OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Arc àrab de Madinat al-Zahra

Arc àrab de Madīnat al-Zahrā és un arc àrab, procedent de Còrdova, fet probablement per un llibert del califa Abd-ar-Rahman III. Actualment es troba exposat a la Sala I del Museu Diocesà de Tarragona, amb el número d'inventari D-0157.

## Història

Diversos estudis recents indiquen que, probablement, l'arc formi part dels elements decoratius de les obertures del bany del califa Abd-ar-Rahman III, a la zona de la terrassa superior de Madīnat al-Zahrā. D'altres estudiosos apunten però a que l'arc podria provenir de la desapareguda Mesquita de Tortosa, d'on, probablement, l'arquebisbe Antoni Agustín, l'hagués portat a la catedral de Tarragona l'any 1583, amb l'objectiu que servís com a material de construcció per a la decoració de la capella del Santíssim Sagrament. Els investigadors van trobar l'arc encastat en un mur de la Sala Capitular de la catedral.
L'arc es va encastar a un dels murs del claustre a principis del segle xix, amb motiu d'una visita reial a la ciutat. Romandria allà fins al 1989, quan va ser traslladat a Barcelona amb motiu de l'exposició Millenum. En tornar a Tarragona fou encastat de nou, però només durant 3 anys, ja que el 1992 es va traslladar de nou amb motiu de l'exposició Pallium. Un cop passada l'exposició va ingressar com a peça del museu, on ara és custodiat.

## Descripció

Es tracta d'un arc de ferradura, fet amb una peça rectangular d'alabastre blanc, on encara es poden observar algunes restes de policromia. S'aguanta mitjançant dues columnetes, amb capitells decorades amb fulles. A l'arquivolta es pot llegir una inscripció en àrab. Com a altres elements decoratius, l'arc presenta una sanefa al voltant, realitzada amb motius vegetals estilitzats, així com una trena a la part superior. El seu estat de conservació és bo.

## Exposicions

* Millenum. Història i Art de l'Església Catalana, Pia Almoina. Saló del Tinell. Capella de Santa Àgata. Barcelona, 1989
* Pallium. Exposició d'Art i Documentació. De la memòria de sant Fructuós al triomf de santa Tecla, Museu Diocesà de Tarragona. Tarragona, 1992

## Referències

* ↑ (Aceña, 1994, 1995, 1998)
* ↑ (Miravall (1999))
* ↑ La inscripció està escrita en caràcters cúfics i, segons Aceña (1998), hi diu: «En el nom de Déu, benedicció de Déu per al servidor de Déu, Abd-ar-Rahman, emir dels creients, Déu perllongui la seva vida, pel que va ordenar fer sota la direcció de Jàfar, el seu oficial i llibert l'any tres-cents quaranta-nou (960).»

## Bibliografia

* ACEÑA I ALONSO, Robert. "El capitell de tipus califal del Museu d'Història de la Ciutat de Barcelona". Lambard. Estudis d'Art Medieval. Vol. 6 (1994), p. 17-25., p. 17, p. 25, Cat. núm. 2
* ACEÑA I ALONSO, Robert. "Mihrab de Tarragona".Catalunya Romànica. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1995, p. 196-198., p. 91, 196-198
* ACEÑA I ALONSO, Robert. "Arquet de Tarragona", L'Islam i Catalunya. (1998), p. 44-46., p. 44-46, Cat. cat. 21
* MIRAVALL I DOLÇ, Ramon. Mâdina Turtûxa. Introducció a la Tortosa islàmica. Tortosa: Dertosa, 1999., p. 119-120, Cat.núm. 18
# Orde de Miquel el Valent

L'Orde de Miquel el Valent (romanès: Ordinul "Mihai Viteazul") és la màxima condecoració militar romanesa, creada pel Rei Ferran I el 26 de setembre de 1916 i atorgada a oficials pels excepcionals actes de valentia al camp de batalla.
L'Orde pot ser atorgada com a medalla individual o com a condecoració d'unitat, i va ser anomenada en honor de Miquel el Valent (Mihai Viteazul), un príncep de Valàquia del segle xvi.
Va ser creada durant les primeres etapes de la Campanya Romanesa durant la I Guerra Mundial, i durant la II Guerra Mundial s'atorgà en 3 models: 1916, 1941 (instituïda el 8 d'octubre de 1941) i 1944 (instituïda el 18 d'octubre de 1944).
El model 1944 intentava reemplaçar el model 1941, que havia estat atorgada als aliats alemanys mentre que Romania havia pertangut a l'Eix, per la qual cosa la distinció entre els vells i els nous aliats s'havia de fer patent d'alguna forma. Per tant, s'arribà a l'extrem en què van haver casos d'oficiales romanesos que reberen els models de 1941 y 1944, i fins i tot 3 casos que reberen la 3a classe del model 1944, després d'haver rebut la 2a classe del model 1941.
Actualment és atorgada pel President de Romania.

## Classes

S'atorga en 3 classes
En total s'ha atorgat en 2.184 condecoracions:
       Durant la I Guerra Mundial:
          1a classe: 16
          2a classe: 12
          3a classe: 336 (43 col·lectives)
       Durant la II Guerra Mundial:
          1a classe: 15
          2a classe: 76 (13 col·lectives)
          3a classe: 1628 (118 col·lectives)

## Disseny

Una creu florejada daurada d'esmalt blau. Al centre de la creu hi ha una el monograma del rei Ferran I a l'anvers, y 1916 al revers. La medalla se suspèn del galó per mitjà d'una corona. La de 1a classe feia 60mm i es lluïa a l'esquerra del pit, la de 2a classe feia 28mm i es lluïa penjada del coll, i la de 3a classe feia 20mm i es lluïa penjada del pit.
Al model de 1941 apareixia el monograma de Miquel I i l'any 1941, i el monograma de Ferran I i el 1916 quedaven relegats al revers.
El 18 d'octubre de 1944 aparegué un nou model de la condecoració, amb 2 espases creuades.
El galó era grana, de 37mm d'ample, amb una franja de 3mm daurada als costats
# Bandera de Corbera de Llobregat

La bandera oficial de Corbera de Llobregat té la descripció següent:
    Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, groga, amb el corb negre del llinatge Corbera, mirant al pal, al centre.

## Història

Va ser aprovada el 17 de març de 2006 i publicada en el DOGC el 3 d'abril del mateix any amb el número 4606. Està basada en l'escut heràldic de la localitat.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Baix Llobregat
* Escut de Corbera de Llobregat

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/842/2006, de 17 de març, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Corbera de Llobregat.» (pdf). DOGC núm. 4606. Generalitat de Catalunya, 03-04-2006. [Consulta: 25 juny 2010].
# Anticlea (filla d'Autòlic)

Anticlea (en grec antic Άντίκλεια), va ser, segons la mitologia grega, filla d'Autòlic, "el més astut dels homes". Va ser la mare d'Odisseu.
Autòlic va robar uns caps de bestiar a Sísif. Aquest va tractar de recuperar-los i va anar a la recerca del lladre. Mentre s'estava a casa d'Autòlic, Anticlea es va lliurar en secret a l'heroi, abans de casar-se amb Laertes. Per això de vegades es diu que Odisseu era fill de Sísif.
Durant l'absència d'Odisseu, Anticlea, consumida per la pena i cansada d'esperar la tornada del seu fill, se suïcidà.

## Referències

* ↑ Homer. Odissea. XI, 85
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 36. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 20-21. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209) ISBN 84-297-4146-1
# Cirrhinus lobatus

Cirrhinus lobatus és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 15 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al riu Mekong.

## Referències

* ↑ Oken, L. 1817. V. Kl. Fische. Isis (Oken) v. 8 (núm. 148): 1779-1782 for 1179-1182 + 1182a.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Baird, I.G., V. Inthaphaisy, P. Kisouvannalath, B. Phylavanh i B. Mounsouphom, 1999. The fishes of southern Lao. Lao Community Fisheries and Dolphin Protection Project. Ministry of Agriculture and Forestry, Lao PDR.161 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* McAllister, D. E. A working list of fishes of the world (en anglès). Museu Nacional de Ciències Naturals, 1987.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Roberts, T.R., 1997. Systematic revision of the tropical Asian labeon cyprinid fish genus Cirrhinus, with descriptions of new species and biological observations on C. lobatus. Nat. Hist. Bull. Siam Soc. 45:171-203.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Bandera de Creixell

La bandera oficial de Creixell té la següent descripció:
    Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, de porpra, amb la creu de Borgonya de gules de l'escut, d'alçària 4/6 de la del drap, al centre.
Va ser aprovada el 25 de novembre de 2008 i es va publicar en el DOGC el 9 de desembre del mateix any amb el número 5274.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/3645/2008, de 25 de novembre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Creixell.» (pdf). DOGC núm. 5274. Generalitat de Catalunya, 09-12-2008. [Consulta: 26 gener 2012].

## Vegeu també

* Escut de Creixell
* Escuts i banderes del Tarragonès
# Carl Mayer

Carl Mayer, de vegades Karl, (Sondershausen, 1852 – Zippendorf, 1933) fou un cantant d'òpera alemany de la tessitura de baríton.
A Leipzig fou deixeble d'Augusta Götze i representà per primera vegada en la seva ciutat natal, actuant després en el teatre de Colònia, Cassel i Stuttgart, distingint-se com a baríton en la partitura dramàtica. Es va distingir, sobretot, com a intèrpret de les cançons populars i balades.
El 1897 fou nomenat cantor de cambra en el Principat de Mecklenburg-Sondershausen. Després passà a Colònia i més tard fou professor de cant en el Conservatori Stern de Berlín.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 32, pàg. 1303 (ISBN 84-239-4533-2)
# Orde de la Santíssima Anunciació

L'Orde de la Santíssima Anunciació, en llatí Ordo SS. Annuntiationis, és un orde monàstic femení. Les monges de l'orde, anomenades popularment Annunziate Turchine o Celesti (Anunciacions Turqueses o Celests, pel color blau de l'hàbit) posposen al seu nom les sigle O.SS.A.

## Història

L'orde fou fundat a Gènova per Maria Vittoria De Fornari Strata (1562-1617) amb l'objectiu d'adorar el misteri del Verb Encarnat i honorar la maternitat de Maria. El dia 5 d'agost de 1604, les primeres cinc monges vestiren l'hàbit i començaren la vida de l'orde. Se'n consideren cofundadors els nobles Stefano Centurione i Vincentina Lomellini, esposa seva: foren ells qui obtingueren de la Santa Seu el permís per erigir el primer monestir, el 15 de març de 1604, com també la confirmació de la regla, el 6 d'agost de 1613.
Els començaments foren dificultosos, i en 1605 el monestir genovès estigué a punt d'unir-se a les Monges Carmelites Descalces. Consolidat l'orde, en 1612 les monges de Gènova fundaren la primera casa filial, a Pontarlier i l'orde tingué una ràpida difusió a França. En 1676 Maria Vittoria Orsini Borghese fundà un monestir, l'actual església de Santa Maria Annunziata delle Turchine, a Roma. En 1771 hi havia 71 monestirs de l'orde; la Revolució Francesa i els fets posteriors van fer que l'orde estigués a punt d'extingir-se. La beatificació de la fundadora, en 1828, va revifar-la, però amb una difusió molt menor que abans.

## Carisma i difusió

Les monges fan vots solemnes de pobresa, obediència i castedat, i viuen en estricta clausura. Porten un hàbit blanc amb escapulari i capa de color blau cel, dels que prenen el nom de "monges turqueses". Es dediquen a la pregària contemplativa i, per al seu sosteniment, fan confecció de robes i paraments sagrats, brodats i similars. La regla i l'espiritualitat es basen en la Regla de Sant Agustí.
En acabar 2008 l'orde tenia cinc monestirs, amb 29 monges.

## Bibliografia

* Annuario Pontificio per l'anno 2010. Città del Vaticano, 2010. ISBN 978-88-209-8355-0.
* Lloc web oficial del monestir de Roma
* Lloc web oficial del monestir de Gènova Arxivat 2015-06-19 a Wayback Machine.
# Orde de l'Esperit Sant

L'orde de l'Esperit Sant fou un orde de cavalleria francès, el més alt del regne de França, fundat el 31 de desembre de 1578 per Enric III de França sota el lema Duce et auspice. Va donar aquest nom a l'orde com a record de tres fets succeïts el dia de Pentecosta, o de vinguda de l'Esperit Sant: el seu naixement, la seva elecció com a rei de Polònia i el seu ascens al tron de França.
Estava format per cent cavallers i requeria proves de noblesa i ser cavaller de l'orde de Sant Miquel. Segons Vicenç Bastús, en aquest orde es va refundar un antic orde homònim, creat per Lluís IX, que en aquell moment havia perdut el seu antic esplendor. Els cavallers havien d'anar vestits segons el reglament cerimonial específic: capes de vellut brodades d'or; el brodat marcava amb emblemes especials el barret, el mantell, el gipó i els guants, brodats amb un colom, que representava l'Esperit Sant, en or i argent en el revers de les mans.
La seva divisa era un collar d'or, de pes de 300 escuts, compost de flors de lis envoltades de flames d'or, esmaltades de gules i entrellaçades amb les lletres H i L, inicials dels reis Enric III i Lluís IX, en francès Henri i Louis. Penjava del collar una creu d'or, amb vores esmaltades de blanc i amb flors de lis en aspa. Al centre de l'anvers hi havia un colom, que era, de fet, l'emblema de l'orde; en el revers hi havia la imatge de sant Miquel, per indicar la unió dels dos ordes. Més tard s'utilitzà una banda ampla de seda de color blau, de la qual penjava una creu, amb una placa brodada en el costat esquerre del pit, igual a l'anvers de la creu.
L'orde fou abolit el 1792, durant la Revolució Francesa, i restaurat el 1814 per Lluís XVIII. Dou definitivament abolit el 1831, encara que actualment sembla que continua present entre les branques pretendents al tron de França, la del comte de París i la dels legitimistes d'Alfonso de Borbón y Martínez-Bordiu.

## Referències

* 1 2 3 «Orde de l'Esperit Sant». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Lefébure, Ernest. El bordado y los encajes (en castellà). Reedició. Madrid-Valladolid: La España Editorial-Maxtor, 1887-2006, p. 135. ISBN 84-9761-328-7.
* 1 2 3 Bastús i Carrera, Vicenç Joaquim. Diccionario histórico enciclopédico (en castellà). Tom II. Barcelona: Impremta de la viuda de A. Roca, 1829, p. 392.
* ↑ Fernández-Xesta y Vázquez, Ernesto «El padre Martín Sarmiento y sus ideas respecto de las ciencias objeto de nuestra Real Academia». Anales de la Real Academia Matritense, 2004, pàg. 384.
# Cirrhitus atlanticus

Cirrhitus atlanticus és una espècie de peix pertanyent a la família dels cirrítids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 16 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Atlàntic oriental: Ghana i les illes de Pagalu (la Guinea Equatorial), Ilhéu das Rolas i São Tomé.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Lacépède, B. G. E., 1803. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 5: i-lxviii + 1-803 + index, Pls. 1-21.
* ↑ «Entrada a uBio» (en anglès). [Consulta: 8 abril 2020].
* ↑ Osório, B., 1893. Estudos ichthyologicos ácerca de fauna dos dominios portuguezes na Africa. 3a nota. Peixes maritimos das ilhas de S. Thomé, do Principe e ilhe das Rolas. Jornal do Sciências Mathemáticas, Physicas e Naturaes, Lisboa (Ser. 2) v. 3 (núm. 10): 136-140.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Randall, J.E., 1990. Cirrhitidae. P. 851-852. A: J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.). Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.
* ↑ Afonso, P., F.M. Porteiro, R.S. Santos, J.P. Barreiros, J. Worms i P. Wirtz, 1999. Coastal marine fishes of São Tomé Island (Gulf of Guinea). Arquipélago 17(A):65-92.
* ↑ Debelius, H., 1998. Fischführer Mittelmeer und Atlantik. Jahr Verlag GmbH & Co., Hamburg. 305 p.
* ↑ Osório, B., 1898. Da distribuição geográfica dos peixes e crustáceos colhidos nas possessões portuguesas da África Occidental e existentes no Museu Nacional de Lisboa. J. Sci. Math. Phys. Nat. 5(19):185-207.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
* AQUATAB
# Arctogadus

Arctogadus és un gènere de peixos pertanyent a la família dels gàdids.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oceà Àrtic i l'Atlàntic nord-oriental.

## Taxonomia

* Arctogadus borisovi (Dryagin, 1932)
* Bacallà àrtic (Arctogadus glacialis) (Peters, 1872)

## Referències

* ↑ Dryagin P. A., 1932. Arctogadus, eine neue Gadidengattung aus Nordostsibirien. Zool. Anz. v. 98 (núm. 5/6). 151-154.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ Dryagin, P. A., 1932. Arctogadus, eine neue Gadidengattung aus Nordostsibirien. Zool. Anz. v. 98 (núm. 5/6): 151-154.
* ↑ Peters, W. (C. H.), 1872. Säugethiere und Fische, in Zwiete deustche Nordpolar Expedition. Zweite Nordpolar Expedit.: 157-174, Pls. 1-2.
* ↑ Borkin, I.V. i R.V. Mel'yantsev, 1984. New data on the distribution of polar cod, Arctogadus glacialis (Gadidae), in the Arctic region. J. Ichthyol. 24(2):101-103.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)

## Bibliografia

* Cohen, D.M., T. Inada, T. Iwamoto i N. Scialabba, 1990. FAO Species Catalogue. Vol. 10. Gadiform fishes of the world (Order Gadiformes). An annotated and illustrated catalogue of cods, hakes, grenadiers and other gadiform fishes known to date. FAO Fish. Synop. 10 (125). 442 p. FAO, Roma. ISBN 92-5-102890-7.
* Jordan AD, Møller PR, Nielsen JG., 2003. Revision of the Arctic cod genus Arctogadus. Journal of Fish Biology 62:1339–1352. «Enllaç».

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Life (anglès)
# Bandera de Freginals

La bandera oficial de Freginals té la descripció següent:
    Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, de color blanc, amb tres trèvols verds, disposats dos i un, tal com apareixen a l'escut.

## Història

Fou aprovada el 13 de juny del 1990 i publicada al DOGC núm. 1312, del 2 de juliol del mateix any. Està basada en l'escut heràldic de la localitat.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Montsià
* Escut de Freginals

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de la bandera municipal de Freginals.» (pdf). DOGC num. 1312, 02-07-1990. [Consulta: 23 juny 2010].
# Carl Otto Nicolai

Carl Otto Nicolai (Königsberg, Prússia, 9 de juny de 1810 - Berlín, 11 de maig de 1849) va ser un compositor alemany, director i fundador de la Filharmònica de Viena. Nicolai és conegut per la seva versió per a òpera de la comèdia The Merry Wives of Windsor de Shakespeare (Les alegres comares de Windsor). A més de cinc òperes, Nicolai també va compondre obres per a orquestra, cors i solos per a instruments.

## Biografia

Nicolai, un nen prodigi, des de molt jove va abandonar a la seva llar i els seus pares per anar a estudiar amb Carl Friedrich Zelter a Berlín. Després d'un cert èxit a Alemanya, incloent la seva primera simfonia (1831) i concerts públics, es va convertir en músic de l'ambaixada de Prússia a Roma. Durant la dècada de 1840 va ser la figura més prominent de l'escena musical a Viena. El 1844 li van oferir el càrrec, ocupat fins a aquell moment per Felix Mendelssohn, de mestre de capella de la catedral de Berlín, malgrat que no s'hi establiria fins a l'últim any de la seva vida, on va tenir diverses alumnes de cant, entre elles Mathilde Marchesi.
Dos mesos després de l'estrena reeixida de Les alegres comares de Windsor, i només dos dies després d'accedir a la direcció de la Berlin Staatsoper, va morir d'un despreniment cerebral.
Les seves obres se segueixen escoltant a Àustria i a Alemanya, entre les quals destaquen alguns àlbums de lieder, una Missa en Re de considerable envergadura, i un Pater noster per a doble cor.

## Obres
### Òperes

* Enrico II (Trieste, 1839)
* Il templario (Torí, 1840)
* Gildippe ed Odoardo (Gènova, 1841)
* Il proscritto (Milà, 1841)
* Mariana (Milà, 1841)
* Die Heimkehr des Verbannten (Viena, 1843)
* Les alegres comares de Windsor (Berlín, 1849)

## Referències

* ↑ «Carl Otto Nicolai». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 32. pàg. 1413 (ISBN 84-239-4532-4)
# Cirrimaxilla formosa

Cirrimaxilla formosa és una espècie de peix de la família dels murènids i de l'ordre dels anguil·liformes.

## Morfologia

Les femelles poden assolir els 16,6 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Taiwan i Nova Caledònia.

## Referències

* ↑ Chen, H.-M. i K.-T. Shao 1995. New eel genus, Cirrimaxilla, and description of the type species, Cirrimaxilla formosa (Pisces: Muraenidae) from southern Taiwan. Bull. Mar. Sci. v. 57 (núm. 2): 328-332.
* ↑ «Cirrimaxilla formosa». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Séret B., F. Brischoux, X. Bonnet i R. Shine, 2008. First record of Cirrimaxilla formosa (Muraenidae) from New Caledonia, found in sea snake stomach contents. Cybium 32(2):191-192.

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons (1994).
* Smith, D.G., 1994. Catalog of type specimens of recent fishes in the National Museum of Natural History, Smithsonian Institution, 6: Anguilliformes, Saccopharyngiformes, and Notacanthiformes (Teleostei: Elopomorpha). Smithson. Contrib. 566:50 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Argentina stewarti

Argentina stewarti és una espècie de peix pertanyent a la família dels argentínids.

## Descripció

* Pot arribar a fer 16,6 cm de llargària màxima.
* Nombre de vèrtebres: 52-53.
* 10-12 radis tous a l'aleta dorsal.
* 12-13 radis tous a l'aleta anal.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 366 i 567 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Atlàntic occidental central: Nicaragua i des de l'illa Mona (Puerto Rico) fins a Dominica a les Antilles.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Linnaeus, C., 1758. Systema naturæ per regna tria naturæ, secundum classes, ordines, genera, species, cum characteribus, differentiis, synonymis, locis. Tomus I. Editio decima, reformata. - pp. (1-4), 1-824. Holmiæ. (Salvius). «Göttinger Digitalisierungszentrum: Seitenansicht». [Consulta: 7 octubre 2012].
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Cohen, D. M. & S. P. Atsaides, 1969. Additions to a revision of Argentinine fishes. U. S. Fish Wildl. Serv. Fish. Bull. v. 68 (núm. 1): 13-36.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* 1 2 Cohen, D. M. & S. P. Atsaides, 1969.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Bandera de Llinars del Vallès

La bandera oficial de Llinars del Vallès té la descripció següent:
    Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, bicolor horitzontal groc i blau clar, amb una faixa blanca, de gruix 1/9 de l'alçària del drap, centrada sobre la divisió; i amb el corb negre, passant, cap a l'asta, de l'escut, d'alçària 5/24 de la del drap i llargària 1/6 de la del mateix drap, posat a 7/72 de l'alçària del drap de la vora superior i a 1/9 de la llargària del drap de la vora de l'asta.
Va ser aprovada el 19 de gener de 2012 i publicada al DOGC el 6 de febrer de 2012 dins el número 6060. Està basada en l'escut heràldic de la localitat.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/109/2012, de 19 de gener, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Llinars del Vallès.» (pdf). DOGC núm. 6060. Generalitat de Catalunya, 06-02-2012. [Consulta: 6 febrer 2012].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Vallès Oriental
* Escut de Llinars del Vallès