OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Criogenià

El Criogenià és el segon període geològic de l'era Neoproterozoica. El Criogenià inclou les glaciacions Sturtiana i Marinoana (glaciacions Varanger), i durà entre fa 850 milions anys fins fa 635 milions d'anys. Aquestes dates estan basades en la datació radiomètrica.
El nom deriva dels ètims grecs cryos ('fred glacial') i genesi ('naixement').
El nom ve donat pels dipòsits de glaç típics d'aquest període, que indiquen que durant aquest període, la Terra va sofrir les èpoques glacials més severes de la seva història, amb glaceres que s'estenien fins a l'equador. Aquestes glaciacions estan representades per dipòsits de til·lita al Congo, el Sàhara, Oman, Austràlia, la Xina, Nord-amèrica, Irlanda, Escòcia, Noruega i molts altres llocs arreu del món. Aquestes glaciacions se solen dividir en glaciació sturtiana (–750 fins a –700 milions d'anys) i la marinoana (fins a –635 milions d'anys). Els dipòsits de til·lita també es troben en llocs que durant el Criogenià estaven en latituds baixes, un fenomen que acabà amb la formulació de la hipòtesi de la «Terra bola de neu», que inclou la possibilitat d'una glaciació total dels oceans durant aquest període.
Les poblacions d'acritarcs s'esfondraren durant aquestes glaciacions, i es diu que el nivell d'oxigen en l'atmosfera terrestre va augmentar després de la glaciació. Hi ha uns quants detalls enigmàtics sobre aquesta glaciació, com ara l'existència de glaceres en zones equatorials o la presència de llims —que normalment són sediments d'aigua càlida— a sobre, a sota i dins dels dipòsits glacials. La reaparició de formacions de ferro bandat relacionades amb els períodes glacials suggereix que també hi havia un nivell baix i fluctuant d'oxigen.
Estudis paleomagnètics mostren una gran activitat de la deriva continental, fent que alguns geòlegs es preguntin si alguns d'aquests estranys fenòmens podrien haver estat causats per un moviment dels pols magnètics de la Terra, en lloc de per un moviment de plaques o una glaciació a baixes latituds. Bàsicament, una distribució molt desequilibrada de l'escorça continental fa que la rotació de la Terra tingui com a efecte una força centrífuga que fa que la Terra giri (mentre que el seu eix de rotació diària roman en la mateixa direcció) fins que la massa de continents es troba a l'equador; això causa una deriva continental aparent molt més ràpida que els processos normals.
Altres glaciacions globals ben conegudes inclouen la glaciació huroniana (–2.400 / –2.100 milions d'anys), la glaciació ordoviciana (-450 / –420 milions d'anys), la glaciació del Carbonífer-Permià (–360 / –260 milions d'anys) i la glaciació del Quaternari, que va començar fa 30 milions d'anys a l'Antàrtida i encara dura.

## Referències

* ↑ «Vocabulari de l'escala dels temps geològics». Institut Geològic de Catalunya. [Consulta: 23 novembre 2013].
# Awaous

Awaous és un gènere de peixos de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Taxonomia

* Awaous acritosus (Watson, 1994)
* Awaous aeneofuscus (Peters, 1852)
* Awaous banana (Valenciennes, 1837)
* Awaous commersoni (Schneider, 1801)
* Awaous flavus (Valenciennes, 1837)
* Awaous grammepomus (Bleeker, 1849)
* Awaous guamensis (Valenciennes, 1837)
* Awaous lateristriga (Duméril, 1861)
* Awaous litturatus (Steindachner, 1861)
* Awaous melanocephalus (Bleeker, 1849)
* Awaous nigripinnis (Valenciennes, 1837)
* Awaous ocellaris (Broussonet, 1782)
* Awaous personatus (Bleeker, 1849)
* Awaous tajasica (Lichtenstein, 1822)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Watson, R. E. 1994. Awaous (Awaous) acritosus, a new species of freshwater goby from southern New Guinea and northeastern Australia (Teleostei: Gobiidae). Ichthyol. Explor. Freshwaters v. 5 (núm. 4): 371-376.
* ↑ Peters, W. (C. H.). 1852. Diagnosen von neuen Flussfischen aus Mossambique. Monatsb. Akad. Wiss. Berlin 1852: 275-276, 681-685.
* ↑ Cuvier, G. & A. Valenciennes. 1837. Histoire naturelle des poissons. Tome douzième. Suite du livre quatorzième. Gobioïdes. Livre quinzième. Acanthoptérygiens à pectorales pédiculées. Hist. Nat. Poiss. v. 12: i-xxiv + 1-507 + 1 p., Pls. 344-368.
* ↑ Bloch, M. E. & J. G. Schneider. 1801. M. E. Blochii, Systema Ichthyologiae iconibus cx illustratum. Post obitum auctoris opus inchoatum absolvit, correxit, interpolavit Jo. Gottlob Schneider, Saxo. Berolini. Sumtibus Auctoris Impressum et Bibliopolio Sanderiano Commissum. Systema Ichthyol.: i-lx + 1-584, Pls. 1-110.
* 1 2 3 Cuvier, G. & A. Valenciennes. 1837. Histoire naturelle des poissons. Tome douzième. Suite du livre quatorzième. Gobioïdes. Livre quinzième. Acanthoptérygiens à pectorales pédiculées. Hist. Nat. Poiss. v. 12: i-xxiv + 1-507 + 1 p., Pls. 344-368.
* 1 2 3 Bleeker, P. 1849. Bijdrage tot de kennis der Blennioïden en Gobioïden van der Soenda-Molukschen Archipel, met beschrijving van 42 nieuwe soorten. Verh. Batav. Genootsch. Kunst. Wet. v. 22: 1-40.
* ↑ Duméril, A. H. A. 1861. Poissons de la côte occidentale d'Afrique. Arch. Mus. Natl. Hist. Nat. (París) v. 10 [for 1858]: 241-268, Pls. 20-23.
* ↑ Steindachner, F. 1861. Beiträge zur Kenntniss der Gobioiden. Sitzungsber. Math.-Naturwiss. Classe K. Akad. Wiss. Wien v. 42 (for 1860): 283-292, Pl. 1.
* ↑ Broussonet, P. M. A. 1782. Ichthyologia, sistens piscium descriptiones et icones. Decas I. Londres. Ichth. Decas I: 49 unnum. pages, incl. i-iv., Unnum. Pls. 1-11.
* ↑ Lichtenstein, M. H. C. 1822. Die Werke von Marcgrave und Piso Über die Naturgeschichte Brasiliens, erläutert aus den wieder aufgefundenen Original-Abbildungen. Abh. Akad. Wiss. Berlín, 1820-1821: 267-288.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ IUCN (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
# Amintore Galli

Amintore Galli (Perticara, Emília-Romanya, Itàlia, 12 d'octubre de 1845 - Rímini, Emília-Romanya, 8 d'octubre de 1919) fou un compositor, periodista i musicògraf italià.
Estudià en el Conservatori de Milà, i després fou director de l'Escola de Música de Finale i més tard aconseguí la plaça de professor d'història de la música del Conservatori Giuseppe Verdi de Milà, on tingué entre altres alumnes a Franco Vittadini i Giuseppe Pietri. Fou redactor del diari Il Secolo, i entre les seves composicions hi figuren:
* Il corno d'oro, òpera (Torí, 1876),
* David, òpera (1904).
* Espiazione, oratori,
* Cristo al Golgota, oratori,
* Totentans, per a baríton i orquestra,
* Un Quintet, per a instruments d'arc.
A més se li deuen els escrits:
* Arte fonetica, (1870),
* La música ed i musicisti dal secolo X sino ai nostri giorni, (1872),
* Trattato di contrappunto e fuga, (1877),
* La música dei greci, (1879),
* Sunto di lezioni, di storia, teoria ed estetica della música, (1880),
* Mannuale del capomusica, (1889),
* Il polifonista al pianoforte, (1889),
* Piccolo lessico del mucisista, (1891),
* Strumenti a strumentazione, (1897),
* Etnografia della música, (1898),
* Estetica della música, (1900),
* Del canto litúrgico cristiano,
* L'omofonia della chiesa latina e sua armonizzazione.,

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 25, pàg. 588 (ISBN 84-239-4525-1)
# Huliteri

L'huliteri (Hulitherium tomasetti) és una espècie de marsupial extint de la família dels diprotodòntids, dins el subordre dels vombatiformes. És l'única espècie del gènere Hulitherium.
L'huliteri visqué a Nova Guinea durant el Plistocè. Mesurava aproximadament 180 cm de llarg i 100 cm d'alçada, amb un pes d'uns 150 kg. L'huliteri sovint és anomenat el «panda marsupial», car probablement s'alimentava sobretot de bambú, com el panda gegant d'avui en dia.
# Jordanita globulariae

Jordanita globulariae és una espècie de lepidòpter ditrisi de la família dels zigènids (Zygaenidae) molt comuna a Europa. Es troba des de la península Ibèrica fins a l'Ural.

## Referències

* ↑ C. M. Naumann & W. G. Tremewan, The Western Palaearctic Zygaenidae Stenstrup, Apollo Books, 1999, pàgina 138, ISBN 87-88757-15-3, S. 138
# Azolla

Azolla és un gènere de falgueres de la família Salviniaceae (abans classificat dins la seva pròpia família (Azollaceae).
La seva morfologia és molt especialitzada, ja que són de mida molt menuda i no s'assemblen a les falgueres convencionals.
Comprèn set espècies de falgueres aquàtiques i una planta d'aquest gènere podria haver desencadenat el refredament global que portà a les glaciacions del Plistocè.
Totes les espècies d'aquest gènere estan catalogades com a exòtiques invasores arreu del territori espanyol. Entre altres, això implica que està prohibit comercialitzar-la i introduir-la al medi natural. Tampoc es poden reintroduir exemplars que hagin estat extrets de la natura.

## Taxonomia

* Azolla caroliniana Willd. - falguera d'aigua
* Azolla filiculoides Lam.
* Azolla japonica Franch. & Sav.
* Azolla mexicana Presl
* Azolla microphylla Kaulf.
* Azolla nilotica Decne. ex Mett.
* Azolla pinnata R.Br.

## Ecologia

Azolla sura en la superfície de l'aigua gràcies a nombroses i petites fulletes i té les arrels penjades en l'aigua. Formen una relació simbiòtica amb un cianobacteri (Anabaena azollae), que fa la fixació de nitrogen atmosfèric que nodreix la planta. Per això Azolla pot colonitzar ràpidament grans superfícies d'aigua. El fòsfor aleshores esdevé l'element limitant pel creixement però en condicions d'eutrofització hi ha una explosió vegetativa.
Es fa servir aquesta planta com a fertilitzant especialment a l'Àsia en el conreu de l'arròs.
Tanmateix la planta es comporta també com una important mala herba tot i que no suporta les glaçades. La legislació de l'estat considera les espècies del gènere Azolla com a espècies exòtiques invasores.

## Reproducció

Azolla es reprodueix sexualment i asexualment per divisió. Produeix (al contrari de la majoria de les falgueres) dues menes d'espores.

## Ús com aliment

Es fa servir com a farratge per al bestiar.

## Paleontologia climàtica

Els estudis de la climatologia àrtica mostren que Azolla hauria tingut un gran paper en contrarestar l'efecte hivernacle que va tenir lloc fa 55 milions d'anys i va portar a una glaciació.

## Referències

* ↑ PPG I «A community-derived classification for extant lycophytes and ferns». Journal of Systematics and Evolution, 54, 6, 2016, p. 563–603. DOI: 10.1111/jse.12229.
* ↑ Ministeri d'Agricultura, Alimentació i Medi Ambient «Reial decret 630/2013, de 2 d'agost, pel qual es regula el Catàleg espanyol d'espècies exòtiques invasores.». BOE, Suplement en llengua catalana al núm. 185, dissabte 3 agost 2013, p. Secc. I. p. 18 [Consulta: 19 març 2019].
* ↑ «Azolla caroliniana». Noms de plantes. Corpus de fitonímia catalana. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 4 novembre 2023].
* ↑ «Real Decreto 630/2013, de 2 de agosto, por el que se regula el Catálogo español de especies exóticas invasoras.» (en espanyol). Butlletí Oficial de l'Estat, 03-08-2013. [Consulta: 4 novembre 2023].
* Scagel, R. F., Bandoni, R. J., Rouse, G. E., Schofield, W. B., Stein, J. R., & Taylor, T. M. C. (1966). An Evolutionary Survey of the Plant Kingdom. Wadsworth.

## Enllaços externs

* Flora of China: Azolla species list
* Flora of North America: Azolla
# Amis Unal Alá

Amís Unal Alá (Barcelona, 17 de gener de 1842 - Girona, 18 de febrer de 1913) fou un fotògraf i gravador.
Amis Unal d'Ala s'estableix a Figueres el 1864 com a operador de la sucursal de la "Fotografia Española de Barcelona" que estava situada al segon pis del núm 17 del carrer Avinyonet. L'any següent s'associa amb el fotògraf Pau Font per obrir la galeria Unal i Font que deixarà el 1966 per traslladar-se a Girona. Començarà treballant com a operador del gabinet de Joaquim Massaguer al carrer Miquel Oliva i Prat. Després d'un breu projecte amb L. A, Belluga i s'associarà amb Tomàs Marca per obrir una galeria a la plaça Independència fins al 1870.

## Bibliografia

* Joan BOADAS i RASET; Lluís-Esteve CASELLAS i SERRA; Teresa GARCIA ... [et al.], Girona: guia de fons en imatge, (Guies urbanes; 9). Girona: Ajuntament de Girona. Centre de Recerca i Difusió de la Imatge (CRDI), 1999, p. 28-30.
* Dolors GRAU i FERRANDO, Un diccionari de fotògrafs. Una eina per a la datació de les imatges. Treball del Màster d'Arxivística 1994-1995, Girona, p. 113-115.
* Emili MASSANAS, “Els “retratistes”, cronistes fotogràfics d'una època” a Revista de Girona, núm. 131 (novembre-desembre 1988). p. 16-17.
* Unal: 120 anys de fotografia, Ajuntament de Girona, Col·lecció Girona en imatges 5, 1986.
* Jep MARTÍ; David IGLÉSIAS. Fotografia Unal. Girona: Ajuntament de Girona; Rigau Editors. 2015 (Girona Fotògrafs; 12).

## Enllaços externs

* El treball fotogràfic d'Amís Unal i de la seva galeria, Fotografia Unal, es pot consultar en línia al web del Centre de Recerca i Difusió de la Imatge (CRDI) de l'Ajuntament de Girona.
* Portal Clifford. Portal dels fotògrafs del segle xix a Espanya.
# Hullettia

L'Hullettia és un gènere de la tribu de les artocàrpies que agrupa espècies d'arbres tropicals, similars als del gènere Artocarpus.

## Taxonomia

* Hulletia dumosa
* Hulletia griffithiana
# Los santos inocentes (novel·la)

Los santos inocentes és una novel·la de Miguel Delibes publicada l'any 1981, que està ambientada als terrenys d'una hisenda d'Extremadura a la dècada del 1960.

## Argument

Una família de pagesos formada per en Paco, la Régula i els seus quatre fills, Nieves, Quirce, Rogelio i Charito (la niña chica), viuen en una humil cada al servei dels senyors de la hisenda. Treballen, obeeixen i suporten humiliacions dels seus amos sense cap queixa. L'únic anhel de la família és que els seus fills estudiin perquè millorin les seves condicions de vida. La Charito, la filla més gran, anomenada per tots La Niña Chica, pateix paràlisi cerebral i està confinada a casa, estirada al llit o en braços d'algun dels habitants.
A la família aviat se li suma la presència d'Azarías, el germà de Régula, que ve a viure amb ells quan és acomiadat d'una hisenda propera. Azarías és un personatge innocent, amb dificultats cognitives i que sent una gran estima per una cria de gralla a la qual anomena la Milana Bonita.
La vida a la hisenda segueix la mateixa rutina de sempre: uns manen i els altres obeeixen; tenen lloc esdeveniments familiars, caceres i festes a la casa gran. En una d'aquestes caceres el señorito Iván mata amb la seva escopeta a la gralla d'Azarías, el que acaba provocant una resposta per part d'aquest últim, que acaba penjant al señorito.
Los santos inocentes és una denúncia moral contra el latifundisme, la injustícia social que provoca i les conseqüències que té sobre la vida dels individus, és a dir, la brutal jerarquització de la societat que provoca la seva deshumanització.

## Temes principals de la història

Els principals temes de la novel·la de Delibes són:
* L'opressió dels pagesos per part dels senyors.
* El menyspreu i la manca d'atenció cap als servents de les classes socials acomodades.
* La incultura generalitzada que patien les classes baixes de l'època.
* La ressignació dels membres de les classes socials més baixes a acceptar una suposada condició inferior, gairebé animal.
* La cacera.
* El tracte cap a la discapacitat intel·lectual i física, moderada o profunda, així com la integració d'aquestes persones a la societat rural de l'Espanya franquista.

## Personatges

A les novel·les de Delibes apareixen dos tipus de personatges: els senzills, que són purs, innocents i íntegres, cap els quals es pot sentir simpatia, i els inautèntics, que són gent acomodada i orgullosa, preocupada per les aparences i que poden causar rebuig.
# Pioneer 4

La Pioneer 4 fou una sonda espacial no tripulada del programa Pioneer de la NASA, llançada el març de 1959 amb l'objectiu de realitzar un sobrevol de la Lluna i entrar en òrbita heliocèntrica. La sonda assolí els objectius previstos i es convertí, així, en la primera sonda dels Estats Units en escapar de la gravetat de la Terra. Seguia en òrbita heliocèntrica el 1969, últim moment en què es pogué contactar.

## La missió

Després d'un llançament sense problemes el 3 de març de 1959 a les 17:11 UT, la Pioneer 4 assolí el seu objectiu primari: una trajectòria Terra-Lluna, retornà dades sobre radiació i constituí un valuós experiment sobre seguiment de vehicles espacials. La sonda passà a 60.000 km de la superfície lunar (sobre el punt 7,2° E – 5,7° S) el 4 de març de 1959 a les 22:25 UT i a una velocitat de 7.230 km/h. La distància no fou suficient per activar el sensor fotoelèctric. La sonda seguí transmetent dades sobre radiació durant 82 hores, fins a una distància de 658.000 km 1 i entrà en una òrbita heliocèntrica, passant pel periheli el 18 de març de 1959 a les 01:00 UT. Se la va poder seguir fins a l'any 1969, en què encara seguia en la seva òrbita heliocèntrica.

## Disseny de la sonda

La Pioneer 4, igual que la Pioneer 3, era una sonda en forma de con, de 51 cm d'altura i 23 cm de diàmetre a la seva base. El con estava fabricat de fibra de vidre, recobert d'una capa fina d'or, per fer-lo conductor, i pintat de bandes de color blanc per poder mantenir la temperatura entre 10 i 50 °C. A la punta disposava d'una petita antena i a la base es trobaven les bateries de mercuri i un sensor fotoelèctric, pensat per activar-se al passar a menys de 30.000 km de la Lluna. Al centre del con hi havia una font d'alimentació elèctrica i dos tubs Geiger-Müller.
Es va dissenyar un nou sistema de ràdio anomenat Trac (E) Tracking And Communication (Extraterrestrial) . Trac (E) que era una part integral del Complex de comunicacions espacials de Goldstone Deep Space

## Referències

* ↑ «Pioneer 4 - NASA Science» (en anglès americà). science.nasa.gov, 14-11-2017. [Consulta: 2 març 2025].
* ↑ «Pioneer 4». NASA Space Science Data Coordinated Archive, 02-03-2025.
* ↑ Heacock, Raymond L. «Lunar photography: Techniques and results» (en anglès). Space Science Reviews, 8, 2, 01-04-1968, pàg. 214–257. DOI: 10.1007/BF00227564. ISSN: 1572-9672.
* ↑ Brockman, M. H.; Buchanan, H. R.; Choate, R. L.; Malling, L. R. «Extraterrestrial radio tracking and communications» (en anglès). Proceedings of the IRE, 11-12-1959, pàg. 643-654.
# Porta i tanca de la Finca Miralles

La porta i tanca de la Finca Miralles és una obra d'Antoni Gaudí situada al passeig de Manuel Girona de Barcelona, declarada bé cultural d'interès nacional.

## Història

A principis del segle xx, l'empresari Hermenegild Miralles i Anglès (1859-1931) va encarregar a l'arquitecte reusenc Domènec Sugrañes i Gras un xalet inspirat en la barraca valenciana, al costat de la qual hi havia una altra més petita per als masovers. Gaudí, de qui Sugrañes fou col·laborador a La Pedrera i a la Sagrada Família, s'encarregà del mur de tanca i la porta d'accés de la finca.
Finalment, el conjunt fou enderrocat cap al 1965, i se'n van salvar una part del mur i la porta, que foren restaurats els anys 1977-1978, amb la reconstrucció de la marquesina i la supressió dels pilars i la reixa del portal gran, obra de Sugrañes.

## Descripció

Del mur només s'ha conservat un fragment de 36 m de llarg, de perfil ondulat i de secció que es va fent més estreta a la part superior, sobre el qual hi ha una reixa de xarxa metàl·lica rematada amb punxes.
La porta, unida orgànicament al mur, consta de dos portals, el menor dels quals conserva la reixa de ferro original. Al gran hi ha una escultura de bronze de Gaudí de mida natural, feta per l'escultor Joaquim Camps el 1999, època de l'última restauració. Entre les dues obertures, un plafó enfonsat contindria un rètol de cartó pedra, material fabricat pel propietari.
Les portes estan cobertes per una teulada a dues aigües, a mode de marquesina. Les teules estan fetes de fibrociment, tot i que originalment eren de cartó pedra. Està tensada amb uns elements metàl·lics trenats i coronada per una creu gaudiniana de quatre aspes, amb perfil sinuós, de ferro forjat, procedent del xalet-barraca.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Porta i tanca de la Finca Miralles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 3 4 5 «Portal d'entrada de la Casa Miralles». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 3 4 «FINCA I CASA MIRALLES. Passeig Manuel Girona (1919-1960's)». Barcelofília (blog). Miquel Barcelonauta, 23-10-2014.

## Vegeu també

* Obres d'Antoni Gaudí

## Enllaços externs

* «Tanca i portal de la finca Miralles». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* «Guia temàtica Biblioteca ETSAB: Porta i tanca de la Finca Miralles». UPCommons.
# Eduard Molner i Closas

Eduard Molner i Closas és professor universitari, creador escènic i escriptor. Doctor en Història Contemporània per la Universitat de Barcelona, ha estat el cap d’estudis del Grau en Arts Escèniques de la Universitat de Girona (Escola Universitària ERAM), càrrec des del qual va organitzar i desplegar aquests estudis. Ha estat comissari amb Xavier Albertí de l’exposició «Paral·lel 1894-1939», que es va poder veure al Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (2012-2013), i que va merèixer el Premi de l’Associació de Crítics d’Art de Catalunya 2013 i un Aplaudiment FAD Sebastià Gasch 2013.
És autor del llibre Sala Beckett 20 anys (2009, Sala Beckett) i és coautor també del llibre Carrer i escena. El Paral·lel 1892-1939 (2012, Viena edicions i Ajuntament de Barcelona). L’any 2019 va rebre el I Premi Teresa Cunillé a la recerca teatral, per l’estudi Baixant de la Font del Gat o la Marieta de l’ull viu, un exemple d’èxit del Paral·lel de la dècada dels vint, integrat en el volum que teniu a les mans. Ha co-dirigit l’equip de Barcelona – Girona (ERAM – UdG) del projecte de recerca internacional Pleasurescapes Port Cities. Transnational Forces of Integration, dotat amb fons europeus, al voltant de la cultura popular en ciutats portuàries europees. Ha col·laborat habitualment en el suplement Cultura-s de La Vanguardia i en diverses publicacions. També ha centrat la seva atenció en el desplegament de la consciència en el camp de les arts escèniques.

## Referències

* https://llibreria.diba.cat/cat/llibre/el-parallel-fent-pais_68039