OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Moros i Cristians de Biar

Les festes de Moros i Cristians de Biar (o Festes de Maig), al municipi valencià de Biar (Alt Vinalopó) són les festes en honor de la patrona de la vila: la Mare de Déu de Gràcia. Se celebren del 10 al 13 de maig i rememoren les lluites entre almohades i les tropes del rei Jaume I el Conqueridor en 1245, que amb la conquesta de Biar per a la Corona d'Aragó va marcar l'antiga frontera entre el Regne de Castella i el d'Aragó.
Els actes més importants d'aquesta festa són les entrades de les comparses mores i cristianes, la baixada nocturna del Santuari de la Mare de Déu de Gràcia entre fogueres que ofereixen un espectacle singular, "les mogudes" (desfilades que es fan diàriament pels carrers a migdia) o el "Ball dels Espies" en el qual participa tot el poble.

## El Ball dels Espies

Es tracta d'una dansa ancestral on els dansadors van vestits de manera peculiar, amb robes antigues. És una dansa de moviments senzills. Les parelles ballen enfrontades fent passets al ritme de la música. Quan la música para, els balladors resten immòbils uns quants segons i acaben normalment abraçats. A més, els balladors aprofiten aquestes pauses de la música per a avançar un poc cap avant.
La música la interpreten bandes de música, la qual cosa brinda una gran sonoritat. Això no obstant, antigament es feia amb xaramita i tabal. La música és de caràcter popular i presenta similituds amb altres que s'utilitzen o s'utilitzaven en localitats com Tibi, Alcoi, Bocairent, Agullent, Atzeneta d'Albaida, Peníscola o Benassal. Es creu que l'origen és del segle xviii i correspon a la dansa de Gitanos del Ball de Torrent.
Al darrere de la comitiva va la Mahoma, una gran esfinx sobre un carro, acompanyada de la mare de la Mahoma, el versador i l'apuntador o consumeta, i darrere de la Mahoma un espia s'encarrega d'estirar les cordes que fan que la Mahoma moga els braços i el cap. El versador recita versets satírics relacionats amb algun veí o fet ocorregut.

## Comparses
### Moros

* Moros Vells
* Moros Nous
* Moros Tariks

### Cristians

* Els Blanquets (Templaris).
* Estudiants
* Els Blavets
* Maseros

## Referències

* ↑ El Ball dels Espies. Origen i evolució. Arxivat 2009-04-22 a Wayback Machine. Article de Cerdà i Mataix a la web Arxivat 2009-12-19 a Wayback Machine. de Sagueta Nova

## Enllaços externs

* Video del Ball dels Espies a Youtube.
# Herero

L'herero (en herero otjiherero) és una llengua de la família bantu del grup de llengües nigerocongoleses. És parlat pels hereros de Namíbia (237.000), Botswana (34.000) i Angola (172.000). La població total d'ambdós països és d'aproximadament 442.000 individus.

## Família lingúística

L'herero forma part del grup R de les llengües bantus, concretament al subgrup de les llengües hereros juntament amb el dhimba, que a vegades havia estat considerada com dialecte seu. Segons el glottolog, juntament amb les llengües ndongues i les llengües umbundus forma part de les llengües herero-nkumbi-wambos.

## Distribució geogràfica i etnologia

Els hereros són els membres del grup humà que parlen la llengua herero. Aquests, segons l'ethnologue viuen a Namíbia i a Botswana i segons el joshuaproject també hi ha un grup significatiu de 172.000 hereros a Angola.

### Hereros a Namíbia

Els 206.000 (2006) hereros de Namíbia (237.000 segons el joshuaproject) viuen a la regió d'Omaheke, al sud-est i centre de la regió d'Otjozondjupa i a la regió de Kunene, al nord de Sesfontein, a prop de la frontera amb Angola.
Segons el mapa lingüístic de Namíbia de l'ethnologue, hi ha 5 zones de parla herero al país, totes elles al nord del país. Quatre d'aquestes zones estan juntes, al nord-est del país, una d'aquestes zones la comparteixen amb els ju'hoans, una altra amb els Kxau'eins i una altra amb els naros; en aquesta zona limiten amb Botswana a l'est i al sud i amb els ju'hoans i els kung-ekokes al nord. A l'oest i al sud limiten amb territori poc poblat. L'altra zona, situada molt més al nord-est del país, els hereros la comparteixen amb els zembes, amb els quals limiten al nord-est i a l'est. També limiten amb els ndongues al nord-oest i amb els names al sud.

### Botswana

Els 30.000 hereros de Botswana (2006) viuen en diverses zones juntament amb altres grups ètnics. Principalment habiten al districte de Ghanzi, al districte del Nord-oest, al districte Central, al districte de Kgalagadi i al districte de Kgatleng. Segons el mapa lingüístic de Botswana els hereros viuen a prop de la frontera de Namíbia, entre els kw'au'eins i els naros.

## Sociolingüística, estatus i ús de la llengua

L'herero a Namíbia i a Botswana és una llengua desenvolupada (EGIDS 5), és parlada per persones de totes les generacions i està estendarditzada. Té diccionari, gramàtica i el 1987 es va traduir la bíblia en aquesta llengua. El govern namibi va reconèixer l'herero com a llengua educacional, cosa que es va implementar el 2003. Els hereros de Botswana també parlen l'anglès i més de la meitat tenen el tswana com a segona llengua.

## Enllaços externs

* Ethnologue

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Herero. A language of Namibia». ethnologue. [Consulta: 8 març 2015].
* 1 2 3 4 «Language: Herero». joshuaproject. [Consulta: 8 març 2015].
* ↑ «R». ethnologue. [Consulta: 28 gener 2015].
* ↑ «Language: Herero». glottolog. [Consulta: 29 gener 2015].
* ↑ «Mapa lingüístic de Namíbia, els hereros són el número 5». ethnologue. [Consulta: 8 març 2015].
* ↑ «Mapa lingüístic de Botswana». ethnologue. [Consulta: 8 març 2015].
# Skyrmió

En física teòrica de partícules, l'skyrmió és una partícula hipotètica relacionada originalment amb els barions. Va ser proposta pel físic nuclear Tony Skyrme com una superposició quàntica de barions i estats ressonants hadrònics per a explicar algunes propietats de la matèria nuclear.
Els skyrmions com a objectes topològics són també importants en física de l'estat sòlid, especialment en la tecnologia emergent d'espintrònica. S'ha proposat, però no provat definitivament, l'existència de skyrmions en estats de condensats de Bose-Einstein, en superconductors, en pel·lícules magnètiques primes i en cristalls líquids quirals nemàtics.

## Definició matemàtica

En teoria de camps, els skyrmions són solucions clàssiques no-trivials homotòpiques d'un model-sigma no-lineal, i.e. són solitons topològics. Un exemple té lloc en models quirals de mesons, on la varietat del model-sigma és un espai homogeni del grup d'estructura
$\left({\frac {SU(N)_{L}\times SU(N)_{R}}{SU(N)_{\text{diag}}}}\right)$
on SU(N)$_L$ i SU(N)$_R$ són les parts esquerres i dretes de la matriu del grup unitari especial SU(N), i SU(N)$_{diag}$ és el subgrup diagonal.
Si l'espaitemps té la topologia S$^3$×R, les configuracions clàssiques poden ser classificades pel seu nombre integral de bobinatge car el tercer grup d'homotopia
$\pi _{3}\left({\frac {SU(N)_{L}\times SU(N)_{R}}{SU(N)_{\text{diag}}}}\cong SU(N)\right)$
és equivalent a l'anell d'enters, amb el signe de congruència referit a l'homeomorfisme.
Un terme topològic pot ser afegit al lagrangià quiral, la integral del qual depèn només de la classe d'homotopia. Aquest fet resulta en sectors de superselecció del model quantitzat. Un skyrmió pot ser aproximat per un solitó de l'equació de Sinus-Gordon. Després de la quantització, via l'ansatz de Bethe o altrament, es converteix en un fermió que interacciona segons el model de Thirring massiu.

## Referències

* ↑ Posteriorment el model també fou aplicat als mesons.
* ↑ S.M. Wong. What exactly is a Skyrmion?, 2002.
* ↑ M.R.Khoshbin-e-Khoshnazar,"Correlated Quasiskyrmions as Alpha Particles", Eur Phys J A (2002) 14: 207. https://doi.org/10.1140/epja/i2001-10198-7
* ↑ Al Khawaja, Usama; Stoof, Henk «Skyrmions in a ferromagnetic Bose–Einstein condensate». Nature, 411, 6840, 2001, pàg. 918–20. Bibcode: 2001Natur.411..918A. DOI: 10.1038/35082010. PMID: 11418849.
* ↑ G. Baskaran. Possibility of Skyrmion Superconductivity in Doped Antiferromagnet K$_2$Fe$_4$Se$_5$, 2011.
* ↑ Kiselev, N. S.; Bogdanov, A. N.; Schäfer, R.; Rößler, U. K. «Chiral skyrmions in thin magnetic films: New objects for magnetic storage technologies?». Journal of Physics D: Applied Physics, 44, 39, 2011, pàg. 392001. arXiv: 1102.2726. Bibcode: 2011JPhD...44M2001K. DOI: 10.1088/0022-3727/44/39/392001.
* ↑ Fukuda, J.-I.; Žumer, S. «Quasi-two-dimensional Skyrmion lattices in a chiral nematic liquid crystal». Nature Communications, 2, 2011, pàg. 246. Bibcode: 2011NatCo...2E.246F. DOI: 10.1038/ncomms1250. PMID: 21427717.
# Takashi Irie

Takashi Irie és un lluitador japonès, ja retirat, especialista en lluita lliure, guanyador d'una medalla olímpica.
El 1984 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Los Angeles, on guanyà la medalla de plata en la competició del pes mini mosca del programa lluita lliure.
En el seu palmarès també destaquen dues medalles als Jocs Asiàtics, d'or el 1978 i de bronze el 1986, i una medalla d'or als Campionats Asiàtics de Lluita, el 1979.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Takashi Irie». [Consulta: 3 març 2025].
* ↑ «International Wrestling Database». [Consulta: 3 març 2025].
# Casa R. Sala

La casa R. Sala, també coneguda com a casa Cairó, és un edifici situat al carrer Enric Granados, 106 de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local.

## Història

Va ser projectat el 1906 per l'arquitecte Domènec Boada i Piera per encàrrec de Francesc Cairó.

## Descripció

Consta de planta baixa, principal i quatre pisos més. Més o menys centrat a la planta, es localitza el pati interior o celobert, que permet donar llum a les estances interiors de la finca al mateix temps que forma part de la caixa d'escala i els accessos als diferents pisos.
Tot i que els celoberts són un element indispensable en les construccions de gran superfície en planta per tal de permetre la ventilació de les estances interiors, aquesta casa disposa d'unes finestres de gran qualitat decorativa, on l'arquitecte ha fet una perfecta integració formal entre les llindes decorades amb elements vegetals, les baranes de ferro dels ampits amb línies sinuoses i la fusteria amb vitralls policroms.
La façana estructura les seves obertures en quatre eixos verticals de ritme regular, formant una composició axial al voltant de l'accés principal. Aquesta es caracteritza per la profusa decoració de les obertures -portes i finestres- dels diversos nivells. Destaca especialment la gran tribuna central en voladís que abasta el pis principal i primer i que encara conserva els seus vitralls policroms. Aquesta tribuna és un dels millors exemples d'aquest tipus d'element de la ciutat de Barcelona, no tan sols per la doble alçada sinó per la rica decoració de caràcter vegetal i antropomòrfic que decora el coronament i que serveix de barana al balcó del segon pis.
La resta d'obertures es configuren com finestres de llinda esculpida que s'obren a uns balcons en voladís de pedra i base trilobada i barana de ferro. Destaca especialment el coronament de l'edifici amb una gran cornisa decorada amb elements florals i uns gerros a manera de florons. Aquests gerros es disposen a la vertical generada per unes columnes de fust torçat i capitell vegetal que flaquegen únicament les finestres del darrer pis.
La planta baixa s'obre al carrer per mitjà de tres grans portals de pedra. El portal central, envoltat d'una gran oval, dona accés a l'escala de veïns, mentre els dos portals laterals corresponen a les botigues de la planta baixa. El vestíbul d'entrada té un arrimador de rajoleta i una volta de ferradura, la secció de la qual es projecta a la façana en la porta principal que, com la resta de l'obra, presenta un bon treball tant de pedra com de ferro forjat.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Casa Cairó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Francisco Cairó. Universitat (ara Enric Granados 106) entre Còrsega i Indústria. Edificar una casa de planta baixa, entresol interior i cinc pisos en un solar». AMCB, 31-08-1906.

## Enllaços externs

* «Casa Sala-Cairó». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Monuments de l'Eixample de Barcelona :
# Plataforma d'Afectats per la Funció Pública

La Plataforma d'Afectats per la Funció Pública és una organització pel dret al treball fix de les persones treballadores interines en abús de temporalitat per part de les administracions públiques i que va sorgir l'abril de 2024. El col·lectiu està englobat en el marc del moviment social per donar resposta a l'abús de la temporalitat exercit per part de les diferents administracions públiques: Generalitat de Catalunya, diputacions, consells comarcals, ajuntaments, etc.
La plataforma va convocar una protesta a Barcelona el 15 de juny de 2024 per tal de reclamar la fixesa dels treballadors arran de la sentència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea del 13 de juny de 2024. Aquesta sentència va declarar que a falta de mesures adequades en el dret nacional per prevenir i, si escau, sancionar, els abusos derivats de la utilització successiva de contractes temporals, inclosos els contractes indefinits no fixos prorrogats successivament, la conversió d'aquests contractes temporals en contractes fixos pot constituir aquesta mesura.

## Vegeu també

* Treball fix

## Referències

* ↑ «Protesta d’interins per a exigir al govern que els converteixi en indefinits com diu el TJUE». Vilaweb, 15-06-2024. [Consulta: 22 juny 2024].
* ↑ «Els interins surten al carrer per reclamar passar a ser indefinits com avala el TJUE». Nació Digital, 15-06-2024. [Consulta: 22 juny 2024].
* ↑ «Els interins surten al carrer per reclamar passar a ser indefinits». El Punt Avui, 15-06-2024. [Consulta: 22 juny 2024].
* ↑ Casas, Josep Maria. «Els interins protesten davant la Generalitat perquè els facin fixos en compliment de la sentència del TJUE». On Economia, 15-06-2024. [Consulta: 22 juny 2024].
* ↑ «Els interins surten al carrer al crit de "fixesa, ja"». Via Empresa, 17-06-2024. [Consulta: 22 juny 2024].
* ↑ «Sentència del Tribunal de Justícia de 13 de juny de 2024, ECLI:EU:C:2024:496». Tribunal de Justícia de la Unió Europea, 13-06-2024. [Consulta: 22 juny 2024].
* ↑ «El TJUE avala fer indefinits els interins per sancionar l'ús abusiu de la temporalitat». Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, 13-06-2024. [Consulta: 22 juny 2024].
# Edifici Astòria

L'Edifici Astòria és una construcció situada al carrer de París, 193-197 de Barcelona, catalogada com a com a bé cultural d'interès local.

## Història

Projectat per l'arquitecte German Rodríguez Arias com una reinterpretació de l'obra de Walter Gropius, és, pels usos que acull (bar, cinema i habitatges), una de les obres més complexes dels components del GATCPAC.

## Descripció

Té sis plantes residencials i un cinema a la planta baixa. Tres dels habitatges tenen vista al carrer, mentre els altres tres donen a un pati interior d'illa. L'estructura és d'acer, el que permet minimitzar la secció dels pilars i les bigues. Alhora, possibilita tenir una llum de gairebé 21 m d'amplada per al vestíbul del cinema i l'obertura del carrer i permet alliberar aquest espai.
L'arquitecte no va poder prescindir dels patis interiors de ventilació, pràcticament obligats a causa de la profunditat de la parcel·la i les ordenances municipals. No eren del seu gust, ja que contravenien els principis moderns que rebutjaven els principis estructurals i tipològics de les edificacions de l'Eixample per raons conceptuals i higièniques.
La façana segueix els criteris compositius de la Bauhaus, típics de la cultura de la màquina. Es tracta d'una façana perfectament seriada i austera on es combinen els ritmes en ratlles horitzontals i verticals. S'alternen, sòbriament, forats i massissos sobre un pla, realitzat amb un estucat, del qual sobresurten tres columnes de balcons. Aquestes terrasses es projecten en voladís en els esmentats balcons de formigó amb barana metàl·lica. Produeixen unes ombres molt intenses a la façana. Les ratlles horitzontals estan determinades per les finestres. S'acaba amb una volumetria esglaonada que reflecteix la solució en dúplex dels habitatges de les últimes plantes. El vestíbul i el bar del cinema es resolen amb materials metàl·lics seguint l'estètica maquinista o marítima.

## Vegeu també

* Cinema Astòria

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Edifici Astòria». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.

## Enllaços externs

* «Edifici Astòria». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* «Guia temàtica Biblioteca ETSAB: Edifici Astòria». UPCommons.
# Cinema Astòria

El Cinema Astòria va ser una sala d'exhibició cinematogràfica situada al carrer de París, 193-197 de Barcelona, a l'edifici del mateix nom.

## Història

Va ser inaugurat el 29 de setembre de 1934 i tenia una capacitat de 923 localitats. La primera projecció va ser La comedia de la vida de Howard Hawks, tot i que el dia abans es va projectar en una sessió privada.
Va ser promogut per l'empresari Modest Castañé i Lloret, i la premsa el va batejar com un «Avenida 1934», en referència al cinema que la família Castañé havia obert feia uns anys a l'Avinguda del Paral·lel.
El 9 d'agost de 1936 es va incorporar una orquestra de jazz al cinema per posar fi a la desocupació dels músics. Durant la Guerra Civil, les projeccions consistien bàsicament en reposicions de diferents títols i gèneres. El 31 de gener del 1939 van començar una sèrie de sessions gratuïtes on es projectaven documentals de propaganda franquista.
Entre el 1942 i 1947 es van programar cicles de sessions de cinema d'autor i cine retrospectiu i modern.
El març del 1945, Modest Castañé va obrir una nova sala, l'Atlanta, i les dues van començar a programar conjuntament. Durant un temps, va programar conjuntament amb el cine Fémina i Cristina. Després del tancament d'aquest últim, l'Astoria va començar a programar en solitari.
L'abril del 1977 prengué la direcció de la sala l'empresa Cinesa. A partir d'aquell moment, començà a perdre la seva personalitat tant característica a causa del canvi de programació.
L'última projecció va ser el 28 de juny del 1999 amb La alegre divorciada, la primera pel·lícula d'èxit que es va projectar, en una sessió històrica i exclusiva per als lectors i subscriptors de La Vanguardia.
Encara es manté el Club Astoria, un petit bar situat a l'entresol del cinema, on es reunia la gent per comentar les pel·lícules.

## Bibliografia

* Lahuerta Melero, Roberto. Barcelona sus cines de estreno, repertorio y arte y ensayo. Quarentena Ediciones, 2016.
* Munsó Cabús, Joan. Els cinemes de Barcelona. Ajuntament de Barcelona i Edicions Proa, 1995, p. 38-40. ISBN 84-8256-063-8.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Monsó Cabús, 1995.
* 1 2 «CINE ASTORIA. París 193-197. (1934-1999)». Barcelofília (blog). Miquel Barcelonauta, 09-06-2014.
* 1 2 3 Lahuerta Melero, 2016.
* ↑ Torras i Comamala, Jordi. Viaje sentimental por los cines de Barcelona. Barcelona: Parsifal Ediciones, 2002.
* ↑ «La Vanguardia te invita a una sesión histórica». La Vanguardia. Vivir en Barcelona, 28-06-1999, pàg. 4.
# Cases Bertrand (Barcelona)

Les cases Bertrand són un conjunt arquitectònic situat als carrers de Balmes i del Consell de Cent de Barcelona. Als baixos del num. 48 hi ha el Museu del Modernisme Català.

## Història

Van ser projectades per l'arquitecte Enric Sagnier per als empresaris tèxtils Joan i Josep Bertrand i Salsas el 1902 (Balmes, 44-48) i 1903 (Balmes, 50 i Consell de Cent, 276).

## Referències

* ↑ «Juan i José Bertrand i Salsas. Balmes (44-48), entre els carrers Diputació i Consell de Cent. Construir dues cases de soterrani, de baixos i de quatre pisos, habitacions al terrat i els baixants corresponents». Q127 Eixample 8521/1902. AMCB, 01-05-1902.
* ↑ «J.J. Bertrand. Consell de Cent (276) i Balmes (50). Construir una casa, habitacions al terrat i un clavegueró». Q127 Eixample 9267/1903. AMCB, 01-05-1903.

## Vegeu també

* Cases Bertrand (Sant Feliu de Llobregat)
* Cases Bertrand noves
* Pisos Bertrand

## Enllaços externs

* «Caes Betrand». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# KV65

KV65, acrònim de l'anglès King's Valley, és una tomba egípcia de l'anomenada Vall dels Reis, situada a la riba oest del riu Nil, a l'altura de la moderna ciutat de Luxor. Es desconeix qui havia de ser l'ocupant de la tomba, probablement era de la dinastia XVIII. Segons Zahi Hawass tant aquesta tomba com la KV64 van ser trobades durant la recerca de la tomba de Ramsès VIII. Quan es va anunciar el seu descobriment, l'agost de 2008, no es coneixia cap detall sobre la seva arquitectura o decoració interior. Pel que s'ha pogut observar en els detalls de l'entrada a la tomba, aquesta presenta característiques similars a les de la dinastia XVIII.

## Referències

* ↑ Paul Rymer. «Zahi Hawass lecture - notes by Paul Rymer». Egyptology News. [Consulta: 22 agost 2008].
# Divisió (desambiguació)

«Divisió» té aquests significats:
* Matemàtiques: La divisió o quocient és una operació matemàtica
* Exèrcit: La divisió militar és una unitat militar comandada per un general de divisió, de 10.000 a 20.000 homes.
* Taxonomia botànica: La divisió (biologia) és un nivell taxonòmic equivalent al fílum o embrancament en taxonomia zoològica.
* Agricultura i jardineria: La divisió (agricultura) és una operació per a la propagació de les plantes.
Viccionari
# Llemosí (antiga regió administrativa francesa)

El Llemosí (en occità Lemosin i en francès Limousin) fou una de les 26 regions de França, que només coincideix parcialment amb la regió històrica del Llemosí. El 2016 fou fusionada a Nova Aquitània.

## Geografia

La regió del Llemosí limitava amb les regions del Centre - Vall del Loira, Alvèrnia, Migdia-Pirineus, l'Aquitània i Poitou-Charentes. Fou composta de 3 departaments: Corresa, Cruesa i Alta Viena.

## Història

El 2 de juny de 2014 François Hollande anuncià la fusió de la regió amb Poitou-Charentes i Centre, formant així una nova regió - Nova Aquitània.

## Política

El president del Consell Regional és el socialista Jean-Paul Denanot, que ocupa aquest càrrec des de les eleccions regionals de 2004, data en què va substituir al també socialista Robert Savy. L'any 2004, l'esquerra francesa va obtenir en aquesta regió el seu millor resultat, un 62,02% dels vots emesos a la segona volta. Així mateix, la coalició formada pel Partit Socialista, el Partit Comunista Francès, Els Verds, el Partit Radical d'Esquerra i l'Alternativa per a la Democràcia i el Socialisme va aconseguir 31 dels 43 escons que componen el Consell Regional del Llemosí.
La coalició de dreta, formada per la UMP i la Unió per a la Democràcia Francesa, va obtenir el 37,98% dels vots i 12 escons.
El Front Nacional no va aconseguir cap escó al Consell Regional del Llemosí, ja que no va poder passar a la segona volta de les eleccions. La llista del Front Nacional va obtenir el 9,31% dels vots emesos en la primera volta, quan el mínim legal per a poder passar a la segona volta és del 10%. Això fa del Llemosí una de les poques regions de la França europea on la ultradreta no és present al Consell Regional.

## Vegeu també

* Saint-Éloi (Cruesa).
* Consell Regional del Llemosí

## Referències

* ↑ 14 nouvelles régions: gare aux conséquences économiques (francès)