OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Capella de la Sang (Lleida)

La Capella de la Sang és un monument de la ciutat de Lleida protegit com a bé cultural d'interès nacional, en la categoria de Monument Històric.

## Descripció

Del conjunt de les edificacions, refetes en el segle xix per l'arquitecte lleidatà Agàpit Lamarca, inclòs sovint dins les tendències de gust neoclàssic, el més rellevant és la portada renaixentista del mur lateral. Obra probablement del segon quart del segle xvi, ha estat atribuïda a Gil de Morlanes, col·laborador de Damià Forment. És una portada constituïda per dos cossos, el més baix conté l'obertura en arc de mig punt entre dues pilastres adossades que, igual que l'entaulament que sostenen, estan decorades amb grotescs i flanquejades per bandes ornamentades amb trofeus. Un escut a la clau de l'arc, medallons amb angelots als carcanyols i un motllurat geometrizant resseguint l'arcada, completen la decoració d'aquest cos baix. L'entaulament sosté el cos superior compost per tres fornícules amb petxina separades per pilastres, que contenien sengles estàtues de sants, segons testimonis fotogràfics de principis de segle. Al damunt, un frontó triangular té el seu interior la figura, de mig cos, de Déu Pare. La transició entre la diferent amplada dels dos nivells sobreposats es fa mitjançant volutes zoomòrfiques.
Aquesta obra lleidatana forma part d'un grup de portades catalanes del mateix tipus que la de l'avantsala capitular i de Santa Maria la Vella, el claustre de la Seu Vella de Lleida, les dels Reials Col·legis de Tortosa (1564,1578 i 1585) i la de Sarroca de Segrià, que per a J. Garriga traslladen a Catalunya models d'ascendència castellanoaragonesa.

## Història

La Congregació de la Puríssima Sang, adquirí el 1803 l'església del convent dels hospitalers de Sant Antoni de Vienne, que aleshores passà a ser l'avui anomenat Oratori de la Sang. L'esmentat orde, mendicant hospitaler, s'establí a Lleida a finals del segle xiii i aprofità les construccions d'un hospital fundat a principis del mateix segle per Pere de Déu. Ubicat extramurs, al peu del turó de Gardeny, dona nom al que més endavant seria raval de sant Antoni, i fou englobat dins les muralles el 1483. Els antonians hi residiren fins al 1788, any de l'extinció de l'Institut. Tot i que els seus béns passaren a altres institucions benèfiques l'església restà oberta al culte.

## Vegeu també

* Capella de Sant Jaume (Lleida)

## Referències

* ↑ Acord GOV/112/2016, de 26 de juliol, pel qual es declara bé cultural d'interès nacional, en la categoria de monument històric, la capella de la Sang, a Lleida i se'n delimita l'entorn de protecció (DOGC, núm. 7.172, de 28/07/2016).
* 1 2 3 «Capella de la Sang». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 març 2013].
# Estació de Picanya

L'estació de Picanya és una estació de les línies 1, 2 i 7 de Metrovalència. Es troba al municipi de Picanya (l'Horta Sud), al carrer Jaume I. Fou inaugurada el 8 d'octubre del 1988, juntament amb la resta d'estacions de les línies 1 i 2.

## Referències

* ↑ «Las estaciones de Metrovalencia de l'Horta, Camp de Túria y la Ribera han aportado 24 millones de viajeros y viajeras en 2019» (en castellà). www.gva.es. [Consulta: 8 maig 2021].
* ↑ «Mapa del metro de Valencia, España». mapa-metro.com. [Consulta: 8 maig 2021].

## Vegeu també

* Metrovalència
* Línia 1 (Metrovalencia)
* Línia 2 (Metrovalencia)
* Línia 7 (Metrovalencia)
# Àcid gàl·lic

L'àcid gàl·lic és un àcid orgànic també conegut com a àcid 3,4,5-trihidroxibenzoic, que es troba a les agalles de les fulles del te, en l'escorça del roure i altres plantes. La fórmula química és C₆H₂(OH)₃COOH. L'àcid gàl·lic es troba tant en forma lliure com formant part de tanins. El nom se li va donar per la font més habitual d'on s'obté: les agalles o cecidis del roure (galle en francès). Les sals i els èsters derivats d'aquest àcid s'anomenen gal·lats.
En la indústria farmacèutica es fa servir com a patró per determinar el contingut en fenols de diversos anàlits mitjançant el reactiu de Folin-Ciocalteu; els resultants s'anoten com equivalents d'àcid gàl·lic. També es fa servir per a sintetitzar l'alcaloide al·lucinogen mescalina o 3,4,5-trimetoxifenetilamina.
L'àcid gàl·lic és una de les substàncies emprades per Angelo Mai per veure la part oculta d'un palimpsest.

## Referències

* LD Reynolds and NG Wilson, “Scribes and Scholars” 3rd Ed. Oxford: 1991. pp193–4.
* ↑ S. M. Fiuza. «Phenolic acid derivatives with potential anticancer properties––a structure–activity rel999ationship study. Part 1: Methyl, propyl and octyl esters of caffeic and gallic acids». Elsevier.
* ↑ Andrew Waterhouse. «Folin-Ciocalteau Micro Method for Total Phenol in Wine». UC Davis. Arxivat de l'original el 2008-03-27. [Consulta: 11 febrer 2011].
# Urhobo

L'urhobo és una llengua edoid que parlen els urhobos, un grup ètnic que habita a l'Estat del Delta, al sud de Nigèria. L'urhobo és proper a les llengües okpe i uvwie, que a vegades són considerats dialectes seus. L'urhobo està amenaçat per l'impacte del pidgin nigerià de l'anglès.

## Fonologia

L'urhobo té un sistema reduït, comparat al proto-edoid, que té set vocals que formen dos tipus harmònics: /i e a o u/ i /i ɛ a ɔ u/. Té un inventari de consonants conservador, si tenim en compte les llengües edoid. Manté tres nasals i només cinc consonants orals, /ɺ, l, ʋ, j, w/. També té alòfones nasals abans de les vocals.
| | Labial | Labiodental | Alveolar | Palatal | Velar | Labio-velar | Glotal |
| Nasal | m | | n | ɲ | | | |
| Oclusiva | p b | | t d | c ɟ | k ɡ | k͡p ɡ͡b | |
| Fricativa | ɸ | f v | s z | ɕ ʑ | ɣ | | h |
| Vibrant | | | r̝ | | | | |
| Bategant | | | ɺ [ɾ̃] | | | | |
| Aproximant | | ʋ [ʋ̃] | l [n] | j [ɲ] | | w [ŋʷ] | |

## Exemples

Temu: Una substància o persona que aconsegueix o una posició o un estatus.
* És com originari de Atamu/Atumu, que significa "sol".

## Grup lingüístic i relació amb altres llengües

L'urhobo és una llengua edoid del sud-oest, que forma part de la família de les llengües Benué-Congo, que són llengües nigerocongoleses. Les altres llengües d'aquest grup lingüístic són l'eruwa, l'okpe, l'isoko i l'uvbie.

## Diccionaris

Els diccionaris d'urhobo han estat compilats per Ukere, Osubele i Julius Arerierian. La Fundació per les Llengües en perill ha compilat un diccionari multilingüe de l'anglès a l'okpe, l'urhobo i l'uvwie. A internet hi ha un diccionari urhobo-anglès que hi ha a urhobo.net i Glosbe.com ofereix un altre diccionari urhobo-anglès en línia a internet.

## Sociolingüística

Segons l'ethnologue, l'urhobo és una llengua desenvolupada (EGIDS 5), gaudeix d'un ús vigorós, una literatura i una forma estandarditzada que té prop d'un milió de parlants. L'urhobo s'ensenya a les escoles primàries i la bíblia s'hi va traduir el 1977. S'escriu en alfabet llatí.

## Dialectologia i geo-lingüística

Segons l'ethnologue, l'urhobo es parla a l'estat del Delta, al sud de Nigèria, a les LGAs d'Ethiope i d'Ughelli, tot i que urhobolàndia ocupa moltes més àrees de govern local del centre d'aquest estat (Sapele, Okpe, Uvwie, Warri i Udu).
Els dialectes de l'urhobo són l'agbarho, l'agbon, l'udu i l'ujevwe.

## Referències

* ↑ «Urhobo». joshuaproject.net. [Consulta: 10 juliol 2014].
* ↑ Archangeli & Pulleyblank, 1994. Grounded phonology, p 181ff
* ↑ «Southwestern». ethnologue. [Consulta: 14 juliol 2014].
* ↑ Obakponovwe Ukere, Anthony. «Urhobo-English Dictionary». Cambridge: urhobo.net, 2005. [Consulta: 10 juliol 2014].
* ↑ «Urhobo anglès diccionari en línia». glosbe. [Consulta: 10 juliol 2014].
* ↑ «Urhobo in the Language Cloud». ethnologue. [Consulta: 10 juliol 2014].
* 1 2 3 «Urhobo». ethnologue. [Consulta: 10 juliol 2014].
* ↑ «urhoboland and its Local Government Areas». Urhobo Historical Society. [Consulta: 10 juliol 2014].

## Enllaços externs

* Recurcos sobre l'urhobo a OLAC.
# Antoni Vila i Casas

Antoni Vila Casas (Barcelona, 27 de novembre de 1930 - Barcelona, 14 de setembre de 2023) fou un empresari, divulgador de la indústria farmacèutica, filantrop i mecenes català. Fou germà de l'advocat i escriptor Enric Vila i Casas.

## Biografia

Fill d'Enric Vila Miquel (1894 - 1942), doctor en Dret, i de Montserrat Casas Presas. El 1956 es llicencià en farmàcia per la Universitat de Barcelona i el 1960 fou fundador i president del consell d'administració de Laboratoris Prodes (Prodesfarma), que el 1995 es fusionà amb els Laboratoris Almirall. A més d'empresari, ha destacat com a mecenes de nombroses iniciatives culturals. El 1986 creà la Fundació Vila Casas, de la qual n'era president, i que des d'aleshores ha obert uns quants museus d'art a Torroella de Montgrí (Museu Palau Solterra), a Barcelona (Espais Volart i Museu Can Framis) i a Palafrugell (Museu Can Mario).
També fou membre del Consell Social de la Universitat de Barcelona, de la Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi i de la Reial Acadèmia de Farmàcia de Catalunya. El 1996 rebé la Gran Creu de l'Orde del Mèrit Civil, el 1999 li fou atorgada la Creu de Sant Jordi i el 2004 el premi Montblanc al mecenatge, que concedeix la Fundació Montblanc. Morí el 14 de setembre de 2023 a Barcelona, als 92 anys.

## Premis i reconeixements

* 1997 - Gran Creu de l'Orde del Mèrit Civil.
* 1999 - Creu de Sant Jordi.
* 2004 - Premi Montblanc al mecenatge.
* 2012 - Medalla d'Or al Mèrit Cultural de l'Ajuntament de Barcelona.
* 2022 - Medalla d'Or de la Generalitat de Catalunya

## Referències

* 1 2 3 «Antoni Vila i Casas». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Antoni Vila Casas». Fundació Vila Casas. [Consulta: 24 octubre 2014].
* ↑ «Mor Antoni Vila Casas, fill adoptiu de Palafrugell», 15-09-2023. [Consulta: 15 setembre 2023].
* ↑ Segura, Cristian «Entrevista a Antoni Vila Casas». Diari Ara [Barcelona], 25-05-2012, p.29. ISSN: 2014-010X.
* ↑ «Antoni Vila Casas: «El dia que em mori, que no ho diguin a ningú»», 16-09-2023. [Consulta: 2 març 2025].
* ↑ «Enrique Vila Miquel» (en castellà). La Vanguardia [Barcelona], 01-04-1942, pàg. 9 [Consulta: 20 juliol 2020].
* ↑ «La fotografia de la Fundació Vila Casas». RTVE, 01-12-2010. [Consulta: 6 març 2011].
* ↑ «Mor als 92 anys el farmacèutic Antoni Vila Casas, un dels grans mecenes de l'art català». CCMA.cat, 16-09-2023. [Consulta: 18 setembre 2023].
* ↑ «BOE-A-1997-17502 Real Decreto 1349/1997, de 1 de agosto, por el que se concede la Gran Cruz de la Orden del Mérito Civil a don Antonio Vila Casa.» (en castellà). BOE.es. [Consulta: 18 setembre 2023].
* ↑ «L'Ajuntament de Barcelona atorgarà la Medalla d'Or al Mèrit Cultural al mecenes Antoni Vila Casas». Diari Ara [Barcelona], 26-10-2012. ISSN: 2014-010X.
* ↑ «El Govern atorga la medalla d'Or de la Generalitat a Roser Capdevila i a Antoni Vila Casas» (en anglès). [Consulta: 6 setembre 2022].

## Enllaços externs

* Biografia d'Antoni Vila i Casas a la Fundació Catalunya Oberta Arxivat 2010-09-26 a Wayback Machine.
# Beniamino Carelli

Beniamino Carelli (Nàpols, 9 de maig de 1833 – idem. 14 de febrer de 1921) fou un celebrat cantant, pedagog i compositor italià. Era pare de Emma (soprano) i d'Augusto (pintor).
Fou deixeble de Mercadante en el Liceu Musical de Nàpols, i també molt conegut com a mestre de cant. Apassionat de l'art i la literatura, convertí casa seva en una espècie de saló intel·lectual, al que hi acudien personalitats de renom, com la poetessa Matilde Serao i el tenor Fernando de Lucia.

## Referències

* ↑ Masutto, Giovanni. I maestri di musica italiani del secolo xix: notizie biografiche. G. Cecchini, 1834, p. 36-37.
* ↑ Cowgill, Rachel; Poriss, Hilary. The Arts of the Prima Donna in the Long Nineteenth Century. OUP USA, 12 de juliol de 2012, p. 275. ISBN 978-0-19-536588-7.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 11, pàg. 226. (ISBN 84-239-4511-1)
# Àcid heneicosanoic

L'àcid heneicosanoic (anomenat també, de forma no sistemàtica, àcid heneicosílic) és un àcid carboxílic de cadena lineal amb vint-i-un àtoms de carboni, la qual fórmula molecular és ${\ce {C21H42O2}}$. En bioquímica és considerat un àcid gras, i se simbolitza per C21:0.
L'àcid heneicosanoic a temperatura ambient és un sòlid blanc que fon a 74,3 °C. És soluble en totes proporcions en cloroform i dietilèter i molt soluble en etanol. Es troba en el greix de la llet humana. Forma part dels fosfolípids que lubriquen la zona de contacte del cartílags amb les articulacions i és un component d'àcids grassos dels glòbuls vermells. És present en els bolets Armillaria tabescens, cama-sec de soca Armillaria mellea i Armillaria gallica.

## Referències

* ↑ «LipidBank - Fatty acid(DFA0021)». Arxivat de l'original el 2018-02-21. [Consulta: 20 febrer 2018].
* ↑ Pubchem. «Heneicosanoic acid» (en anglès). [Consulta: 20 febrer 2018].
* ↑ Cox, K.D.; Scherm, H.; Riley, M.B. «Characterization of Armillaria spp. from peach orchards in the southeastern United States using fatty acid methyl ester profiling». Mycological Research, 110, 4, pàg. 414–422. DOI: 10.1016/j.mycres.2005.12.004.
# Uruguay Athletic Club

L'Uruguay Athletic Club fou un club de futbol uruguaià de la ciutat de Montevideo.
Va ser fundat el 10 d'agost de 1898, per la fusió de American i Nacional F.C. Tenia el seu terreny de joc a Punta Carretas.
Fou un dels membres fundadors de l'Associació Uruguaiana de Futbol, juntament amb CURCC, Albion i Deutscher, el 1900. Va jugar a la primera divisió nacional entre 1900 i 1903 abans de ser dissolt el 1904.

## Referències

* 1 2 Historia del Club Nacional de Football - Los orígenes Arxivat 2016-03-05 a Wayback Machine. on Santillana website
* ↑ Historia de la Asociación Arxivat 2014-11-29 a Wayback Machine. on AUF website
* ↑ Uruguay – List of Final Tables 1900-2000 by Dinant Abbink and Martín Tabeira on RSSSF
# Capoeta

Capoeta és un gènere de peixos de la família dels ciprínids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Conservació

Les espècies Capoeta antalyensis, Capoeta bergamae i Capoeta pestai es troben en perill d'extinció.

## Taxonomia

* Capoeta aculeata (Valenciennes, 1844)
* Capoeta angorae (Hankó, 1925)
* Capoeta antalyensis (Battalgil, 1943)
* Capoeta baliki (Turan, Kottelat, Ekmekçi & Imamoglu, 2006)
* Capoeta banarescui (Turan, Kottelat, Ekmekçi & Imamoglu, 2006)
* Capoeta barroisi (Lortet, 1894)
* Capoeta bergamae (Karaman, 1969)
* Capoeta buhsei (Kessler, 1877)
* Capoeta capoeta (Güldenstadt, 1772)
* Capoeta damascina (Valenciennes, 1842)
* Capoeta ekmekciae (Turan, Kottelat, Gülsün Kirankaya & Engin, 2006)
* Capoeta erhani (Turan, Kottelat & Ekmekçi, 2008)
* Capoeta fusca (Nikolskii, 1897)
* Capoeta javanica (Bleeker, 1855)
* Capoeta kosswigi (Karaman, 1969)
* Capoeta micracanthus (Günther, 1868)
* Capoeta pestai (Pietschmann, 1933)
* Capoeta sieboldii (Steindachner, 1864)
* Capoeta tinca (Heckel, 1843)
* Capoeta trutta (Heckel, 1843)
* Capoeta turani (Özulug & Freyhof, 2008)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ IUCN (anglès)
* 1 2 3 Turan, D., M. Kottelat, F. G. Ekmeçi & H. O. Imamoglu. 2006. A review of Capoeta tinca, with descriptions of two new species from Turkey (Teleostei: Cyprinidae). Rev. Suisse Zool. v. 113 (núm. 2): 421-436.
* ↑ Güldenstädt, A. J. von. 1773. Cyprinus capoeta et Cyprinus mursa. Novi Commentarii Academiae Scientiarum Imperialis Petropolitanae v. 17: 507-521, Pls. 8-9.
* ↑ Turan D., M. Kottelat & F.G. Ekmekçi. 2008. Capoeta erhani, a new species of cyprinid fish from Ceyhan River, Turkey (Teleostei: Cyprinidae). Ichthyol. Explor. Freshwaters, Vol. 19, Núm. 3, pp. 263-270.
* ↑ Özulug, M. & Freyhof, J. (2008): Capoeta turani, a new species of barbel from River Seyhan, Turkey (Teleostei: Cyprinidae). Ichthyological Exploration of Freshwaters, 19 (4): 289-296.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ NCBI (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ ITIS (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
* uBio (anglès)
# Bryaninops nexus

Bryaninops nexus és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 2,3 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al Japó i Austràlia.

## Referències

* ↑ Smith J. L. B. 1959. Gobioid fishes of the families Gobiidae, Periophthalmidae, Trypauchenidae, Taenioididae and Kraemeriidae of the western Indian Ocean. Ichthyol. Bull. J. L. B. Smith Inst. Ichthyol. Núm. 13. 185-225.
* ↑ «Bryaninops nexus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Birdsong, R. S., Murdy, E. O. i Pezold, F. L., 1988. A study of the vertebral column and median fin osteology in gobioid fishes with comments on gobioid relationships., Bull. Mar. Sci., 42:174-214.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Gill, H. S. 1994. Phylogenetic relationships of the members of the Bathygobius and Priolepis groupings (sense Birdsong et al., 1988) which posess a longitudinal papillae pattern. Proceedings of the Fourth Indo-Pac. Fish Conference, Bangkok, Tailàndia: 42-59.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hoese, D.F. 1986: Gobiidae. p. 774-807. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (eds.) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín, Alemanya.
* Hoese, D. F. i H. K. Larson 2006. Gobiidae (pp. 1612-1697). A: Zoological Catalogue of Australia. Vol. 35. Fishes.
* Larson, H. K. 1985. A revision of the gobiid genus Bryaninops (Pisces), with a description of six new species. The Beagle (Occasional Papers of the Northern Territory Museum of Arts and Sciences) v. 2 (núm. 1): 57-93.
* Larson, H. K. 1986. The species of the commensal goby genus Bryaninops and related genera [Resum]. P. 947. A: Uyeno et al. (eds.) 1986 [ref. 6147]. Indo-Pacific Fish Biology.
* Larson, H. K. 1987. A new species of Bryaninops (Pisces: Gobiidae) with notes on new records of three species of the genus. The Beagle, Records of the Northern Territory Museum of Arts and Sciences v. 4 (núm. 1): 139-145.
* Larson, H. K. 1990. A revision of the commensal gobiid genera Pleurosicya and Luposicya (Gobiidae), with descriptions of eight new species of Pleurosicya and discussion of related genera. The Beagle, Records of the Northern Territory Museum of Arts and Sciences v. 7 (núm. 1): 1-53.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Club Escacs Manresa

El Club Escacs Manresa és una entitat esportiva de Manresa. La seva seu social era al Passeig de Pere III núm. 22.
Fundat l'any 1928 per Ricard Riu i Roca, fou el club més destacat de Manresa durant els anys vint i trenta. Organitzava nombrosos torneigs, exhibicions de campions mundials i conferències sobre escacs. Els actes més rellevants tenien lloc al Casino de Manresa. El 1933 organitzà una destacada exhibició amb el Club Escacs Barcelona. Després de la Guerra Civil fou refundat però perdé notorietat en pro de l'Escacs Catalònia Club. Actualment participa en el Circuit d'Escacs de la Catalunya Central i n'organitza un dels encontres. Ha organitzat, entre d'altres, el Memorial Vilajosana i el Torneig de Nadal.
Actualment no participa en cap activitat.

## Referències

* ↑ «La República a Manresa (1931-1936)». memoria.cat. [Consulta: 15 març 2016].
* ↑ «Club Escacs Manresa». enciclopèdia.cat. [Consulta: 16 març 2016].
* ↑ «Història dels escacs a Manresa». Arxivat de l'original el 2016-02-11. [Consulta: 16 març 2016].
# Utsunomiya Tower

L'Utsunomiya Tower (宇都宮タワー, Utsunomiya Tawā) és una torre de telecomunicacions que es troba al parc Hachimanyama, al barri de Hanawada de la ciutat d'Utsunomiya, a la prefectura de Tochigi, Japó. La torre té una alçada de 89 metres amb un observatori als 30 metres. La torre va ser construïda l'any 1980.

## Història

Fins als anys setanta, la ciutat d'Utsunomiya rebia directament les ones de ràdio de les emissions de televisió transmeses des de la torre de Tòquio. No obstant això, el Tohoku Shinkansen es va obrir el 1982 i hi havia la preocupació que provocaria un fracàs de recepció a gran escala a la ciutat. Per tant, es va crear una estació de retransmissió per resoldre aquest problema i es va completar el 1980.
El 1999, aquesta torre es va utilitzar com a emissora principal quan es va obrir Tochigi TV, l'última cadena de televisió comercial prefectural del Japó. A més, la perspectiva de la transició digital terrestre completa el 2011 s'ha estudiat la difusió prefectural de la televisió general de les estacions NHK Utsunomiya, es va iniciar a partir de l'1 d'abril de 2012.

## Emissores
### Digitals

* NHK-NHK Utsunomiya (Canal 47)
* NHK E (Canal 39)
* Tochigi TV (Canal 29)
* Nippon Television (Canal 34)
* TV Asahi (Canal 17)
* TBS (Canal 15)
* TV Tokyo (Canal 18)
* Fuji Television (Canal 35)

### Analògiques

Fins al 24 de juliol de 2011, quan les emissions analògiques al Japó van finalitzar.
* Tochigi TV (Canal 31)
* TV Asahi (Canal 41)
* TV Tokyo (Canal 44)
* NHK E (Canal 49)
* NHK G (Canal 51)
* Nippon Television (Canal 53)
* TBS (Canal 55)
* Fuji Television (Canal 57)

## Referències

* 1 2 3 NHK宇都宮放送局放送局情報
* ↑ «昭和55年10月3日下野新聞の報道による». [Consulta: 23 desembre 2019].
* ↑ 日本放送協会による栃木県・群馬県における県域テレビ放送の開始について（報道資料平成24年3月30日、総務省関東総合通信局、2012年11月現在のアーカイブ）
# Caprichromis

Caprichromis és un gènere de peixos pertanyent a la família dels cíclids.

## Alimentació

Mengen ous i alevins d'altres espècies de cíclids.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Àfrica oriental: el llac Malawi.

## Taxonomia

* Caprichromis liemi (Mckaye & Mackenzie, 1982)
* Caprichromis orthognathus (Trewavas, 1935)

## Referències

* ↑ Eccles, D. H. & E. Trewavas, 1989. Malawian cichlid fishes. The classification of some Haplochromine genera. Lake Fish Movies, H. W. Dieckhoff, Alemanya Occidental. Malawian cichlid fishes: 1-334.
* ↑ «Entrada a uBio» (en anglès). [Consulta: 8 abril 2020].
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 ZipCodeZoo (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ McKaye, K. R. & Mackenzie, C., 1982. Cyrtocara liemi, a previously undescribed paedophagous cichlid fish (Teleostei: Cichlidae) from Lake Malawi, Africa. Proceedings of the Biological Society of Washington v. 95 (núm. 2): 398-402.
* ↑ Trewavas, E., 1935. A synopsis of the cichlid fishes of Lake Nyasa. Annals and Magazine of Natural History (Series 10) v. 16 (núm. 91): 65-118.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life Arxivat 2016-03-06 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
# Benito Carvajales

Benito Carvajales (l'Havana, 25 de juliol de 1913 - Cuba, valor desconegut) fou un futbolista cubà de la dècada de 1930.
Fou internacional amb la selecció de Cuba, amb la qual participà en la Copa del Món de futbol de 1938.
Pel que fa a clubs, destacà a Juventud Asturiana.

## Referències

* ↑ ¿Hubo futbolistas españoles en el Mundial de Francia 1938? La selección de Cuba. Arxivat 2016-03-17 a Wayback Machine. Cuadernos de Fútbol, núm. 55, fecha: 1 junio 2014, ISSN: 1989-6379
* ↑ Benito Carvajales Fitxa i estadístiques a la FIFA
* ↑ Perfil a 11v11.com
* ↑ Benito Carvajales a National-Football-Teams.com (anglès)