la promoció d'una nova escola en els terrenys adjacents, l'actual CEIP Sant Miquel).

## Referències

* 1 2 Avenç, 2005, p. 77-78.

## Bibliografia

* La Parròquia de Sant Miquel i el Barri del Pedró de Cornellà de Llobregat: 50 anys d'història comuna. Cornellà de Llobregat: L'Avenç, 2005 (Llibres de l'Avenç de Cornellà ; 7). ISBN 84-932057-4-5.
# Epiglotis

L'epiglotis o popularment el vedat, és una part de la supraglotis que està constituïda pel cartílag del mateix nom (epiglotis) i la mucosa que el recobreix. Tapa l'orifici de la glotis en el moment de la deglució. És una mena de vàlvula que cobreix l'entrada de la laringe i que es mou amunt i avall per impedir que els aliments entrin a la tràquea en empassar-se'ls.
Com a estructura, és un cartílag laringi ample, en forma de fulla, que està unit a la superfície mitjana del cartílag tiroide i es projecta cap a la llengua. Apareix en els mamífers juntament amb el cartílag tiroide per fer possible la separació completa entre vies aèries i digestives.
Durant la respiració el vel del paladar realitza un descens, facilitant el lliure pas de l'aire cap a la faringe, la laringe i la tràquea; en aquesta acció l'epiglotis es manté aixecada.
El tancament de la laringe succeeix quan s'abaixa l'epiglotis durant la deglució, per evitar que l'aliment obstrueixi la laringe. Ocasionalment, quan es menja molt ràpid, els aliments sòlids o els líquids poden entrar a la laringe abans del tancament de l'epiglotis i això pot provocar una resposta de protecció com tossir.
# La Torreta de Suterranya

La Torreta de Suterranya és una muntanya de 958,4 metres que es troba al límit dels municipis de Tremp (antic terme de Suterranya) i Isona i Conca Dellà (antic terme d'Orcau), a la comarca del Pallars Jussà.
És al nord-est del poble de Suterranya, al nord-oest del d'Orcau, i al sud del poble abandonat de Montesquiu, a la serralada que separa els dos termes anteriorment esmentats. És al nord del Puig Falconer i a llevant de la Serra de Coll i del Roc de Neret.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Tossal de Montserè

El Tossal de Montserè és una muntanya de 1.080,6 metres de l'actual terme de Conca de Dalt. Antigament feia de límit entre els antics municipis de Claverol i d'Hortoneda de la Conca. Queda a prop i al nord-oest de la Serra de Pessonada, al nord-oest de Pessonada, a llevant de Sant Martí de Canals i al sud-est de Claverol (Conca de Dalt).

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Carrer de Berga (Borredà)

Carrer de Berga és un vial al nucli de Borredà (Berguedà) catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Carrer estret, amb força pendent i no gaire llarg. Està format per cases no gaire altes, de planta baixa i dos o tres pisos com a màxim, majoritàriament amb el parament de pedra irregular disposada en filades, tot i que també n'hi ha d'arrebossades. Destaca també el treball de la fusta en acabats dels habitatges. Les cobertes són de teula àrab. Tot i que hi ha alguns habitatges força malmesos, n'hi ha d'altres que han estat reformats, fins i tot afegint-hi algun pis d'alçada. És molt semblant, a grans trets, a d'altes carrers de la població com ara el carrer de la Font.
El moment més fort del desenvolupament gremial és al darrer quart del s. segle xvii i primera meitat del següent. És aleshores quan es configura el carrer de Frontanyà, entorn l'antic camí de Sant Jaume. A partir de la segona meitat del s. segle xviii la ciutat arriba al clímax demogràfic i econòmic; el tipus d'habitatge d'aquest moment és més senzill que el d'èpoques anteriors, més popular i l'ocupen sobretot artesans amb una importància secundària a la vida de la vila que de vegades també treballen la terra. D'aquest moment es daten els carrers de la Font i Berga.

## Referències

* 1 2 «Carrer de Berga». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 setembre 2015].