OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Can Claris (masia)

Can Claris fou una masia de Badalona, situada sota el turó d'en Caritg, a tocar de l'antiga carretera de França, documentada des de segle xvi i enderrocada el 1973.
Masia documentada del segle xvi, coneguda anteriorment com a Can Llobet o Ca l'Amigó. La seva tipologia constructiva era similar a la d'altres masies de Badalona, com Ca l'Andal, encara dempeus. Tenia matacans sobre la porta d'entrada, un recurs defensiu que es va fer servir durant els atacs de la pirateria. Separada de la masia, hi havia també una capella dedicada a la Mare de Déu de Montserrat, construïda l'any 1768.
El nom amb la qual encara se la coneix, el prengué del seu propietari més destacat, el doctor en dret i assessor jurídic, Francesc Claris, familiar de Pau Claris i Casademunt, que fou president de la Generalitat entre 1638 i 1641, durant la Guerra dels Segadors. Durant aquella època a la masia s'hi encunyà moneda del Consell de Cent, fet conegut gràcies a la troballa fortuïta que es feu modernament, sota el magatzem de palla, d'un espai d'uns dos metres i mig d'alçada, amb diversos prestatges amb motlles de metall, un encuny i algunes monedes. Posteriorment canvià de mans, però conservà el nom popular. A inicis de segle xx la propietat era de la família Trias Fargas, mentre que el 1920 signaren contracte de masoveria els Carné, que tingueren cura de la masia fins a 1965, quan els amos es van vendre la masia juntament amb les terres, dintre de l'ambient general de creixement urbà i l'especulació immobiliària. La casa estigué en estat d'abandonament fins que s'enderrocà, l'any 1973. Només se'n salvà una gran pedra de molí restes de la porta d'entrada, que foren cedides pels propietaris al Museu de Badalona.
Un altre dels seus propietaris més coneguts va ser el marquès de Rubí, al segle xix, que va posar a la venda el 1874 bona part de les terres de l'heretat de Can Claris, que van ser comprades pel que seria alcalde de Badalona, Josep Caritg i Arnó, inclòs el conegut aleshores com turó d'en Claris, que va passar a anomenar-se d'en Caritg, i que va dedicar la immensa majoria de terres a la vinya. Al segle xx, les terres de Can Claris estaven destinades al conreu de productes d'horta, encara que hi havia una part destinada a cereal. La masia va donar nom al barri de Can Claris, de fet una divisió de l'antic veïnat de Sistrells a causa de la construcció de l'autopista C-31, reconeguda oficialment el 1980.

## Galeria

* Vista general de la masia i la porta d'entrada
* Vista general de la masia i dels conreus
* Menjador a l'interior de la masia

## Referències

* 1 2 3 Sadurní i Puigbò, Núria. L'Abans. El Barcelonès: Badalona. Recull Gràfic 1888-1965. El Papiol: Editorial Efadós, 2005, p. 582-583.
* ↑ Villarroya, Joan (Dir.). Història de Badalona. Badalona: Museu de Badalona, 1999, p. 127.
* ↑ Palacio i Serra, Francesc «L'alcalde Josep Caritg i Arnó, 1841-1897». Carrer dels Arbres, 4a època, núm. 4, 2019, pàg. 46.
* ↑ Abras, Margarida; Carreras, Montserrat; Nieto, Maria Dolors «Badalona, segle xx. Els barris». Carrer dels Arbres, 3a època, núm. 11, 2000, pàg. 74-75.
# Chalcinus rotundatus

Chalcinus rotundatus és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Garman, S. 1890: On the species of the genus Chalcinus in the Museum of Comparative Zoology at Cambridge, Mass., U.S.A. Bulletin of the Essex Institute v. 22 (núms. 1-3): 1-7.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Miranda Ribeiro, P. de 1941: Notas para o estudo dos Caracinideos Brasileiros (Peixes—genero Chalcinus Cuv. & Val. 1849). Papéis Avulsos do Departamento de Zoologia (São Paulo) v. 1 (núm. 18): 159-174.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Myers, G. S. 1940: Suppression of Acaropsis and Chalcinus, two preoccupied generic names of South American fresh-water fishes. Stanford Ichthyological Bulletin v. 1 (núm. 5): 170.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Operació Downfall

L'Operació Downfall va ser el criptònim del pla conjunt Aliat per la invasió del Japó al final de la Segona Guerra Mundial. Va ser el pla aliat proposat per a la invasió de les illes d'origen japoneses cap al final de la Segona Guerra Mundial. L'operació planificada es va cancel·lar quan el Japó es va rendir després dels bombardejos atòmics d'Hiroshima i Nagasaki, la declaració de guerra soviètica i la invasió de Manxúria.
Va ser programada perquè passés en dues parts: Operació Olympic, la invasió de Kyushu, fixada per començar el novembre de 1945, i després l'Operació Coronet, la invasió de Honshu a prop de Tòquio, programada per la primavera de 1946. Després de les bombes atòmiques sobre Hiroshima i Nagasaki i la declaració de guerra soviètica contra el Japó, aquest es va rendir i l'operació va ser cancel·lada. Si hagués tingut lloc hauria estat l'operació amfíbia més gran de la història, superant la Invasió de Normandia de 1944.

## Referències

* ↑ Giangreco, 2009, p. xvi.
* ↑ MacArthur.

## Bibliografia

* Giangreco, Dennis M. Hell to Pay: Operation Downfall and the Invasion of Japan, 1945–1947. Annapolis, MD: Naval Institute Press, 2009. ISBN 978-1-59114-316-1.
* Frank, Richard B. Downfall: The End of the Imperial Japanese Empire. Nova York: Random House, 1999. ISBN 978-0-679-41424-7.

## Vegeu també

* Campanya de les Illes Volcano i Ryukyu
Segona Guerra Mundial :
Europa Occidental  · Europa Oriental  · Àfrica  · Mediterrània  · Àsia i el Pacífic  · Atlàntic :
Participants :
Cronologia de la Segona Guerra Mundial :
Aspectes :
Categoria  ·  llibres de text  ·  dites  ·  texts  ·  arxius  ·  notícies :
# Mihály Dávid

Mihály Dávid (Purcăreţ, Bistriţa-Năsăud, Romania, 31 de juliol de 1886 - 1944) va ser un atleta austrohongarès que va competir a començaments del segle xx. El 1906 va prendre part en els Jocs Olímpics disputats a Atenes. En ells guanyà la medalla de plata en el Llançament de pes, alhora que disputà quatre proves de llançaments més.

## Referències

* ↑ «Mihály Dávid Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 5 de novembre 2012. [Consulta: 9 abril 2017].
# Caroline Wichern

Caroline Wichern (Hamburg, 13 de setembre de 1836 - Horn, 19 de març de 1906) fou una compositora alemanya.
Fou deixeble d'Haffner i Graedener, el 1858 cantà a Hamburg els solos per a soprano de la Passió segons sant Mateu, de Bach, i després estudià composició amb Weitzman a Berlín.
Durant vint anys dirigí una institució coral de la seva vila nadiua i més tard es desplaçà a Manchester, on per espai de quinze anys fou professora de cant. Posteriorment residí a Hamburg, on el 1900 dirigí una audició de les seves composicions per a orquestra.
Entre la seva producció es compten diverses col·leccions de lieder; cants per a quatre veus de dona; peces per a piano; cants escolars, i melodies populars gal·leses arranjades per a piano, i per a piano i violí.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 70, pàg. 197 (ISBN 84-239-4570-7)
# Emili Daura i Oller

Emili Daura i Oller (Terrassa, 18 de febrer de 1845 − Terrassa, 21 de maig de 1904) va ser advocat, músic català, director d'orquestra i fundador de l'orquestra "Antigua Trullassus" de Terrassa.
Es va donar a conèixer en un concert celebrat a l'antic Teatre Principal l'1 de març de 1876, organitzat a benefici de les famílies dels ferits i morts ocasionats per la tercera guerra carlina, en el qual hi van participar tres orquestres. Emili Daura va triomfar fora de Terrassa i, segons Baltasar Ragón feu una gira per Europa, on hi dirigí les orquestres de diferents teatres d'òpera, com el Reial de Madrid i la Scala de Milà. De retorn a la ciutat vallesana, va fundar l'orquestra "Antiga Trullassus", amb un destacat protagonisme a la ciutat, i que dirigí fins a finals del segle xix.
Daura es va dedicar també al Dret i, en crear-se el Registre Civil de Terrassa l'1 de gener de 1871, ja actuava de jutge municipal. Presentà la renúncia el 1893, amb efectes des del 31 de juliol. En els seus últims anys va viure un cert temps a Barcelona, on dirigí el Teatre Líric (1884), i on va fundar l'"Associació Literària i Artística". El seu record quedà immortalitzat el 1910 amb un bust a la senyorial façana del Teatre Principal, el gran teatre de Terrassa.
Un nebot, Josep Ullés i Daura, també va ser compositor.
Es conserven obres seves al fons musical TerC (Fons de la catedral-basílica del Sant Esperit de Terrassa), com la Passió para el Viernes Santo, á 4 voces arreglado con acompañamiento de Trompas, Armonium, Timpaní y Cuerda, incompleta, i dues versions orquestrals d'obres del pare Maur Ametller i de Charles Gounod.

## Referències

* ↑ Gregori i Cifré, Josep Maria. El Fons musical de la catedral-basílica del Sant Esperit i el seu repertori. Barcelona: Generalitat de Catalunya, Departament de Cultura i Mitjans de Comunicació, 2007, p. 19. ISBN 9788439374336.
* ↑ Ragón, Baltasar. Terrassencs del mil-vuit-cents. Terrassa: Joan Morral, imp., 1933, p. 68-69. Arxivat 2016-08-18 a Wayback Machine.
* 1 2 «Homenaje merecido». La comarca del Vallés, 27-12-1910, pàg. 2.
* 1 2 Freixa, Mireia «La "Escola Coral" de Terrassa». Estudios Pro-Arte, núm. 2, 1975, pàg. 27.
* ↑ «Tarrasa». La comarca, núm. 95, 06-08-1893, pàg. 3. Arxivat de l'original el 2016-08-18 [Consulta: 13 gener 2016].
* ↑ La gran festa del Modernisme a Catalunya. Fira Modernista de Terrassa 2003-2008. Terrassa: Ajuntament de Terrassa, 2008, p. 58. ISBN 9788486838584 [Consulta: 13 gener 2016].
* ↑ «IFMuC».

## Bibliografia

* Marinel·lo, Manuel. Tarrasa. Barcelona: Sociedad de Atracción de Forasteros, 1934.
* J.S. y P. «Recorts. II y darrer». Egara, núm. 917, 25-06-1910, pàg. 1. Arxivat de l'original el 2016-08-18 [Consulta: 13 gener 2016].
# Fornells (Begur)

Fornells, o Fornells de Mar, és una entitat de població del municipi de Begur (Baix Empordà), situada a la costa, al voltant de la Cala Fornells, davant de l'illa Blanca, al nord de la cala d'Aiguablava.
A Fornells hi ha el port esportiu d'Aiguablava, gestionat pel Club Nàutic Aiguablava, que disposa de 61 punts d'amarratge, el més petit de Catalunya. El camí de ronda uneix les petites cales que formen el nucli de Fornells: situada al nord, l'estreta cala de n'Estasia; i en direcció sud, la cala de Ses Orats, seguida de la cala d’en Malaret, totes elles de sorra gruixuda. Sobre la cala de Ses Orats s'hi va construir la casa de Bonaventura Sabater, conegut com a Xiquet, anomenada 'El Paradís' i que, segons la tradició, fou el lloc des d'on es batejà aquest litoral, a principis del segle XX, amb el conegut nom de 'Costa Brava'.

## Galeria

* La costa de Fornells
* Port d'Aiguablava
* Aiguablava vista des de Fornells
* Fornells i l'illa Blanca
* Cala de Ses Orats

## Referències

* ↑ «Gran Enciclopèdia Catalana». Grup Enciclopèdia.
* ↑ «Port d'Aiguablava». Catalunya.com.
* ↑ «Fornells». Ajuntament de Begur.
# Can Felipa

Can Felipa és el nom popular d'una antiga fàbrica del Poblenou de Barcelona, catalogada com a bé amb elements d'interès (categoria C).

## Història

Les primeres referències documentals es remunten al 1856, quan Felipe Ferrando (d'aquí el nom de «Can Felipa», la manera com sona el nom castellà Felipe en català oriental) va obrir una petita fàbrica per a blanqueig a la cantonada dels carrers de Marià Aguiló i Peralada (actualment desaparegut en obrir-se el carrer de Pallars).
El 1877, la família Vilà va comprar la fàbrica i la va engrandir i la va mantenir fins al seu tancament, que va tenir un lloc al cap d'un segle, el 1978. El nom de CATEX (Central de Acabados Téxtiles) data del 1955, en fusionar-se diverses empreses de la família.
La forta crisi del sector tèxtil va arrossegar Can Felipa, que el 1974 ja acomiadava 72 obrers, no sense conflicte social. Després d'uns quants anys de reivindicacions, coordinades per l'Associació de Veïns del Poblenou, el 1984 es va arribar a un acord per fer-hi una piscina, oberta el 1989, i un centre cívic, inaugurat el 1991 després de la reforma dirigida per l'arquitecte Josep Lluís Mateo.

## Descripció

Es tracta d'un interessant exemple de fàbrica de pisos amb un llenguatge d'inspiració nòrdic. Es compon de dos cossos de planta baixa i tres pisos acabades amb mansarda. Hi destaca el nombre i dimensions de les obertures, que permeten una gran entrada de llum a l'interior, i l'amplitud de les plantes diàfanes.
Al carrer de Marià Aguiló es troba un altre edifici de planta baixa i un pis, amb una planta rectangular i molt allargada. La coberta està resolta amb un seguit de voltes de maó de plà, que queden reflectides al mòdul de façana. De clara influència modernista, la composició de les façanes es basa en una alternança de pilastres i grans finestrals amb paraments revestits amb una combinació d'estucs de diferents textures (desde lliscats fins a abuixardats) que imiten elements de pedra, i amb elements ornamentals de pedra artificial. Hi ha un interessant medalló amb la inscripció 17, corresponent al mateix número de la façana del carrer de Marià Aguiló i l'arrencada d'un arc desaparegut per l'obertura del carrer de Pallars.

## Referències

* 1 2 «CENTRE CÍVIC CAN FELIPA (ANTIGA FÀBRICA CÀTEX)». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 «MENJADORS DE CAN FELIPA». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ Vidal, Pau. «Can Felipa». A: L'enxandallament del món - Una crònica desenganyada de la fi de l'espècie. Barcelona: Viena Edicions, 2022, p. 139. ISBN 978-84-18908-32-3.
* ↑ Mercader, Aina «Can Felipa. Fàbrica d'Artistes». Bonart [Girona], núm. 135, 1-2011, pàg. 26-27. ISSN: 1885-4389.
* ↑ DDAA. El Poblenou en 135 veus. Barcelona: Arxiu Històric del Poblenou, 2005, p. 8. ISBN 978-84-609-4966-4.

## Enllaços externs

* «Can Felipa». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Lucian Sânmărtean

Lucian Iulian Sânmărtean (Bistrița, el 13 de març de 1980) és un jugador de futbol romanès.
# Emili Foguet i Pere

Emili Foguet i Pere (La Guàrdia dels Prats, Montblanc, 28 de maig del 1921 - Montblanc, 26 de juliol del 1996) va ser un músic i compositor montblanquí.
Fou fiscornaire, trombonista i pianista i formà part de la cobla Els Montblanquins. També va ser músic de l'orquestra de Montblanc (durant la guerra) i de les formacions Amorós, Ritmo y Melodía (1946 i 1947), Jimsson (1956), generalment tocant el trombó.
Fou autor de diversos composicions, sardanes principalment.

## Obres

* Goigs en lloança de santa Tecla màrtir que es venera a la seva església de Montblanc, amb lletra de Joan Roig i Montserrat

### Sardanes

* Al mestre de Figueres, enregistrada
* Al temps de l'avi, enregistrada
* Alcarràs, coescrita amb Ramon Selva, enregistrada
* L'amic Manau, enregistrada
* Els amics de Montblanc, enregistrada
* Dansa i cançó nostra (1981), enregistrada
* Montserratona (1981), enregistrada
* Solivella per molts anys (1995), amb lletra de Ramon Maria Sans i Ballart, enregistrada

### Enregistraments

* ↑ La Selvatana. Montblanc i la sardana. ref IB CD 182. Montblanc: Grup Sardanista, 1998.
* ↑ Solivella, per molts anys. en casset. Ardenya: Smell, 1995.

## Referències

* ↑ Grau i Pujol, Josep Maria; Badia i Batalla, Francesc. «Foguet i Pere, Emili». A: Diccionari biogràfic històric de Montblanc (1155-1920). Montblanc: Fundació Martí l'Humà. Tot Conca, 2008. ISBN 9788493611408.
* ↑ Riera i Vinyes, Carles; Serracant i Clermont, Josep; Ventura i Salarich, Josep. Diccionari d'autors de sardanes. Girona: SOM, 1990, p. 214.
* ↑ Sifre i Pérez, Francesc «El sardanisme de Montblanc». Aplec de treballs, núm. 8, 1987, pàg. 247-260. ISSN: 2013-9314.
* ↑ Medrano i Torres, Núria. Ballem ? Les orquestres a la Conca de Barberà (1936-1979). Valls: Cossetània, 2010 (col. Aires de la Conca, 9). ISBN 9788497917551 [Consulta: 11 octubre 2017]. Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.
* 1 2 3 4 5 6 «Sardanes d'Emili Foguet, al web "Boig per la sardana"». [Consulta: 11 octubre 2017].

## Bibliografia

* Montblanc i la sardana. Montblanc: Museu-Arxiu de Montblanc i comarca, 1987.
* Contijoch, Josep M «Voltant la sardana (i IV)». El Foradot, núm. 24, 2004, pàg. 20-22.
# Tuone Udaina

Tuone Udaina (Krk, 27 de setembre de 1821 - Krk, 10 de juny de 1898) fou el darrer parlant de la llengua dàlmata.
Sovint ressenyat pel nom italianitzat d'Antonio Udina o per la versió eslava Twone Udajana, Udaina era un sagristà que va viure tota la seua vida a l'illa de Krk (Veglia en italià, la més gran de la mar Adriàtica, hui dia dins l'estat de Croàcia), i és considerat com el darrer locutor viu d'aquella llengua, sobre la qual va ser interrogat en un parell d'ocasions al llarg de la seua vida: la darrera, poc de temps abans de morir, pel doctorand torinès Matteo Bartoli.
Bartoli, que va publicar la seua recerca l'any 1906 com a tesi doctoral a la universitat de Viena amb el títol alemany de Das Dalmatische: altromanische Sprachreste von Veglia bis Ragusa und ihre Stellung in der Apennino-Balkanischen Romania, descriu en el seu estudi el vell Udaina com un informant poc ideal, atès que el dàlmata (en el seu dialecte vegliota) no era la seua llengua materna -el vènet, en realitat-, sinó la llengua de la seua àvia; de més a més, havia passat vint anys sense parlar-la (d'ençà de l'anterior entrevista, a la dècada dels 70 del segle xix i ja tenia una edat avançada. També cal dir que l'home també havia après l'alemany i l'italià a l'escola i que, per la seua feina com a sagristà, tenia nocions de llatí.
Allò que Udaina va transmetre a Bartoli palesava una llengua altament dialectalitzada, fonèticament polimorfa i influïda pel contacte amb el vènet i el croat; alguns lingüistes actuals han observat una evolució en el sistema verbal del dàlmata que va tenir lloc durant els vint anys compresos entre una recerca i l'altra, no se sap si esdevinguda en l'inconscient d'Udaina o essent part d'un procés encetat anys abans en la llengua ja moribunda però, en qualsevol cas, exclusiva de l'idioma dalmàtic.
Tuone Udaina, de malnom Burbur («barber» en dàlmata), va morir a dos quarts de set —les fonts no coincidixen a dir si del matí o de la vesprada— del 10 de juny del 1898 en calcigar una mina d'origen turc deixada per un anarquista, encara que altres escrits el situen enllitat a l'hora de la mort. El traspàs del vell dàlmata va interrompre de manera dràstica la recerca de Bartoli, i va emmenar l'extinció definitiva d'aquella llengua romànica.

## Referències

* 1 2 Dorren, Gaston. Lingo: A Language Spotter's Guide to Europe. Profile Books, 6 de novembre de 2014, p. 216–217. ISBN 978-1-78283-139-6 [Consulta: 29 octubre 2016].
* 1 2 Roegiest, Eugeen. Vers les sources des langues romanes: un itinéraire linguistique à travers la Romania. ACCO, 2006, p. 138. ISBN 978-90-334-6094-4 [Consulta: 29 octubre 2016].
* ↑ Resnick, Melvyn C. Introducción a la historia de la lengua española. Georgetown University Press, 1981, p. 10. ISBN 0-87840-083-4 [Consulta: 29 octubre 2016].
* ↑ Ledgeway, Adam; Maiden, Martin. The Oxford Guide to the Romance Languages. OUP Oxford, 5 setembre 2016, p. 126. ISBN 978-0-19-106325-1.
* ↑ Marazzini, Claudio. L'italiano è meraviglioso (en italià). Rizzoli, 2018. ISBN 9788858693230.
# Carrer Gran de Gràcia

El carrer Gran de Gràcia discorre entre els Jardinets de Gràcia i la plaça de Lesseps de Barcelona, i era el carrer major de l'antic municipi de Gràcia. Altres noms que ha tingut han estat: Major, Major de Gràcia, Gràcia, Nicolás Salmerón. Des de juny del 2016 està tallat a la circulació nal el primer dissabte de cada mes de les 17 a les 21 hores. Prèviament ja s'havia anat tallant el trànsit els dies de Comerç al Carrer –dues vegades a l'any, en els mesos de maig i octubre i el Dia sense cotxes, que té lloc anualment en el marc de la Setmana Europea de la Mobilitat.

## Història

El carrer Gran de Gràcia va començar com un camí pel que baixaven els habitants de la Vila de Gràcia quan volien anar a la ciutat de Barcelona. Es va urbanitzar el 1825 i de seguida va començar a omplir-se de vida. A banda i banda s'hi van construir petits edificis, sobretot per cobrir les necessitats dels qui hi passaven.
Les comunicacions amb Barcelona van tenir gran importància i el 1872 va arribar-hi el primer tramvia. Ja el 1906 s'hi va fer una primera pràctica d'autobús que anava de la Plaça de Catalunya a la plaça de la Trilla. El 1924, el Gran Metro (actual Línia 3), el primer metro de la ciutat va passar pel carrer Gran de Gràcia cobrint el trajecte entre les places de Catalunya i Lesseps. Més endavant va ser el carrer dels cinemes, on n'hi va haver més de cinc: el Roxy, el Miramar, el Mundial, el Proyeccions i el Selecto. Actualment està ple de comerços, botigues de grans marques i restaurants.

## Edificis d'interès

* Casa Fuster (núms. 2-4)
* Casa Elisa Bremon d'Espina (núm. 61)
* Cases Miquel Casals (núms. 67 i 71)
* Cases Salvador Andreu (núms. 74-76)
* Casa Francesc Cama (núm. 77)
* Casa Feliu Iglésies (núm. 135)

## Referències

* ↑ «Gran de Gràcia, carrer». Nomenclàtor dels carrers. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Des d'aquest dissabte Gran de Gràcia serà espai per a vianants el primer dissabte de cada mes.». Tot Gràcia, 03-06-2016. Arxivat de l'original el 25 de setembre 2020. [Consulta: 29 agost 2020].
* ↑ Enric Borràs. «EL CARRER GRAN DE GRÀCIA», 29-03-2008. [Consulta: 29 agost 2020].
* 1 2 3 «Calle Mayor de Gracia» (en castellà). La Barcelona de antes. Arxivat de l'original el 15 de febrer 2020. [Consulta: 29 agost 2020].
* 1 2 3 4 «Gran de Gràcia al s. XIX, una via important per a les comunicacions de la ciutat». BTV, 02-11-2015. [Consulta: 29 agost 2020].
* ↑ «99 anys al servei dels barcelonins». Ajuntament de Barcelona. [Consulta: 29 agost 2020].
* ↑ «Cases Miquel Casals». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* ↑ «Casa Feliu Iglésies». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.

## Vegeu també

* Hodonímia de Barcelona