OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Estadi Olímpic de la Cartuja

L'Estadi de la Cartuja és un estadi multiús pròxim a la ciutat de Sevilla, capital de la comunitat autònoma d'Andalusia, a Espanya. La meitat del terreny és al municipi veí de Santiponce.
És a l'Illa de La Cartuja, lloc d'emplaçament del centenari Monestir de la Cartuja (d'on prové el nom), prop d'on va tenir lloc l'Exposició Universal de Sevilla 1992 i també del parc temàtic Isla Mágica. Té una capacitat de 57.619 espectadors i va ser dissenyat seguint tots els criteris del Comitè Olímpic Internacional amb vista a acollir els Jocs Olímpics de 2004. Tot i que no li van ser concedits aquests jocs, l'administració el segueix anomenant Olímpic.
L'estadi és administrat per la Sociedad Estadio Olímpico de Sevilla S.A., composta per la Junta d'Andalusia (40% de la propietat), el Govern nacional d'Espanya (25%); l'Ajuntament de Sevilla (19%), la Diputació de Sevilla (13%) i un 3% repartit a prorrata entre els dos clubs de futbol de la ciutat: el Reial Betis i el Sevilla FC i les caixes d'estalvi El Monte de Piedad i Caja San Fernando.

## Història

L'estadi va ser inaugurat pels reis d'Espanya el 5 de maig de 1999 en un partit de futbol que va enfrontar les seleccions d'Espanya i Croàcia, amb resultat de 3-1. El 20 d'agost de 1999 va albergar la inauguració del 7é Campionat del Món d'Atletisme de la IAAF.
La idea de la Sociedad Estadio Olímpico de Sevilla S.A. era que una vegada finalitzat el Campionat del Món d'Atletisme es produís el trasllat dels dos grans clubs de la ciutat, Reial Betis i Sevilla FC, de manera que el fessin servir com seu l'estadi alternant una setmana els seguidors de l'un i l'altre club com es fa en diversos estadis italians, compromís que ambdós clubs havien signat a l'entrar a formar part d'aquesta societat.
Però la negativa dels afeccionats al trasllat ha motivat que avui dia l'Estadi de la Cartuja és infrautilitzat, no s'hi passa res en mitjana uns 313 dies a l'any.

## Esdeveniments esportius

En aquest recinte s'han fet diversos partits de futbol, entre els quals destaquen la final de la Copa de la UEFA entre el Celtic FC i FC Porto el 2003, les finals de la Copa del Rei entre el València CF i l'Atlètic de Madrid el 1999 i entre el Celta de Vigo i Real Zaragoza el 2001, dos partits amistosos de la selecció espanyola i altres de la selecció andalusa.
Així mateix destaca entre tots els esdeveniments celebrats aquell per al propòsit del qual va ser construït i dissenyat l'estadi, el Campionat del Món d'Atletisme de la IAAF el 1999. En aquest esport s'han celebrat també diverses reunions i meetings a nivell nacional i internacional.
També va acollir el partit de tennis de la Final de la Copa Davis 2004. Per a aquest esdeveniment es va aprofitar la grada d'una de les corbes de l'estadi i es va muntar una grada provisional per acabar d'envoltar el camp i també una coberta. En aquest partit es va obtenir el rècord del món d'assistència a un partit de tennis.
L'Estadi de la Cartuja acull també concerts musicals amb certa assiduïtat.

## Referències

* ↑ Football Temples of The World
* ↑ Estadio Olímpico de Sevilla
# Estadi Oreste Granillo

Propietat del Reggina Calcio, l'Estadi Oreste Granillo de Reggio Calabria va ser inaugurat el 1999. L'estadi té una capacitat de 27.700 espectadors i unes dimensions de 105x68 metres.

## Referències

* ↑ Lodovico, Maradei. «Finalmente un po' di gioco» (en italià). [Consulta: 28 juliol 2024].
* ↑ «Allarme, l' Italia fa flop al botteghino e alla tv», 14-07-2014. Arxivat de l'original el 2014-07-14. [Consulta: 28 juliol 2024].
# Estadi San Filippo

Propietat del FC Messina, l'Estadi San Filippo va ser inaugurat l'agost de 2004, l'estadi té una capacitat de 40.200 espectadors i unes dimensions de 105x70 m.

## Enllaços externs

* http://www.mondomessina.it/ Arxivat 2006-10-05 a Wayback Machine.
* http://www.messinacalcio.net/ Arxivat 2005-09-24 a Wayback Machine.
# Estadi das Laranjeiras

L'Estadi Manoel Schwartz (Estádio Manoel Schwartz), més conegut com a Estadi das Laranjeiras (Estádio das Laranjeiras), és un camp de futbol de la ciutat de Rio de Janeiro, Brasil.
Va ser construït l'any 1905 i tenia una capacitat per a 5.000 espectadors. És propietat del Fluminense Football Club.
Fou remodelat l'any 1919 per permetre una capacitat de 19.000 persones. La re-inauguració va ser el dia 11 de maig d'aquest any, en un partit Brasil 6 - Xile 0. El primer gol fou obra de Friedenreich. Va ser seu del Campionat Sud-americà de futbol de 1919.
Fou novament remodelat l'any 1922 fins a 25.000 espectadors, per ser seu del Campionat Sud-americà de futbol de 1922.
La capacitat es reduí a 8.000 espectadors el 1961. Actualment té una capacitat per a 2.000 espectadors.

## Referències

* 1 2 Enciclopédia do Futebol Brasileiro Lance Volume 2. Rio de Janeiro: Aretê Editorial S/A, 2001, p. 465. ISBN 85-88651-01-7.
* 1 2 «Marches when titles were decided in Laranjeiras Stadium». RSSSF, 03-06-2009. [Consulta: 13 juny 2009].
* 1 2 «Estádio das Laranjeiras». Templos do Futebol. [Consulta: 2 febrer 2008].
* ↑ Campionat Sud-americà de futbol 1919 a RSSSF
* ↑ Campionat Sud-americà de futbol 1922 a RSSSF
* ↑ «A Sede atual - Álvaro Chaves - Parte I». Flumania. Arxivat de l'original el 2007-12-10. [Consulta: 2 febrer 2008].
* ↑ Estadis Arxivat 2017-06-29 a Wayback Machine. a CBF

## Enllaços externs

* Templos do Futebol
* Extensive article and photos about the stadium's history (neerlandès)
* Matches of Brazil National Football Team in Laranjeiras at RSSSF
* Marches when titles were decided in Laranjeiras Stadium at RSSSF
# Estadística de partícules

L'estadística de partícules es refereix a la descripció particular de partícules en mecànica estadística.

## Estadística clàssica

En mecànica clàssica, totes les partícules (elementals, compostes, àtoms, molècules, electrons, etc.) d'un sistema es consideren distingibles. Això significa que es pot etiquetar i seguir cada partícula individual del sistema. Com a conseqüència, el canvi de posició de dues partícules qualsevol condueix a una configuració completament diferent del sistema sencer; a més a més, no existeix cap restricció que impedeixo col·locar més d'una partícula en qualsevol estat donat accessible al sistema. L'estadística clàssica s'anomena estadística de Maxwell-Boltzmann (o estadística M-B).

## Estadística quàntica

La característica fonamental de la mecànica quàntica que la distingeix de la mecànica clàssica és que les partícules d'un tipus particular són indistingibles les unes de les altres. Això significa que en un conjunt de partícules similars, l'intercanvi de dues d'elles no condueix a una nova configuració del sistema (en llenguatge de mecànica quàntica: la funció d'ona del sistema és invariant respecte l'intercanvi de les partícules constituents). En el cas d'un sistema que consisteix en partícules de diferent naturalesa (per exemple, electrons i protons), la funció d'ona del sistema és invariant de manera separada pel conjunt de les dues partícules.
L'estadística quàntica es divideix en estadística de Bose-Einstein i estadística de Fermi-Dirac.

## Vegeu també

* Partícula
# Estampat de metalls

L'estampació, estampada o estampament de metalls és un procés de producció i elaboració dels metalls que compren tasques com l'embotiment i l'encunyació de xapa. És una de les operacions per a obtenció de peces per deformació i tall de xapa que es realitzen en premses. L'estampat en metalls es realitza per pressió, on la xapa s'adapta a la forma del motlle. L'estampament és una de les tasques de mecanització més fàcils que existeixen i permet d'obtenir un gran nivell d'automatisme en el procés quan es tracta de realitzar grans sèries d'un mateix producte. El procés d'estampació de metalls es pot realitzar en fred o en calent. L'estampament en calent s'anomena forja i té un funcionament diferent a l'estampat en fred que es realitza a les xapes generalment. Les xapes d'acer, alumini, plata, llautó i or són les més adequades per a l'estampada. Una de les operacions d'estampada més conegudes és la que realitza l'estampament de les cares de les monedes. Els elements claus de l'estampació el constitueixen una premsa, que pot ser mecànica o hidràulica, segons la potència necessària, que pot tenir mida, forma i potència molt variada; i una matriu o un motlle, on es dona la forma de l'estampament requerit, o un punxó on hi ha gravat el dibuix que es vol encunyar a la xapa, i que donant-hi un cop sec resta gravat.
# Estany Frescau

L'Estany Frescau o Estany de la Frescal, és un llac d'origen glacial que es troba a 2.420 m d'altitud, a la capçalera de la vall Fosca, al Pallars Jussà, al nord-est del poble de Cabdella, en el terme municipal de la Torre de Cabdella.
La seva conca està formada per unes carenes situades entre el Tuc de Saburó, al nord-est, el Pic de la Mainera, a l'est, la Pala Pedregosa de Llessui al sud-est i les Pales de Colomina al nord-oest.
Pertany al grup de vint-i-sis llacs d'origen glacial de la capçalera del Flamisell, interconnectats subterràniament i per superfície entre ells i amb l'Estany Gento com a regulador del sistema. Rep les aigües de la muntanya i des dos estanyets petits situats al seu nord, que les reben de l'Estany de Mar, i les seves aigües van a l'Estany Gento.

## Referències

* ↑ Altituds, mides i càlcul de superfícies basats en dades del mapa de l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
# Estany Gelat de Saboredo

L'estany Gelat de Saboredo és un llac glacial que geogràficament es troba al vessant nord del Pirineu, a la conca oriental del Circ de Saboredo. La seva altitud és 2.318 metres i la seva superfície és de 6,57 hectàrees. Desaigua a l'estany Major de Saboredo. Forma part de la zona perifèrica del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici, i pertany al terme municipal d'Alt Àneu al Pallars Sobirà.
Per la seva riba dreta discorre el corriol que enllaça la capçalera de la vall de Gerber (passant pel coll de l'estany Gelat) amb el Circ de Saboredo. Els refugis més propers són el refugi de Saboredo i el refugi Mataró, a la capçalera de la vall de Gerber (no guardat).

## Referències

* 1 2 «Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya. Estany Gelat». [Consulta: 5 novembre 2019].

## Bibliografia

* Institut Cartogràfic de Catalunya. Parc Nacional d'Aigües Tortes i Estany de Sant Maurici [mapa], 1:25.000. (abril 1998)
# Estany Morto

L'Estany Morto és un llac d'origen glacial que es troba a 2.388 m d'altitud, a la capçalera de la vall Fosca, al Pallars Jussà, al nord-est del poble de Cabdella, en el terme municipal de la Torre de Cabdella.
La seva conca està formada per tota la serralada que fa de límit nord del terme de la Torre de Cabdella, des de les Pales de Cubieso, al nord-oest, al Pic de Subenuix, al nord i el Sobremonestero a l'est.
Pertany al grup de vint-i-sis llacs d'origen glacial de la capçalera del Flamisell, interconnectats subterràniament i per superfície entre ells i amb l'Estany Gento com a regulador del sistema. Rep les aigües de la muntanya, dels Estanys de la Montanyeta, al nord-est, de l'Estany de Carbonera, a l'est, i dels Estanys de Carboneres al sud-est. S'aboca a l'Estany de Castieso.

## Referències

* ↑ Altituds, mides i càlcul de superfícies basats en dades del mapa de l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
# Estany Petit de Saburó

L'Estany Petit de Saburó és un llac d'origen glacial que es troba a 2.582 m d'altitud, a la capçalera de la vall Fosca, al Pallars Jussà, al nord-est del poble de Cabdella, en el terme municipal de la Torre de Cabdella.
La seva conca està formada bàsicament per serrats del sud-oest del Tuc de Saburó, entre els Clots de Saburó i les Pales de Colomina.
Pertany al grup de vint-i-sis llacs d'origen glacial de la capçalera del Flamisell, interconnectats subterràniament i per superfície entre ells i amb l'Estany Gento com a regulador del sistema. Rep les aigües dels mateixos vessants de la muntanya i d'un grup de set estanys més petits, els Estanys de Saburó d'Amunt, i les seves aigües van a parar a l'Estany de Saburó.

## Referències

* ↑ Altituds, mides i càlcul de superfícies basats en dades del mapa de l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
# Estany d'en Pous

L'estany d'en Pous és un petit estanyol d'aigües temporals que ocupa una superfície d'1,6 hectàrees.
L'estany es va veure afectat per un incendi forestal (any 2006) que el va cremar totalment, eliminant les comunitats anteriorment detectades. Actualment (2008) es troba conreat amb cereals de secà.
Pel que fa als hàbitats, a més de l'hàbitat d'interès comunitari prioritari 3170* "Basses i tolls temporers mediterranis", destacava la presència de l'hàbitat 6510 "Prats de dall de terra baixa i de la muntanya mitjana (Arrhenatherion)". Aquests prats s'havien vist parcialment substituïts per gespes calcígades humides, com els pradells i les jonqueres d'Eleocharis de la seva perifèria (hàbitat 6420). Malauradament, aquests hàbitats han desaparegut el 2006 arran d'un incendi forestal.
Pel que fa a la fauna, s'hi havia citat la reproducció del gripau corredor (Epidalea calamita).
La carretera GI-602 passa al costat mateix de l'estany que, a més, és travessat per una línia telefònica, amb suports situats dins la mateixa cubeta.
L'estany d'en Pous està situat dins l'espai de la Xarxa Natura 2000 ES5120009 "Basses de l'Albera".

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Estanys d'en Pous». Fitxes descriptives de zones humides. Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca, Alimentació i Medi Natural de la Generalitat de Catalunya (CC-BY-SA). [Consulta: 4 maig 2014].
# Estany d'en Túries

L'Estany d'en Túries és una llacuna litoral, situada en el municipi de Castelló d'Empúries, que havia estat un antic braç de comunicació de les aigües continentals amb el mar.
Es tracta d'un estany molt halòfil on destaca vegetació de sòls salins com els salicornars (hàbitat d'interès comunitari, codi 1420), les jonqueres halòfiles i espartinars (hàbitats d'interès comunitari, codis 1410 i 1320, respectivament), les dunes litorals fixades, amb comunitats del Crucianellion maritimae (hàbitat d'interès comunitari, codi 2210) i els poblaments de Ruppia sota les aigües (hàbitat d'interès comunitari, codi 1150).
Pel que fa a la fauna, l'estany d'en Túries també destaca per la presència d'Odessia maeotica, un cnidari d'aigües temporals costaneres, i d'Eurytemora velox, un copèpode de distribució més septentrional. Així mateix, s'hi localitza una població consolidada de fartet (Aphanius iberus).
La titularitat pública i la gestió com a Reserva Natural Integral han permès la recuperació dels hàbitats que defineixen la zona. No obstant, la presència d'un nucli poblacional important proper i les activitats i serveis associats a les activitats turístiques, sobretot a l'estiu, fan que la zona estigui molt freqüentada i alguns hàbitats es vegin alterats, essencialment els costaners. L'estabilització dels paràmetres ambientals és suficient en la majoria de casos per a la recuperació i manteniment d'aquests hàbitats.
L'espai es troba gestionat pel Parc natural i disposa d'un itinerari de visita, rètols informatius i un aguait. L'espai, a banda de formar part del Parc Natural dels Aiguamolls de l'Empordà, s'inclou també dins l'espai del PEIN i la Xarxa Natura 2000 ES0000019 "Aiguamolls de l'Empordà". A més, presenta una quarta figura de protecció, la Reserva Natural Integral de "Les Llaunes".

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Estany d'en Túries». Fitxes descriptives de zones humides. Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca, Alimentació i Medi Natural de la Generalitat de Catalunya (CC-BY-SA). [Consulta: 17 juny 2014].
# Estany de Saint-Quentin

L'estany de Saint-Quentin és a les comunes franceses de Trappes-en-Yvelines i de Montigny-le-Bretonneux, a les Yvelines, dins de la comunitat d'aglomeració de Saint-Quentin-en-Yvelines. L'Estany de Saint-Quentin és un estany artificial de 250 hectàrees de superfície. És l'àrea aquàtica més important de les Yvelines. Està a 160 metres sobre el nivell del mar. A la seva part occidental es creà, el 1986 una reserva natural nacional de 87 hectàrees.
L'estany de Saint-Quentin fou posat en servei per Sébastien Le Prestre de Vauban el 1685. Formava part d'un programa de treballs, destinats a alimentar d'aigua, per gravetat, el parc de Versalles. Un conjunt de «recs» i d'aqüeductes, dels quals una part resta fora de servei, l'enllacen més amunt als altres estanys, com els estanys d'Hollande (170 metres d'altitud) i el connectaven més avall al parc del castell de Versalles a 110 metres d'altitud abans de la construcció de la ciutat nova. Aquest dispositiu general per alimentar d'aigua el parc de Versalles és denominat Ribera del Rei Sol.
A la dècada del 1930 es considerà un projecte d'aeroport intercontinental, que comprenia una bassa per als hidroavions i un aeròdrom terrestre. L'estany havia de ser ampliat considerablement per tal d'acollir els hidroavions. D'una profunditat de 6 metres, les seves ribes havien d'unir Plaisir a l'oest i Clayes-sous-Bois al Nord. Estava previst utilitzar la Machine de Marly per alimentar la bassa amb les aigües del Sena. Aquest projecte, finalitzat el 1936, havia rebut l'acord dels responsables en detriment de l'indret de l'Aeroport del Bourget que finalment va ser retingut després de la Segona Guerra Mundial.
La base d'aire lliure i de lleure de Saint-Quentin-en-Yvelines fou implantada a la perifèria de l'estany de Saint-Quentin. La seva superfície total és de 600 hectàrees dels quals 200 en són aquàtics de l'estany de Saint-Quentin. S'hi poden practicar diverses activitats de lleure.

## Enllaços externs

* RN de Saint-Quentin-en-Yvelines Arxivat 2015-02-25 a Wayback Machine. (francès)
# Estany de Travessan

L'Estany de Travessan és un llac d'origen glacial que es troba a 2.350 m. d'altitud, a la capçalera de la vall Fosca, al Pallars Jussà, al nord-oest del poble de Cabdella, en el terme municipal de la Torre de Cabdella.
La seva conca està formada pels contraforts nord-occidentals del Pic Salado.
Pertany al grup de llacs d'origen glacial de la capçalera nord-oriental del riu de Riqüerna, a través del barranc de Francí, al voltant del Pic Salado. Rep les aigües de l'Estany Redó, i les aboca en part a l'Estany de Francí i en part en el barranc de Francí.

## Referències

* ↑ Altituds, mides i càlcul de superfícies basats en dades del mapa de l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
# Estany de Travessani

L'estany de Travessani és un llac que es troba en el terme municipal de la Vall de Boí, a la comarca de l'Alta Ribagorça, i dins del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici.
«Travessani deriva del basc "ata-be-atz-andi", 'la gran penya sota el port' (referint-se al port de Colomers), o bé d'"arte-baso-andi", 'entre grans precipicis'».
El llac, d'origen glacial, està situat a 2.247 metres d'altitud, a la capçalera de Caldes i té una superfície d'11,3 hectàrees. Rep les aigües de: l'estany de Monges (N), l'estany de Mangades (NNE) i l'estany Clot (NE). Drena cap al més occidental dels estanyets del Pletiu de Travessani (S), que alhora ho fa a l'estany Negre (S).
Des dels seus voltants es pot gaudir de les impressionants vistes del pic de Travessani i lesAgulles de Travessani a l'est, dels pics de Comalespada al sud, del massís del Besiberri al sud-oest, de la Punta d'Harlé, el Pa de Sucre i la serra de Tumeneia a l'oest, i del Montardo al nord.
Molt a prop, al sud, està situat el refugi Joan Ventosa i Calvell.

## Rutes

L'estany és a tocar del refugi Joan Ventosa i Calvell. Els camins que surten del refugi cap al nord passen pel seu costat.

## Referències

* ↑ «Toponímia de la Vall de Boí». Arxivat de l'original el 2010-03-17. [Consulta: 23 octubre 2009].
* ↑ Altituds, mides i càlcul de superfícies basats en dades del mapa de l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
* ↑ Editorial Alpina. Vall de Boí [mapa], Primera edició, 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (febrer 2001)

## Bibliografia

* Editorial Alpina. Vall de Boí [mapa], Primera edició, 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (febrer 2001)
* Editorial Alpina. Carros de Foc [mapa], 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (2007)
* Institut Cartogràfic de Catalunya. Parc Nacional d'Aigües Tortes i Estany de Sant Maurici [mapa], Segona edició, 1:25.000. (abril 1998)
# Estany de l'Estany

L'estany de l'Estany és un paratge del terme municipal de l'Estany, a la comarca natural del Moianès. És una antiga zona humida que va ésser dessecada al segle xvi per l'obertura de recs de drenatge i transformada en camps de conreu. L'estany va donar nom al municipi, ja que es troba al costat del nucli urbà, i apareix fins i tot a l'escut d'aquesta població. Es tractava d'una cubeta endorreica que recollia les aigües d'escorrentia i d'aflorament de l'aqüífer, donant lloc a un estanyol d'una superfície màxima de 7,6 hectàrees, que avui s'ha reduït a poc més de mitja hectàrea.
L'obertura de l'anomenat Rec de les Nogueres impedeix actualment la inundació de la zona. Tanmateix, durant episodis de fortes precipitacions el rec no evita l'estanyament de l'aigua i l'estany reapareix amb caràcter temporal. La zona conserva unes poques mostres de flora i fauna associada a les zones humides al rec de les Nogueres (càrexs, bogues, alguns salzes aïllats, etc.).
La recuperació de l'estany és factible —exceptuant l'extrem N, on s'ha construït una instal·lació esportiva municipal— i més tenint en compte que el plantejament municipal qualifica la zona de protecció especial. Actualment hi ha un projecte impulsat per l'Ajuntament de l'Estany i l'Agència Catalana de l'Aigua, que té per objectiu recuperar l'estany. La zona és travessada per diverses línies elèctriques que caldria desviar. Hi ha una font al límit SW.
L'indret està situat a la part central del terme municipal, al sud-est del poble de l'Estany. És a llevant i al nord-est del Raval del Prat i a ponent del Serrat de l'Horabona, a migdia del poble de l'Estany. El travessa la carretera C-59.

## Referències

* ↑ «L'Estany de l'Estany i el seu entorn». Institut de Cartografia de Catalunya. [Consulta: 3 juny 2017].
* 1 2 «Estany de l'Estany». Inventari de zones humides de Catalunya. Generalitat de Catalunya - Departament de Medi Ambient i Habitatge, 12-2006, pàg. 370.
* ↑ «96. Estany de l'Estany» (pdf). Annex IV: descripció de les característiques limnològique de les masses d'aigua utilitzades en el càlcul de l'índex QAELS. Agència Catalana de l'Aigua (ACA). Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 4 juny 2017].
# Estany de la Gola

L'estany de la Gola és un llac glacial situat a 2.249 metres d'altitud i amb una capacitat de 1,5 hectòmetres cúbics situat a la conca lacustre de la capçalera de la vall d'Unarre del municipi de la Guingueta d'Àneu, al Pallars Sobirà. És el lloc de naixement del riu d'Unarre, i està inclòs en el Parc Natural de l'Alt Pirineu. S'hi arriba seguint el Camí de l'Estany de la Gola.
Per augmentar la capacitat de l'estany, als anys 60 del segle XX es va començar a construir una presa per part de l'empresa Hidroelèctrica de Catalunya, amb el propòsit de disposar de més aigua embassada per la central d'Esterri d'Àneu, però es va deixar inacabada. L'any 2009 es va fer una restauració paisatgística a la zona i es va construir el refugi de l'Estany de la Gola aprofitant el que havia estat un barracó per a les obres de la presa.

## Referències

* ↑ Altituds, mides i càlcul de superfícies basats en dades del mapa de l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
* ↑ «Ficha técnica de la presa: GOLA» (HTML) (en castellà). Ministeri d'Agricultura. [Consulta: 18 gener 2020].
* ↑ «Govern.cat - Generalitat de Catalunya». [Consulta: 20 abril 2020].

## Bibliografia

* Geògraf Salvador Llobet Edicions Cartogràfiques. Pica d'Estats, Esc. 1:40.000. 1a edició. Granollers: Editorial Alpina, 1994 (E-25). ISBN 84-8090-022-9.
* Jolis, Agustí; Simó, Maria Antònia. Pallars - Alt Urgell. 1a edició. Granollers: Montblanc-Martín, 1980 (Guies). ISBN 84-85135-20-2.