OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Els Vilars (Espolla)

Els Vilars és un nucli de població del terme municipal d'Espolla (Alt Empordà), situat a 1,5 km del nucli urbà, en direcció nord, situat en una petita vall de la Serra de l'Albera, amb la riera del seu mateix nom, afluent de l'Orlina.
S'hi pot arribar per un camí, asfaltat en la seva major part, que surt des de darrere mateix de l'església parroquial. Format per una vintena de cases, que tenen el seu origen als segles xvii i xviii, el seu estat de conservació és desigual. Actualment n'hi ha poques que estiguin habitades tot l'any, tot i que en temporada d'estiu la població augmenta i darrerament s'hi han rehabilitat cases de poble i alguna masia.
El lloc s'esmenta a l'acta de consagració de l'església de Sant Martí de Baussitges, de l'any 946.
L'activitat agrícola que s'hi ha dut a terme és la mateixa que al nucli principal: el cultiu de la vinya i l'olivera. Amb tot, la seva proximitat amb les muntanyes fa que totes les activitats relacionades amb el bosc hi hagin tingut una major presència. Actualment, el veïnat compta amb un elaborador de cava.
Al seu voltant es troben molts monuments megalítics, com ara el Dolmen d'Arreganyats, el Dolmen de la Font del Roure, el Dolmen dels Cantons, i el Dolmen de les Morelles.
També fonts i paratges de gran bellesa, dins el Paratge Natural d'Interès Nacional de l'Albera, poden trobar-se recorrent l'important sender de gran recorregut pirinenc, GR 11, que transita pel veïnat.
La necròpolis hallstàtica dels Vilars fou descoberta l'any 1886 a poc més d'un kilòmetre al nord d'aquest veïnat, al paratge anomenat l'Esparraguera. Aquest fou el primer camp d'urnes, cementiri d'incineració, dels pobles indoeuropeus o cèltics trobat a l'Empordà. La ceràmica trobada en aquesta necròpolis pot ser datada dels segles IX-XII aC
Molt a prop s'hi troben les ruïnes de l'església preromànica de Sant Pere dels Vilars del segle x.

## Referències

* ↑ «Els Vilars (Espolla)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ GR 11: La Jonquera - els Vilars - (Espolla)
* ↑ Sant Pere dels Vilars (Maçanet de Cabrenys - Alt Empordà)

## Enllaços externs

* Pàgina oficial del Paratge Natural de l'Albera
# Teresa Ramonet i Gas

Teresa Ramonet i Gas (València, segle XX - Buenos Aires, segle XX) fou una humanista exiliada valenciana.

## Biografia

Filla d'Ignacio Ramonet, va estudiar batxiller a la ciutat de València durant la República i la Guerra Civil. Després estudiaria la carrera de Filosofia i Lletres en els primers anys de la postguerra. Pertany al col·lectiu de dones valencianes, joves, que hagueren d'eixir d'Espanya després de la Guerra Civil, una de les «exiliades valencianes» amb inquietuds polítiques, d'ideologia d'esquerres. La guerra significà una major politització de les dones valencianes, de major incorporació a les organitzacions d'esquerres i sindicals…, i l'aparició i consolidació d'organitzacions específiques de dones: Unió de Xiques (Muchachas), Dones Lliures… L'agrupació de Dones Antifeixistes –iniciada el 1933, però consolidada el 1936 després d'esclatar la guerra–, per exemple, es nodrirà a València d'aquests col·lectius femenins republicans.
Teresa Ramonet tenia, sens dubte, inquietuds polítiques. Fou educada en un ambient d'esquerres, fet que ocasionaria el desenllaç posterior de la guerra, l'exili exterior amb la seua família. Va haver d'exiliar-se voluntàriament a Buenos Aires (Argentina) amb aquesta, a causa de la ideologia d'esquerres. Hi treballaria alguns anys a la universitat… i després ho faria a la universitat d'Ais de Provença, a França. Quan Franco mor, Teresa torna a València i reingressa en el Cos municipal d'arxius i biblioteques. També treballà alguns anys a l'Hemeroteca municipal de València. Després marxa a Madrid i, d'allà, una altra vegada a Buenos Aires amb la seua germana, on residiria amb la seua família fins a la mort.
Entre els records personals de Vicente Muñoz Suay –marit d'Amaya Puelles– sobre Teresa Ramonet, de qui era gran amiga, escriu el 15 de març de 1982: «Teresa va venir un parell de vegades la setmana passada. Una mica desmillorada. Avui ha tornat. No està bé. Satisfeta perquè la seua germana ve al maig. Angoixada perquè ve. Se’n va dijous a Madrid». D'altra banda, durant tota la vida Teresa col·laborà amb diverses revistes i periòdics. No obstant això, no va poder dedicar-se a la seua gran passió, la literatura. Exemple de la tasca periodística és un article titulat «Réquiem por una casa», en Tribuna Libre, Levante (1979), sobre la penosa situació en què es trobava la casa de Blasco Ibáñez per aquestes dates.

## Bibliografia

* Mancebo Alonso, M. Fernanda (1995). «Las mujeres valencianas exiliadas (1939-1975)» dins Homenaje Manuela Ballester. València: Institut Valencià de la Dona, p. 37-63, 3 particular p. 62.
* Aguado, Ana M. (1995). «Las mujeres valencianas en la guerra civil (1936-1939)» dins Homenaje Manuela Ballester. València: Institut Valencià de la Dona, p. 23-36.
* Entrevistes realitzades a Teresa Ramonet per M. Fernanda Mancebo (març de 1982).

## Referències

* 1 2 3 4 «Teresa Ramonet Gas». Diccionari Biogràfic de Dones. Barcelona: Associació Institut Joan Lluís Vives Web (CC-BY-SA via OTRS).
# Illa dels Portuguesos

L'illa dels Portuguesos (històricament coneguda com l'illa dels Elefants, en portuguès: Ilha dos Portugueses; ilha dos Elefantes) és una petita illa situada a uns 200 metres al nord-oest de l'illa d'Inhaca, en l'entrada de la badia de Maputo, al sud de Moçambic.
En l'actualitat, l'illa és una àrea de reserva, administrada per l'Estació de Biologia Marina d'Inhaca. A més de ser una formació molt inestable, la qual cosa l'ha canviat cada vegada que hi ha un cicló a la regió, l'illa té una petita llacuna on hi ha una formació de coral de gran bellesa i relativament protegida.
Històricament, aquesta illa era important perquè era el lloc on els comerciants europeus van intercanviar les seves mercaderies per ivori, a partir del segle xvi i fins a la construcció de molls de Lourenço Marquis, (actual Maputo) a la fi del segle xix.
No existeix cap documentació relativa al canvi de nom, però tots dos termes estan relacionats amb el seu passat "magatzem" de negocis. L'únic edifici que existeix a l'illa, és on es troben les ruïnes d'un antic hospital de leprosos.

## Vegeu també

* Geografia de Moçambic
* Illa d'Inhaca
* Badia de Maputo
* Illa de Xefina

## Referències

* ↑ http://www.ebmi.uem.mz/
* ↑ http://travelingluck.com/Africa/Mozambique/Maputo/_1028598_Ilha%20dos%20Portugueses.html

## Enllaços externs

* Foto de l'illa Arxivat 2016-10-10 a Wayback Machine.
# Joana Ardiaca i Mas

Joana Ardiaca i Mas (vila de Gràcia, 1881 - 7 de gener de 1953) va ser una agitadora i activista política barcelonina, força activa durant la Setmana Tràgica de Barcelona de 1909.
El seu pare era militant anarquista i va ser condemnat en el procés de Montjuïc de 1899. Separada del marit, treballava en una fàbrica de teixits per mantenir la seva família. Alhora, militava en la secció femenina del Partit Republicà Radical, les militants del qual eren conegudes com a "dames roges". El juliol del 1909 va secundar la vaga general proclamada contra les lleves de la guerra de Melilla, i en la setmana següent va participar activament en la crema de convents, atacs a les comissaries i batusses al carrer. L'agost de 1909 fou detinguda sota l'acusació d'haver atiat i organitzat la rebel·lió juntament amb altres membres del seu partit, com Luis Zurdo de Olivares o Emiliano Iglesias Ambrosio. Tanmateix, fou posada en llibertat el 10 de novembre de 1909 i en el judici de 4 de març de 1910 fou absolta de tots els càrrecs.

## Referències

* ↑ «Registre defuncions any 1953, núm.7, Jutjat 12 (pdf pàg.71)». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona.
* ↑ Martínez de Sas, María Teresa; Pagès i Blanch, Pelai. «Ardiaca i Mas, Joana». A: Diccionari biogràfic del moviment obrer als països catalans. Barcelona: Abadia de Montserrat, 2000, p. 111. ISBN 848415243X [Consulta: 9 maig 2018].
* ↑ Dalmau, Antoni. Set dies de fúria. Columna edicions, 2009, p. 117. ISBN 9788466410946.

## Enllaços externs

* Causa contra Trinidad Alted Fornet, Emiliano Iglesias Ambrosia, Luis Zurdo de Olivares, y Juana Ardiaca Mas, por el delito de rebelión militar (1911)
# Imperi d'Atlantium

L'Imperi d'Atlantium és una micronació amb seu a Austràlia que va ser fundada a Sydney per George Francis Cruickshank (Jordi II). Atlantium va ser fundada el 27 de novembre de 1981 quan, en resposta a un augment percebut en les influències polítiques no desitjades, una declaració unilateral d'independència de la Commonwealth d'Austràlia es va dur a terme amb tota tranquil·litat pels residents de Sydney, George Francis Cruickshank, John Duggan Geoffrey i Duggan Marie Claire. Els tres fundadors simultàniament reclamaren un enclavament de 10 metres quadrats aproximadament - el territori provisional - localitzat al sud del suburbi de Sydney de Narwee als voltants de la ciutat de Hurstville. Cruickshank des d'allà va ser aclamat com a emperador, i va assumir el poder executiu complet, l'autoritat legislativa i judicial, com Sa Majestat Imperial Jordi II. La història posterior d'Atlantium abasta dues fases pre-re-fundació (1981-1990), i post-re-fundació (1999 -) separats per un període de latència evolutiva.

## Enllaços externs

* Imperi d'Atlantium - Lloc web oficial
* http://aquilaaudax.wordpress.com/
* http://numismondo.com/pm/atm/ Arxivat 2014-09-07 a Wayback Machine.
# Estat Lliure d'Anhalt

L'Estat Lliure d'Anhalt (Freistaat Anhalt) fou un dels estats territorials (Länder) que van constituir l'anomenada República de Weimar (Alemanya 1920-1932). Fou format en el lloc de l'antic ducat d'Anhalt, enderrocat el novembre de 1918. La seva capital fou Dessau. Amb l'arribada al poder dels nazis (1932-1933) Anhalt fou abolit de facto pel govern federal, convertint-se en part del Gau de Magdeburg-Anhalt.
Al final de la II Guerra Mundial, l'Estat Lliure d'Anhalt es va fusionar amb la Saxònia prussiana per formar el 1949 l'estat de Saxònia-Anhalt que fou part de la República Democràtica Alemanya. El sistema federal fou abolit a Alemanya oriental el 1952. Després de la unificació el 1991, l'estat fou restaurat dins l'Alemanya unificada.

## Ministres-presidents d'Anhalt

* 1918-1919: Wolfgang Heine (SPD)
* 1919-1924: Heinrich Deist (SPD)
* 1924-1924: Willy Knorr (DNVP)
* 1924-1932: Heinrich Deist (SPD)
* 1932-1940: Alfred Freyberg (NSDAP - com Gauleiter)
* 1940-1945: Rudolf Jordan (NSDAP - com Gauleiter)

### Reichsstatthalter

Reichsstatthalter per l'Anhalt i Brunswick (capital a Dessau)
* 1933-1935: Wilhelm Loeper
* 1935-1937: Fritz Sauckel
* 1937-1945: Rudolf Jordan

## Presidents del Landtag

* 1918-1928; Heinrich Pëus (SPD)
* 1928-1932: Richard Paulick (SPD)
* 1932-1933: Wolfgang Nicolai (NSDAP)

## Enllaços externs

* Estadístiques (alemany)
* història (alemany)
# Aborichthys elongatus

Aborichthys elongatus és una espècie de peix de la família dels balitòrids i de l'ordre dels cipriniformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 5,4 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: districte de Darjeeling (Bengala Occidental, l'Índia).

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Chaudhuri, B. L., 1913. Zoological results of the Abor Expedition, 1911-1912. XVIII. Fish. Rec. Indian Mus. (Calcuta) v. 8 (pt 3): 243-257, Pls. 7-9.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Hora, S. L., 1921. On some new or rare species of fish from the eastern Himalayas. Rec. Indian Mus. (Calcuta) v. 22 (pt 5, núm. 33): 731-744, Pl. 29.
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 «Aborichthys elongatus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Talwar, P.K. i A.G. Jhingran, 1991. Inland fishes of India and adjacent countries. Volum 2. A.A. Balkema, Rotterdam.
* ↑ Kapoor, D., R. Dayal i A.G. Ponniah, 2002. Fish biodiversity of India. National Bureau of Fish Genetic Resources Lucknow, Índia. 775 p.
* ↑ Menon, A.G.K., 1999. Check list - fresh water fishes of India. Rec. Zool. Surv. India, Misc. Publ., Occas. Pap. Núm. 175, 366 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Freyhof, J., 2003. Aborichthys Schmerlen aus Indien. Datz 56(7):22.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Hora, S. L., 1925: Notes on fishes in the Indian Museum. VIII. On the loaches of the genus Aborichthys Chaudhuri. Records of the Indian Museum (Calcuta) v. 27: 231-236.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB (txec)
# Batalla d'Estepona

La batalla d'Estepona va ser un combat naval ocorregut al maig de 1342 que va enfrontar una flota de la Corona d'Aragó dirigida per l'almirall Pere de Montcada i de Lloria contra una flotilla musulmana, amb el resultat d'una victòria dels europeus.

## Antecedents

La dinastia marínida projectava reunificar el Magreb, en prendre Tilimsen el 1337, i la flota d'Alfons XI de Castella estava a l'Estret de Gibraltar des de la primavera de 1338 i va sol·licitar ajuda a Pere el Cerimoniós per completar la flota de l'Estret, per la que els dos regnes es comprometien a ajudar-se per fer la guerra al Marroc i Granada mentre els marínides van fer el mateix amb els hàfsides.
L'almirall Jofre Gilabert de Cruïlles va sortir de Barcelona l'1 de juny de 1339 amb quatre galeres, per unir-se a València amb sis galeres més i una galiota que des d'allà van posar rumb a l'Estret. Al camí van derrotar una força naval de tretze galeres marroquines i una genovesa a la batalla naval de Ceuta,
El 1340 Abu-l-Hàssan Alí travessà al nord de l'estret i intentà recuperar Tarifa i els reis Alfons XI de Castella i Alfons IV de Portugal marxaren de Sevilla en auxili de Tarifa.

## Batalla

La flota aragonesa havia partit de València per col·laborar amb Castella a l'estret de Gibraltar, segons l'acordat al Tractat de Madrid. En aigües de la badia d'Estepona es va trobar a finals de maig de 1342 amb tretze galeres benimerines, de les que aconseguí atrapar quatre i fer embarrancar contra la costa a altres dues. Altres set galeres musulmanes van aconseguir fugir.

## Conseqüències

Derrotats els musulmans a la batalla del riu Palmones, el rei del Marroc fugí vers Algesires, des d'on retornà al seu regne, i el de l'Emirat de Gharnata passà a Marbella i després a la seva capital. Les victòria en les batalles d'Estepona, Bullones i Guadalmesí van facilitar a la Corona de Castella l'inici del Setge d'Algesires

## Referències

* ↑ Sánchez Martínez, 2003, p. 274.
* ↑ Sánchez Martínez, 2003, p. 246.
* 1 2 López Fernandez, Manuel «Algunas precisiones sobre la aplicación del Tratado de Madrid de 1339, entre Aragón y Castilla» (pdf) (en castellà). Espacio, Tiempo y Forma, Serie III, Historia Medieval, 21, 2008, pàg. 187. Arxivat de l'original el 2018-10-10 [Consulta: 10 octubre 2018].
* ↑ Segura González, Wenceslao. Batalla naval de Guadalmesí (año 1342) (en castellà). Al Qantir, 2007, p. 8 (Monografias y Documentos sobre la Historia de Tarifa n.4).
* ↑ Claudi Girbal, Enric. Guia - Cicerone de la inmortal Gerona (en castellà). Gerardo Cumané y Fabrellas, 1866, p. 139.
* ↑ García Valdecasas, José Guillermo. Las artes de la paz (en castellà). CEEH, 2007, p. 472. ISBN 8493606014.

## Bibliografia

* López Fernández, Manuel «Aproximación a las fechas de las batallas navales de Bullones, Guadalmesí y Estepona.» (pdf) (en castellà). Aljaranda: revista de estudios tarifeños, 76, 2010, pàg. 31-38. ISSN: 1130-7986.
* Sánchez Martínez, Manuel. Pagar al rey en la Corona de Aragón durante el siglo XIV (en castellà). Editorial CSIC, 2003, p. 580 (Anejos del Anuario de Estudios Medievales núm. 50). ISBN 9788400081935.
# Campionat britànic de trial femení

El Campionat britànic de trial femení (en anglès: British Trials Championship), regulat per la federació britànica de motociclisme, Auto-Cycle Union (ACU), és la màxima competició de trial en categoria femenina que es disputa al Regne Unit.

## Llista de guanyadores

    A 10 de desembre de 2024
| Temporada | Campiona | Motocicleta |
| 2002 | Maria Conway | Montesa |
| 2003 | No disputat | No disputat |
| 2004 | Rebekah Cook | Gas Gas |
| 2005 | Rebekah Cook | Gas Gas |
| 2006 | Rebekah Cook | Gas Gas |
| 2007 | Rebekah Cook | Gas Gas |
| 2008 | Rebekah Cook | Gas Gas |
| 2009 | Rebekah Cook | Sherco |
| 2010 | Joanne Coles | Gas Gas |
| 2011 | Rebekah Cook | Sherco |
| 2012 | Rebekah Cook | Beta |
| 2013 | Rebekah Cook | Beta |
| 2014 | Emma Bristow | Sherco |
| 2015 | Emma Bristow | Sherco |
| 2016 | Emma Bristow | Sherco |
| 2017 | Emma Bristow | Sherco |
| 2018 | Emma Bristow | Sherco |
| 2019 | Jess Bown | Scorpa |
| 2020 | No disputat | No disputat |
| 2021 | Emma Bristow | Sherco |
| 2022 | Nikita Smith | - |
| 2023 | Alice Minta | Scorpa |
| 2024 | Alice Minta | Scorpa |

## Estadístiques
### Campiones amb més de 3 títols

    A 10 de desembre de 2024
| Pilot | Títols |
| Rebekah Cook | 9 |
| Emma Bristow | 6 |

## Referències

* ↑ «Champions Crowned at Final rounds of ACU Ladies Trials Championship» (en anglès). acu.org.uk. ACU, 11-09-2024. [Consulta: 4 març 2025].
* «Great Britain» (en anglès). trialonline.org. [Consulta: 30 octubre 2021].

## Enllaços externs

* El Trial al Web de l'ACU (anglès)
# Illa des Ravells

L'illa des Ravells es troba a la badia de Fornells, a Menorca.
Té una extensió de 0,40 hectàrees, està a una distància de 245 m de Menorca i la seva altitud màxima és de 7,83 m.

## Referències

* http://www.obsam.cat/indicadors/sistemes-naturals/illots/illots-geografiques.pdf Arxivat 2010-10-03 a Wayback Machine.
# Antonio Francesco Gaetano Saverio Pacini

Antonio Francesco Gaetano Saverio Pacini (Nàpols (Campània), 7 de juliol de 1778 - París (França) 10 de març de 1866) fou un compositor i publicista italià.
Havent-se traslladat a França, fou director d'orquestra a Nimes. Posteriorment establí la seva residència a París, on feu representar algunes obres de la seva composició, però posteriorment es dedicà exclusivament a editar música, i mercès als seus esforços es popularitzaren a França les obres dels cèlebres compositors italians Rossini, Bellini, Mercadante, Donizetti, etc.
Entre les obres que va fer representar hi figuren:
* Point d'adversaire (1805)
* Isabelle et Gertrude (1806)
* Le voyage impromtus (1806)
* La reputation (1808)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 40, pàg. 1344 (ISBN 84-239-4540-5)
# Estat Lliure de Mecklenburg-Schwerin

L'Estat Lliure de Mecklenburg-Schwerin (en alemany: Freistaat Mecklenburg-Schwerin) va ser un Estat federat durant la República de Weimar (1918-1933). Es va crear el 1918 després de l'abdicació del Gran Duc de Mecklenburg-Schwerin Frederic Francesc a conseqüència de la revolució alemanya. Al 1933, després de l'inici del govern Nazi, va ser unit amb l'estat veí més petit de Mecklenburg-Strelitz per formar l'estat unit de Mecklenburg.

## Governants
### Presidents del Consell de Ministres

* 1918-1919 Hugo Wendorff (DDP)

### Ministres-President

* 1919-1920 Hugo Wendorff (DDP)
* 1920-1921 Hermann Reincke-Bloch (DVP)
* 1921-1924 Johannes Stelling (SPD)
* 1924-1926 Joachim Freiherr von Brandenstein (DNVP)
* 1926-1929 Paul Schröder (SPD)
* 1929-1932 Karl Eschenburg DNVP)
* 1932-1933 Walter Granzow (NSDAP)
* 1933-1933 Hans Egon Engell (NSDAP)

### Governadors del Reich (Reichsstatthalter)

* 1933-1933 Friedrich Hildebrandt

## Bibliografia

* Helge Bei der Wieden: Grundriß zur deutschen Verwaltungsgeschichte 1815–1945. Reihe B: Mitteldeutschland. Band 13: Mecklenburg. Marburg 1976, ISBN 3-87969-128-2.

## Enllaços externs

* Estat Lliure de Mecklenburg-Schwerin (en alemany)
* Estats d'Alemanya des del 1918
# Teneguía

El Volcà de Teneguía és un volcà situat a l'illa de La Palma, Canàries, Espanya amb una altitud de 439 msnm. És un con d'escoria que es va formar durant una erupció en el complex volcànic de Cumbre Vieja, l'any 1971. El seu nom prové d'un roquer proper molt famós que conté petròglifs auarites, que eren els habitants d'origen amazic que habitaven les Illes Canàries abans de la conquesta castellana.

## Història

Abans d'entrar en erupció s'havien produït nombrosos terratrèmols amb una intensitat creixent, fet que va alertar els veïns de Fuencaliente de La Palma, on va sorgir el volcà. L'erupció va durar des del 26 d'octubre fins al 18 de novembre de 1971. Va ser una erupció relativament curta, la més curta de les històriques de les Canàries, sobretot si se la compara amb la que va durar 6 anys al segle XVIII a la zona que avui és el Parc Nacional de Timanfaya a Lanzarote.
A les Illes Canàries hi ha documentades 16 erupcions volcàniques, cap d'elles amb víctimes mortals. Això ha estat possible per la baixa densitat demogràfica i per la fluïdesa de les laves que s'emeten en els volcans canaris. El volcà va produir danys materials als cultius de vinya de la zona i va destruir una platja, encara que després se'n va formar una altra gràcies a les seves colades. No va afectar les zones poblades i degut a la seva proximitat a la costa, al solidificar-se, la lava abocada al mar va fer créixer la superfície de l'illa en uns dos milions de metres quadrats.
El volcà va esdevenir un atractiu turístic, i nombrosos vols xàrter i freqüències especials van ser programades per cobrir la demanda de passatges dels turistes que volien veure el volcà. També va ser un focus important d'atenció i estudi pels científics de l'època.

## Galeria

* Llengua de lava petrificada.
* Boca del Teneguía.
* Vista d'una de les parets interiors de la boca.
* Fons rocós de la boca del Teneguía.

## Referències

* ↑ http://www.volcano.si.edu/world/volcano.cfm?vnum=1803-01-&volpage=synsub
* ↑ País, El. «Teneguía, 1971: así fue la última erupción volcánica terrestre en España» (en castellà), 19-09-2021. [Consulta: 26 octubre 2021].
* ↑ «La erupción del Teneguía aumentó la superfície de La Palma». La Opinión. [Consulta: 6 abril 2018].

## Enllaços externs

* Arxivat 2018-04-06 a Wayback Machine. Monumento Natural Volcanes de Teneguía (castellà)
* Video de l'erupció a YouTube