OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# La Tramuntana

La Tramuntana va ser la primera escola democràtica i en valencià del País Valencià. Va obrir les portes en 1968, i estaria en actiu fins a 1973, quan seria substituïda per l'Escola Mistral, canvi de nom provocat, entre altres motius, per la necessitat de burlar a les autoritats franquistes. D'esta experiència naixeria l'Escola La Masia.
Els orígens els trobem en la secció de pedagogia de Lo Rat Penat, on hi havia pedagogs que al voltant de Ferran Zurriaga impulsaren la secció valenciana de l'Asociación para la Correspondencia y la Imprenta en la Escuela. El projecte d'escola democràtica en valencià va rebre el suport econòmic de personalitats com Vicent Ventura, Joaquim Maldonado i Almenar, Joan Fuster, la Fundació Huguet de Castelló, Adolf Pizcueta i Enric Tàrrega. Entre els pares que portaren als seus fills s'hi trobaren Vicent Diego i Conxa Romero, Josep Lluís Blasco i Adela Costa, Ferran Zurriaga i Pepa Llidó, Presentación Sáez i Manolo Sanmartín, Josep Vicent Marquès i Cèlia Amorós, César Sainz i Lourdes Paris, Pepe Galán, Valerià Miralles, Manuel Girona, Doro Balaguer, Emèrit Bono o Ernest Lluch.

## Referències

* 1 2 3 4 Escola La Masia: 40 anys fent escola, fent país. Article d'Enric Alcorisa i Jesús Guanter a Allioli, num. 222, Abril de 2009, pag. 7
* 1 2 3 «L'escola que volem la concebem democràtica». Escoles democràtiques valencianes durant la transició article de María del Carmen Agulló Díaz a Educació i Història: Revista d'Història de l'Educació Núm. 25 (gener-juny, 2015), pàg. 117-148 Societat d'Història de l'Educació dels Països de Llengua Catalana ISSN 1134-0258
# Imperatiu

L'imperatiu és un temps verbal que expressa una ordre i que només es pot utilitzar en oracions afirmatives; per a la forma negativa s'ha de fer servir el present de subjuntiu. L'imperatiu no té primera persona del singular i presenta irregularitats; sobretot en les segones persones d'alguns verbs.

## Referències

* ↑ «El mode imperatiu». [Consulta: 11 març 2019].
* ↑ «mode imperatiu | enciclopèdia.cat». [Consulta: 11 març 2019].
* ↑ «L'imperatiu - català - ESO - edu365.cat». Arxivat de l'original el 2019-07-18. [Consulta: 11 març 2019].
# Imperi Búlgar

L'Imperi Búlgar ( búlgar: Българско царство,Balgarsko Tsarstvo), és un terme utilitzat per descriure dos períodes en la història medieval de Bulgària, en ell els búlgars van actuar com un factor clau en el poder regional a Europa en general i al sud-est, en particular, sovint rivals de l'Imperi Romà d'Orient. Els dos "imperis búlgars" no són tractats com a entitats separades, sinó com un estat restaurat i unificat després d'un període de control romà d'Orient.

## Primer Imperi Búlgar

El Primer Imperi Búlgar es va establir com a resultat d'una expansió de la Vella Gran Bulgària al territori al sud del riu Danubi, va durar entre els anys 681 i 1018, any en què va ser subjugat per l'Imperi Romà d'Orient. Gradualment va arribar al seu apogeu cultural i territorial en el segle ix i principis del segle x sota el govern de Boris i Simeó I el Gran, quan es va convertir en el centre cultural i literari de l'Europa eslava, així com un dels estats més grans d'Europa.

## Segon Imperi Búlgar

L'Estat búlgar medieval va ser restaurat com el Segon Imperi Búlgar després d'un reeixit aixecament de dos nobles de Tàrnovo, Assèn i Pere, el 1185, i va existir fins que va ser conquerit durant la invasió otomana dels Balcans a finals del segle xiv, amb la data probable de la seva subjugació l'any 1396. (L'últim territori búlgar a caure sota la dominació otomana va ser Sozòpol, el 1453). Sota Ivan Assèn II, monarca considerat en el seu moment com el restaurador del patriarcat búlgar, durant la primera meitat del segle xiii es va recuperar gradualment gran part del seu antic poder, encara que això no va perdurar per molt temps a causa dels problemes interns i invasions estrangeres.
El 1878 la independència del país va ser finalment restaurada com a estat autònom. La independència de Bulgària va ser reconeguda pels otomans en l'any 1908.

## Vegeu també

* Història de Bulgària
* Primer Imperi Búlgar
* Segon Imperi Búlgar

## Bibliografia

* Deulonder, Xavier. Història dels Balcans. Barcelona: Llibres de l'Índex:, 2019. ISBN 9788479481674.
# Impressionisme abstracte

L'impressionisme abstracte és un moviment pictòric contemporani, dins de l'abstracció (no confondre amb l'expressionisme abstracte, un moviment semblant però diferent), on es fan pinzellades petites per construir i estructurar grans quadres. Pinzellades petites pel control de grans àrees, expressant l'emoció i enfocament de l'artista en l'energia interna; i de vegades contemplació, creant qualitats expressives, líriques i pensatives en els quadres. Les pinzellades són semblants a les dels impressionistes com Monet i els postimpressionistes com van Gogh i Seurat, encara que tendeixin cap a l'expressionisme abstracte. Encara que en l'estil de pintura d'acció de l'expressionisme abstracte les pinzellades sovint van ser grans i cridaneres i s'aplicava la pintura en un flux ràpid d'emoció i energia, les pinzellades curtes i intenses o l'aplicació no tradicional de les pintures i textures dels impressionistes abstractes es fan lentament i amb propòsit, emprant el pas del temps com un avantatge i una tècnica. Milton Resnick, Sam Francis, Richard Pousette-Dart i Philip Guston van ser pintors de l'estil impressionista abstracte durant els anys 1950. L'artista canadenc Jean-Paul Riopelle va ajudar a introduir l'impressionisme abstracte a Paris durant els anys 1950.
La pintora estatunidenca Elaine de Kooning encunyà el terme "impressionisme abstracte" i ràpidament va ser usat pel crític Louis Finkelstein.
Lawrence Alloway va ser comissari d'una exposició del mateix nom el 1958 i va incloure, entre altres a Bernard Cohen, Harold Cohen, Sam Francis, Patrick Heron i Nicolas de Staël. Un hereu contemporani de l'estil impressionista abstracte és William Duvall, els quadres eco-abstractes del qual es fan a l'aire lliure.

## Referències

* ↑ Elderfield ñojfojsdor, John; Louis, Morris. Morris Louis: the Museum of Modern Art, New York. Little, Brown, 1986, p. 21. ISBN 9780870704192 [Consulta: 21 juliol 2011].
* ↑ Halsall, Francis. Systems of art: art, history and systems theory. Peter Lang, 3 de setembre del 2008, p. 207. ISBN 9783039110735 [Consulta: 21 juliol 2011].
* ↑ Finkelstein, Louis «New Look: Abstract-Impressionism». Art News, 1956, pàg. 36-37.
# Indicador de la mel becgròs

L'indicador de la mel becgròs (Indicator conirostris) és una espècie d'ocell de la família dels indicatòrids (Indicatoridae) que habita la selva humida de Libèria, Camerun, República Democràtica del Congo, Uganda i oest de Kenya. Algunes autoritats el consideren coespecífic d'Indicator minor.
# Indigofera suffruticosa

Indigofera Suffruticosa, coneguda comunament com l'anyil de Guatemala, indigo de fulla petita (Sierra Leone), anyil indi (Oest de l'Índia), indi silvestre, i l'anyil, és una planta de flors pertanyent a la família de les fabàcies. En hawaià, es coneix tant amb el nom de 'inikō/ inikoa' com 'kolu'; a Fiji se l'anomena 'vaivai', els samoans en diuen 'la'au mageso', a Guam es diu 'aniles' i a Tonga s' hi fa referència com a as'akauveli (planta de la picor).
L'índigo és natiu de les Amèriques tropicals i subtropicals, incloent el sud dels Estats Units, el Carib, Mèxic, Amèrica Central i Amèrica del Sud fins al nord de l'Argentina. Aquesta espècia ha estat a bastament introduïda a altres parts del món i en l'actualitat té una distribució pantropical. Es tracta d'un arbust de branques erectes que creix fins a 1 metre (3,3 peus) d'altura, amb fulles agulliformes, i habitualment creix en zones seques i àrees de difícil accés com vores de camins i camps en guaret.
L'Índigo és una planta tintórea de la quan se n'aprofiten les fulles que són usades sovint per aconseguir un tint de color blau. Barreja amb certes argiles, pot produir blau maia, un pigment utilitzat per les civilitzacions mesoamericanas.
El procés d'obtenció de l'anyil (o indigo) és complex. Primer cal deixar la planta (Indigofera Suffruticosa) fermentant en aigua durant almenys 24 hores alliberant-se un glucòsid anomenat indoxil. Llavors cal remenar la mescla fins que es produeix una escuma blanca, que tot seguit s'oxida en presència de l'aire tornant-se d'un color blau profund. Aquest producte de color blau, la indigotina, és insoluble i precipita. Un cop filtrat, s'asseca i es mol fins a convertir-lo en pols, i ja està llest per a ésser usat o bé es pot guardar.
Per tenyir amb aquesta pols cal primer dissoldre-la en aigua, i per a això cal ajudar-lo amb hidrosulfit i calç. Els colors que s'obtenen són d'un blau profund, amb tota la gamma de blaus, i no es descoloreixen. Històricament aquest blau ha estat molt usat per la indústria tèxtil (texans).
* Llavors d'anyil
* Fulles d'anyil

## Referències

* 1 2 «Indigofera suffruticosa Mill.». Germplasm Information Resources Network. United States Department of Agriculture, 17-09-2004. Arxivat de l'original el 2011-06-06. [Consulta: 26 octubre 2009].
* ↑ http://www.plantnames.unimelb.edu.au/Sorting/Indigofera.html
# Indiot mallorquí

L'indiot mallorquí és una agrupació racial de Mallorca del gall dindi. Actualment no està reconeguda com a raça tot i que es preveu que gràcies als programes de selecció realitzats des del segle xx s'aconsegueixi dintre de no gaire.
És de bones aptituds maternes. De cos lleuger; uns 6 o 7 quilos els mascles, i uns 4 o 5 les femelles. El plomatge sempre és negre, encara que amb lluentors entre el blau i el verd. Neixen amb les cames d'un color gris que es va aclarint amb l'edat fins a esdevenir rosat. El bec també és gris. El moc dels mascles està molt desenvolupat a diferència del de les femelles. El color dels ulls és de gris fosc tirant a negre. Els ous, blancs i picats de vermell pesen vora 80 grams.

## Enllaços externs

* Fitxa al Govern de les Illes Balears
* Aviram autòcton al Presència
# Indri llanós oriental

L'indri llanós oriental (Avahi laniger) és una espècie de primat nadiua de Madagascar, on viu en boscos humits. Aquest animal nocturn pesa 1-1,3 kg i arriba a mesura 27-29 cm, amb una cua de 33-37 cm. La seva dieta es compon principalment de fulles.
Es tracta d'un animal monògam que viu amb la seva família i la seva prole.

## Referències

* ↑ Bollen A., Donati G. «Conservation status of the littoral forest of south-eastern Madagascar: a review». Oryx, vol. 40, 2006, pàg. 57–66. DOI: 10.1017/S0030605306000111.
# Infanticidi

L'infanticidi és l'assassinat d'un nen, usualment per part de la família propera i als pocs dies o mesos de vida.
Els infanticidis a l'Antiguitat formaven part de sacrificis rituals als déus o, amb més freqüència, abandonaments per deformitats o per excés de població i manca de recursos de la comunitat (el tema de l'abandonament al bosc és un motiu recurrent dels contes de fades). Tot i que en l'actualitat es considera un delicte i està perseguit arreu, continuen les pràctiques tradicionals en zones poc desenvolupades i en aquelles amb polítiques de natalitat severes, com la Xina. Determinats tabús, com els dels nens dimoni a l'Àfrica, poden afavorir infanticidis.

## Vegeu

* Escola del Bullenhuser Damm

## Referències

* ↑ «Infanticidi». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Infitah

L'Infitah (de l'àrab انفتاح, Infitāḥ, «obertura») va ser la política econòmica adoptada pel tercer president de la República Àrab d'Egipte, Ànwar el-Sadat, el 1973-1974. L'Infitah o «Portes Obertes» consistia en atreure el capital estranger, sobretot dels Estats Units, i la inversió dels empresaris locals.
Aquestes mesures capitalistes van representar un trencament total amb el «socialisme àrab» promogut per l'antecessor de Sadat, Gamal Abdel Nasser. El govern de Nasser va concentrar el desenvolupament d'Egipte a les mans del govern i va promoure la nacionalització de la banca i de sectors importants de la indústria egípcia, com la indústria tèxtil i la de les telecomunicacions. En canvi, amb l'Infitah, Sadat impulsava «un tomb de l'economia egípcia cap a la penetració del capital occidental i la creació i l'enfortiment d'un sector capitalista nacional.»

## Context històric i polític

El govern de Sadat va començar el seu apropament al bloc capitalista amb l'expulsió dels soviètics del territori egipci el 1972, tot i que la Unió Soviètica havia estat subministrant armament i entrenament a l'exèrcit d'Egipte.
Sadat va trobar la legitimació que cercava per al seu govern i projecte econòmic en resultar guanyador en la guerra de l'octubre de 1973 contra Israel. Des de llavors, va concentrar tots els seus esforços en rebre ajuda dels Estats Units i es va apartar dels projectes promoguts pel seu carismàtic antecessor. Aquest procés culminaria amb la firma dels acords de pau amb Israel de Camp David l'any 1979, fet que apartaria Sadat definitivament de l'arabisme, el moviment dels no alineats i el lideratge de les nacions del tercer món que havien caracteritzat el govern de Nasser.

## Conseqüències

Es considera, en general, que la implementació de l'Infitah va ser massa ambiciosa, i que abandonava l'aparença de «solidaritat amb els pobres.» L'Infitah va portar a un deteriorament en el nivell de vida dels egipcis en provocar inflació i un increment en els preus. A més, «el que es va fer molts cops va ser estrangular el sector públic i industrial nacional per establir una economia basada en el comerç d'importacions de l'estranger.» El 1977, la reacció pública negativa a les polítiques d'Infitah van portar a revoltes espontànies massives quan l'Estat va anunciar que retiraria els subsidis per productes alimentaris de primera necessitat. El 6 d'octubre de 1981, Sadat va ser assassinat durant una desfilada militar al Caire.

## Referències

* 1 2 Castañeda Reyes, José Carlos. Egipto contemporáneo: economía, política y sociedad (en castellà). Mèxic: El Colegio de México, Centro de Estudios de Asia y África, 2011, p. 63.
* ↑ Al-Sayyid Marsot, Afaf Lutfi. A History of Egypt: from the Arab Conquest to the Present (en anglès). Cambridge: Cambridge University Press, 2007, p. 156-157.
* ↑ Abdel-Malek, Anouar. Égypte: Société Militaire (en francès). París: Éditions du Seuil, 1962.
* ↑ Osman, Tarek. Egypt on the Brink (en anglès), p. 125 i 127.
# Inierie

L'Inierie és un estratovolcà que es troba al centre de l'illa de Flores, Indonèsia, al nord de la ciutat de Bajawa. El cim s'alça fins als 2.245 msnm, cosa que el converteix en el volcà més alt de l'illa. El volcà no es troba actiu, tot i que hi ha informes de la sortida de fum del cràter al juny de 1911.

## Referències

* 1 2 Inierie a Global Volcanism Program, Smithsonian Institution
# Innerdalstårnet

L'Innerdalstårnet o bé Dalatårnet és una muntanya de 1.452 metres d'altura situada al costat sud de la vall d'Innerdalen, al municipi de Sunndal, al comtat noruec de Møre og Romsdal. La muntanya està situada a la serra de Trollheimen, i també és coneguda com el cerví de Noruega per la seva forma piramidal característica.
La cimera es pot arribar amb una mica de codificació, i la muntanya és una destinació molt popular per a l'escalada en roca. Diverses rutes estan establerts per ascendir a la muntanya.
El vessant sud de la muntanya (a la foto) és lleugerament més inaccessible que el vessant nord. La muntanya Skarfjellet es troba just a l'oest, a l'altre costat del llac Storvatnet.

## Referències

* ↑ «Dalatårnet» (en anglès). Store norske leksikon. [Consulta: 18 febrer 2015].
* ↑ Norsk Tindeklubb. Klatrefører for Innerdalen.
# Inno Nazionale della Repubblica

L'Inno Nazionale della Repubblica (en català: Himne Nacional de la República), més congut per Inno Nazionale, és l'himne nacional de la República de San Marino, petit estat de la península Itàlica. Va ser creat per Federico Consolo, un compositor i violinista, que va substituir l'antiga cançó Giubilanti d'amore fraterno com a himne nacional l'11 de setembre de l'any 1894, quan fou presentada al Palazzo Pubblico.
Aquest himne és un dels pocs que no posseeixen lletra oficial, com la Marxa Reial d'Espanya i els himnes de Bòsnia i Hercegovina i de Kosovo. Tot i que en altres estats d'Europa l'himne sanmarinès és poc conegut i interpretat, als carrers de San Marino és freqüent escoltar-lo durant les festes nacionals i religioses, interpretat per la banda de música militar de la República.

## Lletra no oficial

Inno Nazionale della Repubblica :
| Vers | Italià | Català |
| 1. | O antica Repubblica, Onore a te virtuosa, Onore a te (Ripetere Strofa) | Oh antiga República, Honor a tu, virtuosa, Honor a tu (Repetir estrofa) |
| 2. | Generosa fidente, O Virtuosa, O Repubblica | Generosa i fidel, Oh Virtuosa, Oh República |
| 3. | Onore e vivi eterna, Con la vita, E gloria d'Italia | Honor i vida eterna, Amb la vida, És la glòria d'Itàlia |
| 4. | O Repubblica, Onore a te | Oh República, Honor a tu |

## Enllaços externs

* "Visit San Marino" - Institutions Arxivat 2007-12-18 a Wayback Machine. - Web oficial de turisme de San Marino amb informació sobre l'himne.
* Audio, lletres i informació sobre l'himne nacional sanmarinès.
# Inositol 1,4,5‐trisfosfat

L'inositol 1,4,5‐trisfosfat o trifosfoinositol (abreujat insp₃ o IP₃), és un segon missatger de la transducció de senyal cel·lular. Es produeix, juntament amb el diacilglicerol, per hidròlisi catalitzada mitjançant la fosfolipasa C del fosfatidilinositol 4,5-bifosfat (PIP $_2$), un fosfolípid de membrana. El seu efecte en l'entorn cel·lular és la mobilització del Ca $^{2+}$, emmagatzemat en orgànuls com el reticle endoplasmàtic.
Síntesi de l’inositol trifosfat:
La fosfoliptasa C és un enzim de la membrana cel·lular que participa en els mecanismes catalítics que generen els segons missatgers inositol trifosfat (IP3) i diacilglicerol (DAG) a partir de la hidròlisi de fosfatidilinositol 4,5-bifosfat (PIP2) i el conseqüent trencament d’aquesta molècula.
Aquest procés que té lloc a la membrana nuclear desprès de l’activació de la fosfolipasa C gràcies a una proteïna Gq alliberada per la unió d’un lligand a una proteïna receptora de membrana.
La fosfolipasa C desencadena una fosfotransferència en la que hi ha un reacció intramolecular al grup hidroxil de la posició 2 de l’anell inositol i al grup fosfat, produint així IP3 cíclic intermediari i DAG.
Un cop formada aquesta estructura cíclica, aquesta entra en contacte amb una molècula d’H2O, formant així l’IP3 final no cíclic.
Cascada d’activitat de l’inositol trifosfat:
El DAG producte de la hidròlisi induïda per la fosfoliptasa C activa proteïnes-cinases a nivell de la membrana cel·lular, provocant que l’IP3 -que és un fosfat hidrosoluble i, per tant, té la capacitat de difondre’s a través del citoplasma- es desplaci i interactuï amb els seus receptors específics (InsP3R) situats al reticle endoplasmàtic llis.
A l’interior d’aquest orgànul trobem gran quantitat de ions de Ca2+; i el que provoca la unió de l’IP3 al seu receptor és l’obertura d’un canal de calci (canal ionotròpic depenent de lligand) que farà que s'alliberi calci al citoplasma, elevant-ne les concentracions intracel·lulars.
Aquests ions de calci desencadenen, juntament amb el DAG que hi ha a la membrana cel·lular, l’activació de proteincinases C, que provocaran cascades de fosforil·lació activant enzims inactius i generant així una elevada activitat enzimàtica i els seus conseqüents efectes.
L’IP3 i el DAG, per tant, estan relacionats amb les respostes cel·lulars de proliferació, l’apoptosi, l’estructura del citoesquelet, el moviment vesicular, els canals iònics, les funcions endocrines, els neurotransmissors i la diferenciació cel·lular resultants d’aquesta activació enzimàtica.
Cascada de senyalització provinent del receptor muscarínic M1:
Un altre aspecte al qual intervé l’IP3 és en l’acció del receptor muscarínic M1 (receptor d’acetilcolina), que actua regulant els potencials excitatoris postsinàptics als ganglis nerviosos. Aquest tipus de receptor està associat a proteïnes G que es troben implicades en les vies de senyalització de la fosfoliptasa C; y per tant, la via del calci intracel·lular a la que participa l’IP3.

## Referències

* ↑ Lodish et al.. Biologia cel·lular i molecular. Plantilla: Mèdica Panamericana, 2005. ISBN 950-06-1374-3.
# Input lag

Input lag s'utilitza per descriure el retard entre una entrada elèctrica i l'acció resposta que aquesta ha de generar—per exemple, premer un botó i observar la resposta en pantalla 1/24 fracció de segon després.
En videojocs, l'input lag és qualsevol retard entre el televisor o monitor revent un senyal i aquest mateix senyal sent mostrat a la pantalla. També pot ser el retard entre prémer un botó i veure el joc reacciona.
En desenvolupament de maquinari electrònic, input lag és el retard entre el moment en què es genera un senyal electrònic d'entrada (per exepmle prement un botó) i el moment en què és processat.

## Referències

* ↑ Wilson, Derek. «Exploring Input Lag Inside and Out». www.anandtech.com. [Consulta: 12 juny 2016].
# Església de la Santíssima Trinitat (Sabadell)

L'església de la Santíssima Trinitat és una església parroquial de Sabadell situada a la cantonada de la Rambla amb el carrer de Zurbano. A nivell d'administració eclesiàstica depèn de l'arxiprestat de Sabadell Centre que, al seu torn, forma part del bisbat de Terrassa.

## Història

L'església original, anomenada Església de la Misericòrdia, fou obra de R. Estany i va ser construïda entra el 1867 i el 1873. L'any 1936, durant la Guerra Civil Espanyola, l'església és destruïda i no es comença a reconstruir de nou fins al 1945. Les obres de reconstrucció de l'església són projectades per Lluís Bonet i Garí i efectuades per J. Padró.

## Edifici

L'església de la Santíssima Trinitat és de planta basilical, sense voltes i amb enteixinat. L'altar major i l'altar del Santíssim són obra de Lluís Bonet i Garí. A l'interior es conserven pintures de R. Roca i Ricart i una imatge del Sagrat Cor amb terra cuita obra de Salanguera. La façana és d'obra vista, té coberta de doble vessant i una torreta al costat del campanar. La façana està acabada amb el perfil triangular de la coberta i en destaquen les tres finestres d'arc de mig punt i la porta, sobre la qual es troba un timpà escultòric que mostra la Santíssima Trinitat envoltada d'àngels i quatre medallons amb els símbols dels Quatre Evangelistes.

## Galeria d'imatges

* Timpà del portal
* L'església des del carrer de Zurbano
* Interior de la nau
* Portal

## Vegeu també

* Llista d'esglésies de Sabadell
* Llista de monuments de Sabadell

## Referències

* ↑ «Parròquies». Bisbat de Terrassa. Arxivat de l'original el 2012-06-14. [Consulta: 1r maig 2012].
* 1 2 «Església de la Santíssima Trinitat». patmapa.gencat.cat. [Consulta: 8 maig 2012].
* ↑ «Església de la Santíssima Trinitat». poblesdecatalunya.cat. [Consulta: 8 maig 2012].

## Enllaços externs

* Fitxa de l'església de la Santíssima Trinitat (patmapa.gencat.cat)
# Institut Espanyol d'Estudis Estratègics

L'Institut Espanyol d'Estudis Estratègics (IEEE) és el centre de recerca i pensament del Ministeri de Defensa d'Espanya en el nivell estratègic polític-militar responsable de coordinar, impulsar i difondre l'acció cultural d'aquest ministeri.
L'IEEE va néixer l'any 1970 tenint com a referències a l'Institut Internacional d'Estudis Estratègics, de Londres, civil i privat; a l'Institut d'Alts Estudis de Defensa Nacional, de París, oficial i civil, i a l'Institut de Defensa Nacional (IDN) de Lisboa, oficial sota direcció militar.
Cal destacar de les seves publicacions els Cuadernos de Estrategia, el Panorama Estratégico, els Documentos informativos, Documentos de opinión i Documentos de análisis.

## Referències

* ↑ La responsabilidad y funciones del Instituto Español de Estudios Estratégicos (IEEE) se enmarcan en la Ley Orgánica 5/2005, de 17 de noviembre, de la Defensa Nacional: http://www.boe.es/boe/dias/2005/11/18/pdfs/A37717-37723.pdf.
* ↑ Los Cuadernos de Estrategia del IEEE están incluidos en la base de datos de Dialnet: http://dialnet.unirioja.es/servlet/revista?codigo=7646

## Enllaços externs

* Institut Espanyol d'Estudis Estratègics - Lloc web oficial