OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Església de Gagra

L'església de Gagra, també coneguda com a Abaata (en georgià: გაგრის ეკლესია), és una església cristiana de l'edat mitjana a Gagra, a Abkhàzia, Geòrgia. És una de les esglésies més antigues d'Abkhàzia, una senzilla basílica de tres naus construïda en el segle vi i reconstruïda el 1902. L'església de Gagra està inscrita en la llista de Monuments Culturals destacats de Geòrgia.

## Descripció

L'església de Gagra es troba al territori d'una fortalesa contemporània coneguda com a Abaata, ara completament en ruïnes. L'església està construïda amb blocs de pedra picada. L'entrada principal és pel nàrtex de l'oest. Consta de tres naus que es troben connectades entre si per portes. La nau principal s'il·lumina a través de tres finestres al mur sud, una finestra al mur oest, i una altra a l'altar; les parets no tenen decoració. A la façana occidental es pot veure la creu de Bolnis en un cercle, similar a la que exhibeix la catedral de Svetitskhoveli, que és un tret distintiu de l'arquitectura georgiana.

## Història

Va ser completament reconstruïda el 1902 a instàncies de la princesa Eugènia Maximilianovna de Leuchtenberg, esposa del duc Alexander Petrovich d'Oldenburg, un membre de la família imperial russa, que va convertir Gagra en un balneari. El 9 de gener de 1903 l'edifici de l'església va ser consagrat com l'«església de Sant Hipati».​ Al mateix temps, l'antiga fortalesa d'Abaata va ser demolida per aplanar el camí a la construcció d'un hotel. A l'era soviètica, l'edifici de l'església va ser utilitzat com un museu d'armes antigues. L'edifici va tornar a renovar-se el 2007 i es va restaurat per a ús del culte cristià ortodox el 2012.

## Referències

* ↑ Abkhàzia és objecte d'una disputa territorial entre la República d'Abkhàzia i Geòrgia. La República d'Abkhàzia va declarar unilateralment la seva independència el 23 de juliol de 1992, però Geòrgia continua reclamant-la com a part del seu propi territori sobirà. Abkhàzia ha rebut reconeixement formal com a estat independent de 7 dels 193 estats membres de les Nacions Unides, dos dels quals han retirat posteriorment el seu reconeixement.
* 1 2 Gelenava, Irakli. Cultural Heritage in Abkhazia, p. 14.
* ↑ «Овеянный тайнами храм Святого Ипатия в Гагре» (en rus). Sputnik, 23-02-2016 [Consulta: 18 març 2017].
# Església de Likhauri

L'església de Likhauri (en georgià: ლიხაურის ღვთისმშობლის ეკლესია) és un edifici pertanyent a l'Església ortodoxa georgiana del municipi d'Ozurgueti, a la regió de Gúria, situada al sud-oest de Geòrgia. És un Monument Cultural destacat de Geòrgia.

## Història

Segons els historiadors Ekvtime Takaishvili i Dimitri Bakradze, va ser construïda el 1352, per la dinastia dels Kajaberi de Gúria.
L'església està situada al centre del poble de Likhauri. A prop de l'església hi ha un campanar independent del segle xv que, igual que l'església, està fet de pedra tallada; en una de les seves parets hi ha una inscripció en georgià. Al mur oriental de l'església hi ha una finestra ricament decorada amb ornaments georgians geomètrics, i al mur occidental hi ha un portal. La façana sud va ser restaurada amb pedra i maons; les obres de rehabilitació es realitzaren sota el patrocini de Giorgi IV de Gúria i la seva dona Khvaremze.
Al 2010, es va construir un mur de formigó armat al territori de l'església de Likhauri per protegir el monument d'una catàstrofe natural.

## Galeria d'icones de l'església

* Icona de la Mare de Déu
* Icona del Salvador
* Icona de la Mare de Déu amb l'Infant
* Icona de sant Jordi

## Frescs

L'església va ser totalment decorada amb pintures al fresc. Els murals de Likhura foren arrencats a la primera meitat de la dècada de 1990 quan l'església fou pintada de nou. Els seus fragments, molt danyats, es conserven a l'Acadèmia d'Art de Tbilisi i se'ls ha concedit la categoria d'objectes de patrimoni cultural. De les pintures, només dues en romanen al temple.

## Referències

* ↑ Bakradze, Dimitri. "Viatje arqueològic a Gúria i Adjara" -. Batum: Soviet Adjara, 1987.
* ↑ Kartvelishvili, Tea. "Guria Episcopacies". Tbilisi: ARRANUJI, 2006, pp. 66-69. ISBN 99940-11-89-8.
* ↑ Georgian Soviet Encyclopedia, volum 6, p. 270, 1983.
* ↑ National Agency for the Conservation of Cultural Heritage of Georgia.
* ↑ მტვრიდან აღდგენილი ლიხაურის ფრესკები.
* ↑ Order No. 03/198 of the Minister of Culture for the Protection of Monuments of Georgia, November 4, 2013.

## Bibliografia

* Tavadze G. More attention to the cultural monuments of Guria, "The friend of the monument", X-XI, 1967.
# Habitatge al carrer Bisbe Vilanova, 22 (Olot)

L'habitatge al carrer Bisbe Vilanova, 22 és una obra d'Olot (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici de planta baixa. Presenta una gran porta emmarcada i decorada amb relleus vegetals a la llinda. Les finestres laterals tenen la mateixa estructura i decoració que la porta, però amb una barana de pedra decorada amb motius vegetals. La part alta de la casa presenta unes petites obertures de ventilació decorades.
# Amenmose

Amenmose va ser un príncep egipci de la XVIII Dinastia. Era el fill gran i l'hereu designat de Tuthmosis I, però va morir abans que el seu pare. Tenia els títols de "Fill Gran del Rei" i "Gran Supervisor de Soldats".
Amenmose en jeroglífic :
És probable que Amenmose hagués nascut abans que el seu pare ascendís al tron. No se sap qui era la seva mare ni la mare del seu germà Uadjmose. És probable que hagués estat la Gran Esposa Reial Ahmose, que també era la mare de Hatxepsut i Neferubiti, o potser la reina secundària Mutnofret, que també era la mare de Tuthmosis II.
Amenmose apareix representat a la tomba d'el-Kab del seu tutor i el d'Uadjmose, Paheri. També s'ha trobat a Guiza un fragment petit de naos de pedra d'Amenmose datat a l'any 4 de Tuthmosis I. El nom d'Amenmose hi apareix escrit en un cartutx, que generalment es limitava als faraons i a les seves reines principals; era estrany que un príncep hereu s'identifiqués d'aquesta manera.
Amenmose va ser el primer príncep egipci a rebre un títol militar, el de Gran Supervisor de Soldats, que reflecteix el paper que tenien els faraons i els prínceps com a caps militars. Aquest títol va aparèixer per primera vegada durant el Regne Mitjà i més tard es va utilitzar amb freqüència amb els prínceps durant el període ramèssida.

## Referències

* 1 2 3 4 Dodson i Hilton, 2004, p. 25, 130–131, 138.
* ↑ Zivie, 1977, p. 52-54.
* ↑ Louvre E 8074
* ↑ Dodson, 2004, p. 87-96.

## Bibliografia

* Dodson, Aidan «Crown Prince Djhutmose and the Royal Sons of the Eighteenth Dynasty» (en anglès). Journal of Egyptian Archaeology, núm. 76, 1990, pàg. 87-96. DOI: 10.1177/030751339007600107.
* Dodson, Aidan; Hilton, Dyan. The Complete Royal Families of Ancient Egypt (en anglès). Thames & Hudson, 2004. ISBN 0-500-05128-3.
* Zivie, Christiane M. Giza au deuxième millénaire (en francès). IFAO, 1977.
# PBK

PBK té els següents significats:
* Partit Front Nacional (del seu nom en albanès Partia Balli Kombëtare), partit polític d'Albània
* pbk. també és l'abreviatura de paperback, nom en anglès per a l'enquadernació en rústica
# Habitatge al carrer Montsalvatge, 24 (Olot)

L'Habitatge al carrer Montsalvatge, 24 és una casa d'Olot (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una casa entre mitgeres de planta rectangular i teulat a dues aigües. Disposa de planta baixa, dos pisos i golfes. La primera té la porta descentrada i dues finestres. Una motllura d'estuc la separa del primer pis, que disposa de balcó central, amb baranes de fundició i portes de fusta de l'època decorada amb motius florals, sostingut per dues mènsules ornades amb fullatges estilitzats i a cada costat té una finestra. Cal tindre en compte les motllures i sanefes, horitzontals i verticals, que decoren la façana. Recentment ha estat restaurada, ressaltant el joc cromàtic entre les decoracions i els murs estucats.

## Història

A començaments del nostre segle, a Olot convivien el Modernisme i el Noucentisme. Aquest darrer, amb les seves diferents corrents i contradiccions, tindrà la seva puntual aplicació a la capital de la Garrotxa. L'ala més típica i normativa es trobà representada pel Grup Escolar Malagrida i la Biblioteca Popular de la Mancomunitat (avui desapareguda). Una altra corrent noucentista s'entroncà amb l'arquitectura europea del moment i fou representada per l'arquitecte Rafael Masó. Hi havia un tercer grup que accentuà els aspectes eclèctics, historicistes i, fins i tot, acadèmics.

## Referències

* 1 2
# Muntanyesa de tartera

La muntanyesa de tartera o erèbia de tartera (Erebia gorge) és una espècie de lepidòpter papilionoïdeu de la família dels nimfàlids (Nymphalidae) present als Països Catalans.

## Distribució

Dispersa per diverses serres del sud d'Europa. A la península Ibèrica es troba a la Serralada Cantàbrica i Pirineus, representada per la forma ramondi.

## Hàbitat

Tarteres en terreny calcari i morrenes. L'eruga s'alimenta de Poa minor, Poa alpina, Sesleria varia, Festuca alpina, Poa annua, Poa pratensis i Lolium.

## Període de vol i hibernació

Una generació de finals de juny fins a finals d'agost, segons l'altitud i la localitat. El desenvolupament de les larves dura una o dues temporades (hiberna en aquest estadi.

## Comportament

La posta es realitza de manera individual sobre les herbes o roques properes.

## Conservació

Es creu extinta a Ucraïna. En general, es tracta d'una espècie en retrocés.

## Referències

* ↑ «Cercaterm | TERMCAT». [Consulta: 4 març 2025].
* ↑ «Proposta de noms comuns per a les papallones diürnes (ropalòcers) catalanes». Butlletí de la Societat Catalana de Lepidopterologia. Arrizabalaga et al., 01-12-2012. [Consulta: 26 gener 2014].
* ↑ «Museu de Ciències Naturals de Granollers». [Consulta: 4 març 2025].
* 1 2 3 Tolman, Tom; Lewington, Richard. Mariposas de España y Europa (en castellà). Lynx, 2011. ISBN 978-84-96553-84-2.
* 1 2 3 «Erebia gorge» (en castellà). Asturnatura. González Fernández, J.. [Consulta: 25 juliol 2012].
* ↑ «Erebia gorge» (en anglès). [Consulta: 25 juliol 2012].

## Enllaços externs

* Moths and Butterflies of Europe and North Africa (anglès)
* European Butterflies (anglès)
* Asturnatura (castellà)
# Vincenzo de Grandis

Vincenzo de Grandis (Ostra (Marques), 6 d'abril, 1631 - Idem. 4 d'agost, 1708), va ser un cantant (tenor), director de banda i compositor italià.

## Biografia

Vincenzo de Grandis provenia de la família comtal de Grandis de Montalboddo (l'actual Ostra) i va ingressar al clergat als 19 anys, sent ordenat sacerdot el 1652 o el 1653. Segurament va rebre la seva formació musical del seu oncle Vincenzo de Grandis (1577–1646) a Roma, que també era sacerdot i va aparèixer com a compositor gairebé exclusivament d'obres sagrades.
Vincenzo de Grandis va treballar inicialment com a director de banda a Roma, però en aquell moment ja treballava per al duc de Braunschweig-Lüneburg a Hannover, reclutant i formant músics per a la seva banda de cort.
Entre 1661 i 1690 va treballar com a cantant. L'any 1689, trobem el cantant a Venècia per Amulio e Numitore de Giuseppe Felice Tosi, amb la soprano Anna Maria Lisi. El 1674, de Grandis va rebre el càrrec de director de cort a Hannover. Aquí va aconseguir un èxit artístic considerable, però va haver d'abandonar la ciutat després de la mort del duc Johann Friedrich el 1680. Després va ocupar càrrecs com a director de banda a Mòdena i Loreto abans de retirar-se a la seva ciutat natal.

## Obra

Va crear una òpera, diversos oratoris i motets i algunes obres vocals profanes. Fins i tot durant la seva vida, les seves obres van ser molt valorades per la seva expressivitat i qualitat compositiva. En algunes de les seves cantates en solitari va abordar, d'una manera gairebé romàntica, algunes amargues experiències de la seva etapa al tribunal de Hannover, on va ser condemnat a presó durant algun temps, aparentment sense cap motiu.

## Bibliografia

* Bianca Maria Antolini: DE GRANDIS, Vincenzo. a: Massimiliano Pavan (Hrsg.): Dizionario Biografico degli Italiani (DBI). Volum 36: DeFornari–Della Fonte. Istituto della Enciclopedia Italiana, Rom 1988.
* Norbert Dubowy: De Grandis, Vincenzo (II). a: Ludwig Finscher (Hrsg.): Die Musik in Geschichte und Gegenwart. Zweite Ausgabe, Personenteil, Band 5 (Covell – Dzurov). Bärenreiter/Metzler, Kassel u. a. 2001, ISBN 3-7618-1115-2 (Online-Ausgabe, für Vollzugriff Abonnement erforderlich)

## Enllaços externs

* http://www.lamemoriadeiluoghi.it/index.php/ostra/142-vincenzo-de-grandis-biografia
# Fundulea

Fundulea és una ciutat agrícola del comtat de Călărași, Muntènia (Romania). Es troba a la plana de Bărăgan, aproximadament 30 km a l'est de la capital Bucarest, a la regió històrica de Valàquia.
Té una població de 6.217 habitants. L'autopista A2 i el riu Mostiștea passen pels seus voltants. La ciutat administra dos pobles: Alexandru Ioan Cuza i Gostilele. Es va convertir oficialment en una ciutat el 1989, com a resultat del programa de sistematització rural romanès.
Històricament, els afores de Fundulea allotjaven una base militar mantinguda per l'exèrcit romanès. A la ciutat hi ha un institut agrícola, l'Institut Nacional de Recerca i Desenvolupament Agrícola (en romanès: Institutul Național de Cercetare-Dezvoltare Agricolă, INCDA). L'embassament conegut com a llac Fundulea, alimentat per l'aigua del riu Mostiștea, és popular per a la pesca esportiva.

## Història

Durant el segle xix, el poble de Fundulea va albergar la finca de Sionu de l'escriptor Gheorghe Sion, que, a través del matrimoni de la seva filla Marica de 1923, va passar a ser propietat de l'excèntric novel·lista, poeta i heràldic Mateiu Caragiale. Caragiale tenia la intenció de convertir-lo en un domini privat i, segons els informes, va volar una bandera que ell mateix havia creat.
L'INCDA es va crear el 1962, durant el període comunista, mitjançant la fusió entre l'Institut de Recerca per al Cultiu de Blat de Moro (Institutul de Cercetări pentru Cultura Porumbului) i el Departament de Cultiu de Camp (Departamentul Culturilor de Câmp) de l'Institut Agronòmic Romanès.
Fundulea és també el bressol del novel·lista Mircea Nedelciu (1950-1999), en honor del qual es va nomenar el 2002 una escola primària local.

## Referències

* 1 2 Perpessicius, "Tabel cronologic", in Mateiu Caragiale, Craii de Curtea-Veche, Editura pentru Literatură, Bucharest, 1965, p.
* ↑ Official site of INCDA Fundulea Arxivat 2016-04-10 a Wayback Machine.; retrieved July 10, 2007
# Mimi Brănescu

Mimi Brănescu, de nom real Cornel Mihai Brănescu (n. 31 de març de 1974, Lehliu, comtat de Calarasi), és un guionista, dramaturg i actor de cinema, televisió, escenari i veu romanesa.

## Biografia

Va estudiar interpretació a la Universitat de Teatre i Cinematografia de Bucarest, a la classe Olga Tudorache, promoció de l'any 2000.

## Dramaturg

També va començar la seva carrera com a jove dramaturg amb l'obra Bigudiuri, estrenada l'any 2004 al Teatre Nottara de Bucarest.
També va escriure altres obres que es van representar al Teatre Act de Bucarest, com ara "Flori, fete filme sau băieți" (Act Theatre, Bucarest), "Dumnezeul de a doua zi" (Comèdia Teatre, Bucarest), "Dacă ăla e cu aia, ai'a lui cu cine-o fi?" (Teatre Jove de Piatra Neamț).

## Filmografia
### Rols

* Filantropica (2002)
* Un cartuș de Kent și un pachet de cafea (2004)
* Moartea domnului Lăzărescu (2005)
* Lombarzilor 8 (2006)
* Alexandra (2007)
* Boogie (2007)
* Medalia de onoare (2009)
* Tatăl fantomă (2009)
* Întâlniri încrucișate (2009)
* Casanova - identitate feminină (2010)
* Marți, după Crăciun (2010)
* Periferic (2010)
* Portretul luptătorului la tinerețe (2010) – Cpt. Aran Varlam
* Pozitia Copilului (2013)
* Sieranevada (2016)

### Escenaris

* 2006 - Lombarzilor 8 (serial TV)
* 2009 - Fetele marinarului (serial TV)
* 2012 - Las Fierbinți (serial de televiziune)

## Referències

* ↑ «Amintiri din studenţie despre profesoara Olga Tudorache. Mirela Oprişor, la Adevărul Live: „A fost Regina noastră. Se duce o dată cu ea o lume“ VIDEO» (en anglès), 1508328801. [Consulta: 3 novembre 2021].
* ↑ «'Bigudiuri', piesa de teatru scrisa de dramaturgul Mimi Branescu». [Consulta: 3 novembre 2021].

## Enllaços externs

* IMDB
* Mimi Brănescu, la guionista de la sèrie Las Fierbinți
# Vașcău

Vașcău (en hongarès: Vaskoh) és una ciutat del comtat de Bihor, Crișana (Romania). Administra cinc pobles: Câmp (Vaskohmező), Câmp-Moți, Colești (Kolafalva), Vărzarii de Jos (Alsófüves) i Vărzarii de Sus (Felsőfüves).
Segons l'últim cens del 2011, hi havia 2.315 persones vivint a la ciutat.
D'aquesta població, el 96,63% són de romanès ètnic i l'1,8% d'altres.

## Referències

* ↑ Romanian 2002 Census
# Colotis

Colotis és un gènere de lepidòpters papilionoïdeus de la família dels pièrids (PIeridae), subfamília Pierinae. Es troba principalment a Àfrica i al sud-oest d'Àsia.

## Taxonomia

Espècies llistades alfabèticament dins dels subgrups.
Subgènere Colotis Hübner, [1819]:
* Colotis amata (Fabricius, 1775)
* Colotis antevippe (Boisduval, 1836)
* Colotis aurigineus (Butler, 1883)
* Colotis aurora (Cramer, [1780])
* Colotis auxo (Lucas, 1852)
* Colotis celimene (Lucas, 1852)
* Colotis chrysonome (Klug, 1829)
* Colotis daira (Klug, 1829)
* Colotis danae (Fabricius, 1775)
* Colotis dissociatus (Butler, 1897)
* Colotis doubledayi (Hopffer, 1862)
* Colotis elgonensis (Sharpe, 1891)
* Colotis ephyia (Klug, 1829)
* Colotis erone (Angas, 1849)
* Colotis etrida (Boisduval, 1836)
* Colotis eucharis (Fabricius, 1775)
* Colotis euippe (Linnaeus, 1758)
* Colotis eunoma (Hopffer, 1855)
* Colotis evagore (Klug, 1829)
* Colotis evanthe (Boisduval, 1836)
* Colotis evanthides (Holland, 1896)
* Colotis evenina (Wallengren, 1857)
* Colotis fausta (Olivier, 1804)
* Colotis guenei (Mabille, 1877)
* Colotis halimede (Klug, 1829)
* Colotis hetaera (Gerstaecker, 1871)
* Colotis hildebrandti (Staudinger, 1885)
* Colotis incretus (Butler, 1881)
* Colotis ione (Godart, 1819)
* Colotis lais (Butler, 1876)
* Colotis liagore (Klug, 1829)
* Colotis mananhari (Ward, 1870)
* Colotis pallene (Hopffer, 1855)
* Colotis phisadia (Godart, 1819)
* Colotis protractus Butler, 1876
* Colotis pleione (Klug, 1829)
* Colotis protomedia (Klug, 1829)
* Colotis regina (Trimen, 1863)
* Colotis rogersi (Dixey, 1915)
* Colotis ungemachi (Le Cerf, 1922)
* Colotis venosa (Staudinger, 1885)
* Colotis vesta (Reiche, 1849)
* Colotis vestalis (Butler, 1876)
* Colotis zoe (Grandidier, 1867)
SubgènereTeracolus (Swainson, 1833):
* Colotis eris (Klug, 1829)
* Colotis subfasciatus (Swainson, 1833)
Subgènere Cuneacolotis (Henning et al., 1997):
* Colotis agoye (Wallengren, 1857)
Subgènere Gideona (Klots, 1933):
* Colotis lucasi (Grandidier, 1867)
Estatus desconegut
* Colotis fallax (Wichgraf, 1913)

## Galeria

* Colotis danae
* Colotis etrida
* Colotis vesta

## Referències

* 1 2 «Funet» (en anglès). [Consulta: 14 abril 2016].

## Enllaços externs

* Pteron Imatges
* Seitz, Un. Brut de dau-Schmetterlinge der Erde 13: Dau Afrikanischen Tagfalter. XIII de plat 16 et seq.
# János Arany

János Arany (2 de març de 1817, Nagyszalonta - 22 d'octubre de 1882, Budapest) fou un bard hongarès de poesia èpica, considerat el més gran dels poetes èpics a Hongria.
La seva obra principal és la trilogia de Miklós Toldi, composta pels escrits Toldi de 1847, Toldi estéje de 1854 i Toldi szerelme, de 1848-1979, on es narren les aventures de Miklós Toldi, un cavaller hongarès del segle XIV que posseïa una força física extraordinària. La sèrie de texts foren rebuts amb admiració per un públic desitjós d'una literatura nacional de qualitat, en un llenguatge que tots poguessin entendre.
D'altres obres notables foren un fragment d'un poema èpica titulat Bolond Istók de 1850 i La mort del Rei Buda de 1864. L'escrit Őszikék el redactà poc abans de morir, on reflexiona d'una manera commovedora sobre la seva percepció d'incompliment personal i solitud.
# Casa Diviu

Casa Diviu és una casa del municipi de Cerdanyola del Vallès (Vallès Occidental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici unifamiliar, de planta rectangular, amb planta baixa, pis i golfes. Presenta coberta a dues vessants amb el carener perpendicular a la façana el Passeig Cordelles. El conjunt mostra la inspiració en l'estil gòtic (ús de finestres amb claustra, motllures guardapols amb permòdols, etc.). L'accés a l'edifici es realitza a través del jardí situat a la banda dreta de l'edifici. Les obertures són rectangulars. En l'actualitat, la casa ha quedat envoltada de construccions modernes.

## Història

L'edifici, bastit a inicis del segle XX en estil neogòtic, és obra d'Eduard M. Balcells i Buigas, arquitecte municipal de Cerdanyola del Vallès des del 1905. Es va restaurar a finals del segle xx.

## Referències

* 1 2 «Casa Diviu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].

## Enllaços externs

* Casa Diviu Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Abans i després

Abans i després (títol original: Before and After) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Barbet Schroeder el 1996. Ha estat doblada al català.

## Argument

Després de l'esgarrifós descobriment del cadàver d'una noia, les sospites de la policia recauen sobre el seu promès, el fill de la respectada pediatra del poble (Meryl Streep). La situació es complica perquè el noi desapareix. La pel·lícula tracta dels conflictes d'una família al voltant de la manera de defensar el fill sospitós d'homicidi. Els seus pares lluiten amb totes les seves forces per esbrinar la veritat del què ha passat; viuen en suspens perquè ignoren si el seu fill ha comès el crim del que se li acusa o si es troba en perill. No és un thriller, més aviat un drama psicològic... Ha de dir la veritat si això envia la seva família a la presó? És normal de testificar contra la seva família? Ningú no té la resposta.

## Repartiment

* Liam Neeson: Ben Ryan, el pare
* Meryl Streep: Carolyn Ryan, la mare
* Edward Furlong: Jacob Ryan, el fill
* Alfred Molina: Panos Demeris
* Julia Weldon: Judith Ryan, la filla
* John Heard: Wendell Bye
* Daniel von Bargen: Fran Conklin

## Crítica

"Film intens i molt recomanable. Intriga i suspens en un drama excel·lentment interpretat"

## Referències

* ↑ «Abans i després». esadir.cat.
* ↑ «Before and After». The New York Times.
* ↑ Morales, Fernando «Before and After». El País.