OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bir Lahlu

Bir Lahlu (àrab: بئر لحلو, Biʾr Laḥlū; amazic: ⴱⵉⵔ ⵍⵃⵍⵓ) és un poblet de Saguia el Hamra al Sahara Occidental, prop de la frontera amb Mauritània, situada a l'est del Mur marroquí, als territoris controlats pel Front Polisario, denominats Territoris Alliberats. També és una dàïra de la wilaya de Smara a la RASD.
És la capital provisional de la República Àrab Sahrauí Democràtica (RASD), mentre que la capital històrica (i oficial segons la constitució de la RASD) del Sahara Occidental, Al-Aaiun, segueixi sota control marroquí. És també el lloc on Mustafà Said Al-Uali va proclamar la RASD amb una emissió radiofònica el 27 de febrer de 1976, després de la decisió presa pel Consell Provisional Nacional Sahrauí. Segueix sent també seu del centre emissor de la Voz del Sáhara, Ràdio Nacional de la República Àrab Sahrauí Democràtica.
El nom Bir Lehlu és una transcripció de l'àrab hassania i significa ‘la font bonica’ o ‘la deu bonica’. El nom en àrab estàndard seria al-Bir al-Halwa (àrab: البئر الحلوة, al-Biʾr al-Ḥalwa).
Consta d'un hospital militar anomenat Castilla-la Mancha i el col·legi Juan Carlos Diego Aguirre, en honor del coronel i historiador espanyol, que va ser membre del Govern del Sàhara Espanyol des de 1966 fins a 1976 i és autor de nombroses publicacions sobre el Sàhara Occidental.
El març de 2016, va rebre la visita de Ban Ki-moon, sent el primer secretari general de l'ONU que visita els territoris alliberats que controla la RASD. Va ser rebut per l'alcalde de la localitat i va ser el començament d'una sèrie d'actes emmarcats en el 40è aniversari de la proclamació de l'estat sahrauí.

## Agermanaments

* Artziniega, Àlaba
* Batna
* Benalúa de las Villas
* Bientina
* Campi Bisenzio
* Capraia e Limite
* El Oued
* Montemurlo
* Monteroni d'Arbia
* Montevarchi, Itàlia
* Novelda
* Pozuelo de Alarcón
* Prato
* Puerto Maldonado
* La Rinconada
* Sagunt
* San Piero a Sieve, Itàlia
* Tolosa, Guipúscoa
* Tomelloso
* Valle de Trápaga-Trapagaran
* Vecchiano

## Referències

* ↑ http://www.arso.org/01-s05-0304.htm
* ↑ http://www.cantabriaporelsahara.com/documentacion/documentos/301120081858.pdf Arxivat 2015-01-02 a Wayback Machine.
* ↑ Javier Otazo. «Marruecos se enfrenta abiertamente a Ban Ki-Moon por el Sáhara». www.efe.com, 9 de març de 2016. [Consulta: 11 març 2016].
* ↑ «Bir Lehlu acoge la celebración del 40mo Aniversación de la constitución del primer gobierno saharaui». Sahara Press Service, 7 de març de 2016. Arxivat de l'original el 2016-03-12. [Consulta: 11 març 2016].

## Enllaços externs

* Foto i text complet de la proclamació de la República Àrab Saharaui Democràtica a Bir Lehlou, 27-02-1976 (anglès)(castellà)(francès)
# Arxiduc (barri)

El barri de l'Arxiduc és un barri de la ciutat de Mallorca situat al districte nord que s'estructura entorn del carrer de l'Arxiduc Lluís Salvador, del qual el barri pren el nom. Limita al nord amb el barri de la Plaça de Toros pels carrers de Rosselló i Cazador i de Jaume Balmes, a llevant amb la barriada de Bons Aires pel carrer del 31 de desembre, i a ponent amb el barri de Marquès de la Fontsanta pel parc de les Estacions (antigament les vies del tren d'Inca). Es tracta d'un barri que forma part del primer projecte d'eixamplament de Palma, de Bernat Calvet i Girona.
El principal element de referència de la barriada és la plaça del Cardenal Reig, popularment amb el nom de plaça de l'Obelisc o del Supositori, i el carrer de l'Arxiduc Lluís Salvador, que l'atravessa. La plaça de l'Obelisc rep aquest nom popular de l'obelisc que es troba al centre de la plaça, amb uns baixos relleus en homenatge a l'Arxiduc Lluís Salvador, un personatge força lligat a la història de Mallorca.
Al moment de la urbanització de les terres resultat de l'implantació del Pla Calvet, la primera dècada del segle xx, les terres de la zona pertanyien a les propietats de Can Esteve, la Casa de Pega, Son Campos i, principalment, Son Brull.
Al sud del barri hi ha les estacions del tren d'Inca i del tren de Sóller.
El 2018 tenia 6708 habitants.

## Referències

* ↑ Bibiloni, 2012, p. 238.
* ↑ Bibiloni, 2012, p. 798.
* ↑ «Institut d'Estadística de les Illes Balears». [Consulta: 27 juny 2019].

## Bibliografia

* Bibiloni, Gabriel. Els carrers de Palma. Palma: Gabriel Bibiloni, 2012. ISBN 978-84-616-2222-1.
# Editorial Larousse

L'editorial Larousse, fundada el 1852 a França per Pierre Larousse i Augustin Boyer, és actualment una editorial especialitzada en obres de referència, com diccionaris, enciclopèdies i llibres de divulgació. En català, va publicar la seva enciclopèdia el 1990, amb successives actualitzacions. Un subsegell de l'editorial és VOX, que edita diccionaris plurilingües. Des del 2008, admet la redacció col·laborativa d'articles, si bé les edicions es validen posteriorment per un equip de l'empresa.
# Axioma de la unió

En teoria de conjunts, l'axioma de la unió és un axioma que postula que la unió d'una col·lecció de conjunts qualssevol existeix.

## Enunciat

L'axioma d'unió afirma senzillament que la unió d'una família de conjunts —el conjunt que conté tots els elements de cada conjunt de la família— existeix:
$\forall A\exists X:\forall Y,Y\in X\Leftrightarrow \exists B\in A:Y\in B$
En paraules: «per a cada conjunt A existeix un altre, X, compost exactament pels elements Y dels elements B d'A». Això permet parlar amb propietat de la unió d'un conjunt —la unió de tots els seus elements—:
$\bigcup A=X|\forall Y,Y\in X\Leftrightarrow \exists B\in A,Y\in B$
La unió de dos conjunts —o un nombre finit qualsevol— és un cas particular d'aquesta construcció:
$A\cup B=\bigcup \{A,B\}$
i, adoptant l'axioma del parell, existeix sempreː

## Consistència relativa

L'axioma de la unió (AU) és completament independent de la resta d'axiomes de Zermelo-Fraenkel (ZF). En la gran majoria dels models de ZF que es construeixen AU és cert, per la qual cosa és consistent amb la resta d'axiomes. Per altra banda, existeixen models de ZFC (inclòs l'axioma de l'elecció) en els quals l'axioma de la unió és fals, per la qual cosa no es pot demostrar la resta de ZFC (ni de la resta de ZF en particular).

## Vegeu també

* Teoría de conjuntos de Zermelo-Fraenkel

## Referències

* «On the axiom of union» (en inglés). Archive of Mathematical Logic, 49, 3, 2009, pàg. 283-289. 10.1007/s00153-009-0163-1. En este artículo se presenta una demostración de la independencia del axioma de unión.
# Edmontosaure

L'edmontosaure (Edmontosaurus, 'llangardaix d'Edmonton') és un gènere de dinosaure hadrosàurid (també anomenats dinosaures de bec d'ànec) del Maastrichtià, l'últim estatge del període Cretaci, fa entre 71 i 65 milions d'anys. Un exemplar adult podia arribar a superar els 9 metres de longitud i algunes de les majors espècies arribaven als 13 metres. Es tracta d'un dels hadrosàurids més grossos. L'edmontosaure era herbívor i bàsicament bípede, encara que segurament també es desplaçava sovint amb les quatre potes.
Les restes fòssils més ben conservades foren trobades l'any 1908 per Charles Hazelius Sternberg i els seus fills.
# Educació Matemàtica Realística

L'Educació Matemàtica Realística és la teoria sobre l'ensenyament de les matemàtiques que promou la construcció del coneixement a partir de tot allò que pugui ser imaginat per l'alumnat.

## Història

Aquest plantejament va iniciar-se a Holanda a la dècada de 1970 per Hans Freudenthal i els seus col·legues de l'Institut pel Desenvolupament de l'Educació matemàtica (IOWO les seves sigles en anglès) predecessor de l'actual Institut Freudenthal (FI).

## Caracterització

Actualment continua desenvolupant-se i està fortament influenciat per la visió de les matemàtiques que tenia Hans Freudenthal. Això és que les matemàtiques han d'estar connectades a la realitat, ser properes als estudiants i rellevants per a la societat. En lloc de presentar les matemàtiques com una ciència acabada que s'ha de transmetre, fa veure les matemàtiques com una activitat humana. L'ensenyament de les matemàtiques hauria de donar als alumnes una oportunitat "guiada" de reinventar-les practicant amb elles, fent el que Freudenthal anomenava processos de matematització. Més endavant Treffers formularia les seves idees sobre els dos tipus de matematització, l'horitzontal i la vertical. Els trets que caracteritzen a aquesta teoria són la participació activa de l'alumnat, això és que els estudiants no són tractats com a simples receptors d'una matèria sinó com a participants actius en el procés d'aprenentatge. La realitat com a mitjà prioritari de l'aprenentatge tant a l'inici per introduir nous continguts com al final per aplicar-los. La presentació dels temes relacionats i no en compartiments separats i aïllats. Considera l'aprenentatge com una activitat social a on la interrelació entre alumnes i la de l'alumnat amb el professorat té un paper important. S'entén que els alumnes que aprenen fent una reconstrucció de les matemàtiques guiada pel professorat.

## Referències

* ↑ Yuanita, P.; Zulnaidi, H.; Zakaria, E. «The effectiveness of Realistic Mathematics Education approach: The role of mathematical representation as mediator between mathematical belief and problem solving». Plos One, 9, 13, 2018 [Consulta: 10 febrer 2019].
* ↑ Lerman, S. «Realistic Mathematics Education». Encyclopedia of Mathematics Education, 2014, pàg. 521-522. DOI: 10.1007.

## Bibliografia

* Rico, L. (2007) Bases Teóricas del Currículo de Matemáticas en Educación Secundaria. Madrid. Ed. Sintesis
* Heuvel_Panhuizen,M., Wijers, M. (2005) Mathematics standards and curricula in the Netherlands. ZDM vol. 37 (4)
* Doorman, M., Drijvers, P., Dekker, T., Heuvel-Panhuizen, M., de Lange, J., Wijers, M. (2007) Problem soving as a challenge for mathematics education in The Netherlands. ZDM (2007) vol 39.
* Wittmann, E. Ch. (2005) Realistic Mathematics Education, past and present. NAW 5/6 nr 4

## Enllaços externs

* Realistic Mathematics Education Arxivat 2018-05-01 a Wayback Machine.. Fi-Wiki (anglès)
# Educació especial

L'educació especial és l'educació específicament destinada a alumnes amb necessitats educatives considerades especials, o diferents, a causa de superdotació intel·lectual o discapacitats psíquiques, físiques o sensorials, incloent totes les actuacions encaminades a compensar aquestes necessitats. Es pot fer en escoles ordinàries o específiques (centre d'educació especial).

## Referències

* ↑ Gartner, Alan; Dorothy Kerzner Lipsky Inclusion and School Reform: Transforming America's Classrooms. Brookes Publishing Company, 1997. ISBN 1-55766-273-8. OCLC 35848926.

## Vegeu també

* Educació diferenciada entre nens i nenes
Viccionari
# Efecte Faraday

L'efecte Faraday o rotació Faraday, en física és un fenomen magneto-òptic, és a dir, una interacció entre la llum i un camp magnètic en un medi. L'efecte Faraday causa una rotació del pla de polarització el qual és linealment proporcional al component del camp magnètic en la direcció de la propagació.
Va ser descobert per Michael Faraday l'any 1845, l'efecte Faraday va ser la primera evidència experimental sobre que la llum i l'electromagnetisme estan relacionats. La base teòrica de la radiació electromagnètica (la qual inclou la llum visible) va ser completada per James Clerk Maxwell en les dècades de 1860 i 1870. Aquest efecte té lloc en la majoria dels materials dielèctrics (incloent líquids sota la influència de camps magnètics).
L'efecte Faraday causa que les ones dretes i esquerres polaritzades cisrcularment es propaguin a velocitats lleugerament diferents, una propietat coneguda com a birefrigència circular. Com que una polarització linear es pot descompondre en la superposició de dos components polaritzats circularment de dues amplituds iguals de destressa oposada i fase diferent, l'efecte d'un relatiu canvi de fase induït per l'efecte de Faraday, és fer girar l'orientació de la polarització lineal d'una ona.
L'efecte Faraday té algunes aplicacions dels instruments de mesura. Per exemple, l'efecte Faraday s'ha utilitzat per mesurar el poder rotatori òptic i de teledetecció dels camps magnètics. L'efecte Faraday s'utilitza en la recerca espintrònica (spinstronics) per estudiar la polarització dels espins dels electrons en semiconductors. El rotadors de Faraday es poden utilitzar per a la modulació d'amplitud de la llum, i són la base d'aïllant òptics i circulador òptics; tals components calen en les telecomunicacions òptiques i altres aplicacions del làser.

## Referències

* ↑ See http://www.rp-photonics.com/regenerative_amplifiers.html

## Enllaços externs

* Faraday Rotation (at Eric W. Weisstein's World of Physics)
* Electro-optical measurements (Kerr, Pockels, and Faraday) Arxivat 2006-05-10 a Wayback Machine.
# Efecte Hall quàntic fraccionat

L'efecte Hall quàntic fraccionat (amb acrònim anglès FQHE) és un fenomen físic en el qual la conductància Hall dels electrons 2D mostra altiplans quantificats amb precisió a valors fraccionats de $e^{2}/h$. És una propietat d'un estat col·lectiu en què els electrons s'uneixen a línies de flux magnètic per fer noves quasipartícules, i les excitacions tenen una càrrega elemental fraccionada i possiblement també estadístiques fraccionades. El Premi Nobel de Física de 1998 va ser atorgat a Robert Laughlin, Horst Störmer i Daniel Tsui "pel seu descobriment d'una nova forma de fluid quàntic amb excitacions de càrrega fraccionada" L'explicació de Laughlin només s'aplica als empastaments. $\nu =1/m$ on $m$ és un nombre enter imparell. L'origen microscòpic del FQHE és un tema d'investigació important en la física de la matèria condensada.
L'efecte Hall quàntic fraccionat (FQHE) és un comportament col·lectiu en un sistema bidimensional d'electrons. En particulars camps magnètics, el gas d'electrons es condensa en un estat líquid notable, que és molt delicat, que requereix material d'alta qualitat amb una concentració baixa de portadors i temperatures extremadament baixes. Com en l'efecte Hall quàntic sencer, la resistència Hall experimenta certes transicions Hall quàntiques per formar una sèrie d'altiplans. Cada valor particular del camp magnètic correspon a un factor d'ompliment (la relació entre electrons i quanta de flux magnètic):
$\nu =p/q,\$
on p i q són nombres enters sense factors comuns. Aquí q resulta ser un nombre senar amb l'excepció de dos factors d'ompliment 5/2 i 7/2. La sèrie principal d'aquestes fraccions són
${1 \over 3},{2 \over 5},{3 \over 7},{\mbox{etc.,}}$
El FQHE va ser descobert experimentalment l'any 1982 per Daniel Tsui i Horst Störmer, en experiments realitzats amb heteroestructures d'arsenur de gal·li desenvolupades per Arthur Gossard, Tsui, Störmer i Laughlin van ser guardonats amb el Premi Nobel l'any 1998 pel seu treball.

## Referències

* ↑ «The Nobel Prize in Physics 1998» (en anglès). www.nobelprize.org. [Consulta: 28 març 2018].
* ↑ Schwarzschild, Bertram «Còpia arxivada». Physics Today, 51, 12, 1998, pàg. 17–19. Arxivat de l'original el 15 d’abril 2013. Bibcode: 1998PhT....51l..17S. DOI: 10.1063/1.882480 [Consulta: 20 abril 2012].
* ↑ Bolotin, Kirill I.; Ghahari, Fereshte; Shulman, Michael D.; Stormer, Horst L.; Kim, Philip «Observation of the fractional quantum Hall effect in graphene» (en anglès). Nature, 462, 7270, 11-2009, pàg. 196–199. DOI: 10.1038/nature08582. ISSN: 1476-4687.
* ↑ Stormer, Horst L.; Tsui, Daniel C.; Gossard, Arthur C. «The fractional quantum Hall effect». Reviews of Modern Physics, 71, 2, 01-03-1999, pàg. S298–S305. DOI: 10.1103/RevModPhys.71.S298.
# Efecte Rehbinder

L'efecte Rehbinder en física és la reducció de la duresa i la ductilitat d'un material, especialment dels metalls, per una pel·lícula de tensioactiu.
Una explicació proposada per a aquest efecte és la interrupció de les pel·lícules d'òxid superficial i la reducció de l'energia superficial per part dels tensioactius.
L'efecte és de particular importància en el mecanitzat, ja que els lubricants redueixen les forces de tall.

## Referències

* ↑ Andrade, E. N. D. C.; Randall, R. F. Y.; Makin, M. J. Proceedings of the Physical Society, Section B, 63, 12, 1950, pàg. 990. Bibcode: 1950PPSB...63..990A. DOI: 10.1088/0370-1301/63/12/304.
* ↑ Andrade, E N da C; Randall, R F Y; Makin, M J Proceedings of the Physical Society. Section B, 63, 1950, pàg. 990.
* 1 2 Chaudhari, Akshay; Soh, Zhi Yuan; Wang, Hao; Kumar, A. Senthil International Journal of Machine Tools and Manufacture, 133, 2018, pàg. 47-60. DOI: 10.1016/j.ijmachtools.2018.05.009.
* ↑ Lee, Yan Jin; Wang, Hao Materials & Design, 192, 7-2020, pàg. 108688. DOI: 10.1016/j.matdes.2020.108688.

## Bibliografia addicional

* Andrade, E. N. D. C.; Randall, R. F. Y. Nature, 164, 4183, 1949, pàg. 1127. Bibcode: 1949Natur.164.1127A. DOI: 10.1038/1641127a0.
* Malkin, A. I. Colloid Journal, 74, 2, 2012, pàg. 223–238. DOI: 10.1134/S1061933X12020068.
* Biletskyi, V. «Application aspects of adsorption opening effect of solids pore space surface». A: Volodymyr Bondarenko. Progressive Technologies of Coal, Coalbed Methane, and Ores Mining. CRC Press, 2014, p. 121–122. DOI 10.1201/b17547-22. ISBN 978-1-138-02699-5.
# Efecte Stark

L'efecte Stark és el desplaçament i la divisió de línies espectrals d'àtoms i molècules a causa de la presència d'un camp elèctric extern. És l'anàleg del camp elèctric de l'efecte Zeeman, on una línia espectral es divideix en diversos components a causa de la presència del camp magnètic. Encara que es va encunyar inicialment per al cas estàtic, també s'utilitza en un context més ampli per descriure l'efecte dels camps elèctrics que depenen del temps. En particular, l'efecte Stark és responsable de l'ampliació de pressió (Stark broadening) de les línies espectrals per part de partícules carregades en plasmes. Per a la majoria de línies espectrals, l'efecte Stark és lineal (proporcional al camp elèctric aplicat) o quadràtic amb una alta precisió.
L'efecte Stark es pot observar tant per a les línies d'emissió com d'absorció. Aquest darrer de vegades s'anomena efecte Stark invers, però aquest terme ja no s'utilitza en la literatura moderna.
L'efecte rep el nom del físic alemany Johannes Stark, que el va descobrir el 1913. Va ser descobert de manera independent el mateix any pel físic italià Antonino Lo Surdo, i a Itàlia de vegades s'anomena efecte Stark-Lo Surdo. El descobriment d'aquest efecte va contribuir de manera important al desenvolupament de la teoria quàntica i Stark va ser guardonat amb el Premi Nobel de Física l'any 1919.
L'efecte Stark es troba a la base del desplaçament espectral mesurat per als colorants sensibles al voltatge utilitzats per a la imatge de l'activitat de tret de les neurones.

## Referències

* ↑ Courtney, Michael; Neal Spellmeyer; Hong Jiao; Daniel Kleppner Physical Review A, 51, 5, 1995, pàg. 3604–3620. Bibcode: 1995PhRvA..51.3604C. DOI: 10.1103/PhysRevA.51.3604. PMID: 9912027.
* ↑ «Stark_effect» (en anglès). https://www.chemeurope.com.+[Consulta: 16 octubre 2022].
* ↑ «Stark Effect» (en anglès). http://hyperphysics.phy-astr.gsu.edu.+[Consulta: 16 octubre 2022].
* ↑ «Stark Effect» (en anglès). https://courses.physics.illinois.edu.+[Consulta: 16 octubre 2022].
* ↑ Sirbu, Dumitru; Butcher, John B.; Waddell, Paul G.; Andras, Peter; Benniston, Andrew C. Chemistry - A European Journal, 23, 58, 18-09-2017, pàg. 14639–14649. DOI: 10.1002/chem.201703366. ISSN: 0947-6539. PMID: 28833695.
# Efecte Volta

L'efecte volta és una teoria obsoleta que intentava explicar com es generava l'electricitat a una pila voltaica.
La teoria es basava en els principis de l'electroestàtica i afirmava que si s'uneixen dos metalls heterogenis que tenen temperatures iguals, es crearà una diferència de potencial en els seus extrems lliures, el valor del qual serà constant si es tracta de la mateixa junta i tenen les mateixes condicions de temperatura en el moment de la mesura. Aquesta explicació va ser substituïda per la teoria electroquímica segons la qual l'electricitat és generada per efectes químics i per l'intercanvi d'electrons entre els àtoms de la bateria. Un factor important que va portar a l'abandonament de la teoria de l'efecte volta va ser l'observació de què la corrosió o polarització de les bateries que suposava la seva degradació semblava inevitable, com més electricitat s'extreia de la bateria més ràpida era la degradació.
De fet, l'efecte volta correspon a un potencial elèctric molt feble que es produeix per contacte entre diferents metalls. Aquest efecte va ser descobert per Alessandro Volta, i pot ser mesurat, però l'efecte no és prou important per ser utilitzat per fer bateries elèctriques.
Entre els primers anys del segle xix i la dècada de 1830 es van inventar diverses piles seques en un intent d'establir l'origen de l'electricitat de la pila humida de Volta, i en especial per donar suport a la teoria de l'electrificació per contacte.
# Efecte focus

L'efecte focus o efecte d'ancoratge és un biaix cognitiu que consisteix a considerar una part de l'assumpte (la que atreu l'atenció) molt més que altres d'igual rellevància. Porta els individus a usar la primera part d'informació disponible com a punt de referència per a allò que se li presenta a continuació, independentment de si el primer és un punt de referència útil o raonable. Provoca l'aparició de nous biaixos per a confirmar les decisions preses o processos de pensament duts a terme a partir del focus o "ancoratge". Es relaciona amb la psicologia de la Gestalt i la programació neurolingüística (PNL), i va ser teoritzat per primera vegada per Amos Tversky i Daniel Kahneman.
Referències
* ↑ Muñoz, Jordi «Ancorats». Ara.cat, 04-11-2018.
* ↑ Zoltán Vass. A Psychological Interpretation of Drawings and Paintings. The SSCA Method: A Systems Analysis Approach. Alexandra Publishing, p. 83. ISBN 978-963-297-474-3 [Consulta: 27 agost 2013].
# Efecte pel·licular

L'efecte pel·licular també anomenat efecte skin, consisteix en la tendència del corrent altern a acumular-se en la part més externa del conductor, d'aquí prové la derivació anglesa del nom, ja que el corrent tendeix a marxar cap a la pell (skin en anglès) del conductor. El gruix de la capa per on circula el corrent s'anomena profunditat de penetració o profunditat superficial.
Aquest efecte és causat per l'autoinducció pròpia, fet que provoca, a més, un augment de la resistència efectiva del conductor i, per tant, una disminució del corrent elèctric admès pel conductor. L'efecte pel·licular té més afecció com més gran és la freqüència del corrent que hi circula.
Va ser descrit per primera vegada, el 1883, pel matemàtic Horace Lamb en el cas de conductors circulars, Oliver Heaviside, el 1885, ho generalitzà a conductors de qualsevol geometria.

## Càlcul de la profunditat de penetració

Definim la profunditat superficial com la secció efectiva per la qual hi circula el corrent. La fórmula genèrica és:
    $\delta ={\sqrt {\frac {\rho }{\mu _{r}f\pi }}}$
on
    $\delta =$ profunditat de penetració en metres
    $\mu _{0}=$4π×10$^{-7}$ H/m
    $\rho =$ la resistivitat del medi en Ω·m
    $f=$ la freqüència en Hz
Per a un conductor de coure el càlcul es pot simplificar de la següent forma:
    $\delta ={\sqrt {\frac {4.458\cdot 10^{-9}}{f(MHz)}}}$
Donat aquest valor podrem calcular quin és el diàmetre màxim eficient del conductor.

## Referències

* ↑ Fink, Donald G. Manual práctico de electricidad para ingenieros. Reverte, 1984, p. Chap. 10, p. 132. ISBN 8429130268.
* ↑ Thierauf, Stephen C. High-speed circuit board signal integrity. Artech House, 2004, p. Chap. 2, p. 25. ISBN 1580531318.

## Vegeu també

* Efecte de proximitat
* Fil de Litz