OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Àcid linolelaídic

L'àcid linolelaídic és un àcid gras poliinsaturat trans omega-6, isòmer cis-trans de l'àcid linoleic. Es troba en olis vegetals parcialment hidrogenats. És un líquid viscós blanc (o incolor).
Els ácids grassos trans es classifiquen com a conjugats i no conjugats, que corresponen respectivament als elements estructurals −CH=CH−CH=CH− i −CH=CH−CH$_2$−CH=CH−. Els ácids grassos trans no conjugats estan representats per l'àcid elaídic i l'àcid linolelaídic. La seva presència està relacionada amb malalties del cor. L'àcid vaccènic, que és d'origen animal, presenta menys risc per a la salut.

## Referències

* ↑ Park, Yeonhwa "Conjugated linoleic acid (CLA): Good or bad trans fat?" Journal of Food Composition and Analysis 2009, vol. 22, S4-S12. doi:10.1016/j.jfca.2008.12.002
# Tiara (barret)

Tiara és el nom donat comú d'una família de lligadures altes originades a l'Àsia occidental i després adoptades per l'Església Catòlica.
Inicialment la tiara era de roba o de pell i caracteritzava els habitants del nord-oest d'Àsia i, més especialment, els armenis, parts i perses, a diferència dels grecs i romans, la lligadura dels quals era de copa baixa. La lligadura dels misis, anomenada més tard barret frigi, era una mena de tiara amb unes orelleres que es lligaven sota la barbeta, tenyida de porpra.

## La tiara a l'antiguitat

El rei de Pèrsia portava una tiara erecta, i la dels seus súbdits era suau i flexible queien per un costat. La tiara del rei persa es distingia pels colors esplèndids i per una diadema que l'encerclava i que tenia punts blancs sobre fons blau. Els perses l'anomenaven cidaris (o kirapis); des de temps molt antics la tiara del rei estava adornada amb or i joies.

## Tiara papal

La tiara papal és una mitra alta amb tres corones que representen el papat cristià i romà. Per això en llatí també s'anomena Triregnum (“Tres regnes”), i a vegades Triple corona. És un birret cònic o semioval rodejat de tres corones, amb dues cintes penjant. Sorgí al segle x i va rebre el nom al segle xii. Substituí en la funció de lligadura papal el camelaucum, que ja existia al segle viii, que era una mena d'elm blanc de lli, sense caràcter litúrgic.
Vers el segle xiii la tiara papal només tenia una corona que era dentada i radiant. Amb Bonifaci VIII se li va afegir una segona corona i vers el 1310 una tercera que va adquirir caràcter permanent a patir de Benet XII. La tiara papal fou usada per tots els papes des de Climent V fins a Pau VI (1963) que la va deixar de costat a partir del concili Vaticà II, sense però, abolir-ne l'ús. Cap dels seus successors ha estat coronat amb tiara. La tiara com a símbol papal figura a l'escut del Vaticà; també era present als escuts personals dels papes fins a Benet XVI, qui la substituí per una mitra de tres corones.

## Tiara episcopal

La tiara és una mitra de bisbe de forma rígida i amb tres corones, cadascuna amb un significat:
* la corona superior representa la glòria de ser elegit
* la corona central representa el poder donat per Crist a Pere a la terra i al cel
* la corona inferior representa el magisteri de ser cap de l'església universal i del seu poder sobre aquesta

## Vegeu també

* Col·lecció Philippi
# Carl Theodor Theuß

Carl Theodor Theuß (Weimar, 14 d'abril de 1785 - Weimar, 21 de gener de 1847) fou un compositor i mestre de capella alemany.
Es dedicà a l'estudi de la música, fent ràpids progressos sota la direcció de Destouches, aleshores mestre de capella del gran duc de Saxònia-Weimar. La mort del seu pare l'obligà encarregar-se dels negocis de la casa, sense que per això abandonés la lectura de les composicions clàssiques. Esdeveniments que s'ignoren el forçaren a ingressar al servei militar i formà part de la host de Weimar que acompanyà Napoleó en la seva expedició a Rússia. Fou fet presoner prop de Vílnius el 1812 i posat en llibertat el 1814, any en què tornà a la seva pàtria, dedicant-se des de llavors exclusivament a la música.
Després d'alguns viatges a Praga, Viena, Leipzig, Frankfurt i París, el 1818 aconseguí la plaça de director de la música militar de Weimar, càrrec que desenvolupà durant molt de temps sent pensionat el 1841.
Entre les seves composicions cal citar:
* Serenata per a flauta i clarinet, dos corns i baix;
* Potpourri militar, vers cançons i balls russos; 12 peces per a corn, dues trompetes i trombó;
* 6 marxes característiques a gran orquestra;
* una col·lecció de petites peces i balls per a piano;
* col·lecció de cançons i balades a veu sola amb piano, o a diverses veus.
També publicà gran nombre d'aires nacionals i deixà l'òpera titulada Die Bluende Aloe, que fou representada a Weimar el 1836.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 61, 581 (ISBN 84-239-4561-8)

## Enllaços externs

* Biografia Arxivat 2016-03-08 a Wayback Machine. (anglès)
# Bernhard Joseph Mäurer

Bernhard Joseph Mäurer (1757 - 1841) fou un compositor que tocava diversos instruments, tot i destacar amb el piano i el violoncel. Posseïa sòlids coneixements teòrics i didàctics, per la qual cosa també es distingí com a notable professor de música. Dirigí diverses societats musicals i va escriure cantates, misses i altres obres de caràcter religiós, i algunes composicions instrumentals.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 33, pàg. 1209, ISBN 84-239-4533-2
# Ànec de les Bahames

L'ànec de les Bahames (Anas bahamensis) és un ànec de superfície, per tant un ocell de la família dels anàtids (Anatidae) que habita l'àrea neotropical i les illes Galápagos, essent utilitzat a molts llocs com ocell ornamental.

## Morfologia

* Fa 16 – 51 cm de llargària, amb un pes de 400 – 700 g.
* Com altres espècies de l'hemisferi meridional no hi ha un patent dimorfisme sexual.
* Color general canyella, amb taques negres al dors i clapejat per sota. Galtes blanques molt distintives. Cua color crema. Mirall verd i canyella.
* Bec gris, amb la base vermella.

## Hàbitat i distribució

Habita aigües preferentment amb alts graus de salinitat, com ara llacs salobres, estuaris i manglars a les Antilles, localment al nord de Sud-amèrica, nord de l'Argentina i Xile, Uruguai, el Paraguai, sud del Brasil i Bolívia i les illes Galápagos.

## Alimentació

S'alimenta de plantes aquàtiques i petits animals obtinguts des de la superfície.

## Reproducció

El niu és a terra, entre la vegetació i prop de l'aigua. Pon 6 – 10 ous que cova durant uns 25 dies.

## Llista de subespècies

Se n'han descrit tres subespècies:
* Anas bahamensis bahamensis Linnaeus 1758, de les Antilles i terres baixes prop de la costa del nord d'Amèrica del Sud
* Anas bahamensis galapagensis (Ridgway) 1890, que habita les illes Galàpagos.
* Anas bahamensis rubrirostris Vieillot 1816. Una miqueta major que les altres subespècies, habita al sud de Brasil, Bolívia, Paraguai, Uruguai, Argentina i Xile. Migrador parcial.

## Referències

* 1 2 Steve Madge, Wildfowl: An Identification Guide to the Ducks, Geese and Swans of the World (Helm Identification Guides), Christopher Helm, 1988 (ISBN 0-7470-2201-1), p. 224-225
* ↑ Classificació dels Anseriformes a ZOONOMEN Rev. 23-03-2011
# Àcid màgic

L'àcid màgic és un superàcid el qual consisteix en un enllaç coordinat amb l'àcid fluorosulfònic (Fórmula química: HSO₃F) i pentafluorur d'antimoni (Fórmula química: SbF₅).
El químic hongarés George Andrew Olah (amb el Premi Nobel de Química de l'any 1994) fou el primer en descobrir la capacitat de protonació d'hidrocarburs que posseïen els àcids màgics, propietat que va quedar clarament demostrada al moment que un associat post-doctorat del laboratori d'Olah la usà per a dissoldre una espelma.
L'àcid màgic té la capacitat d'hidrolitzar de forma explosiva en àcid sulfúric i àcid fluoroantimònic. La reacció a la qual dona lloc la mescla d'àcid màgic amb aigua és:
    HSFO₃·SbF₅ + H₂O → H₂SO₄ + HSbF₆

## Enllaços externs

* G. A. Olah, "My search for carbocations and their role in chemistry", Discurs del Nobel en Química, 1994.
* G. A. Olah «Crossing Conventional Boundaries in Half a Century of Research». Journal of Organic Chemistry, 70, 7, 2005, pàg. 2413–2429. DOI: 10.1021/jo040285o.
# Ànec negre africà

L'ànec negre africà (Anas sparsa) és una espècie d'ocell de la família dels anàtids (Anatidae) que habita corrents fluvials, llacs i aiguamolls de gran part d'Àfrica subsahariana, des del sud-est del Sudan i Etiòpia, cap al sud, per l'Àfrica oriental fins a Sud-àfrica, nord d'Angola i sud de Namíbia. També als estats del golf de Guinea.
# Àcid octacosanoic

L'àcid octacosanoic (anomenat també, de forma no sistemàtica, àcid montànic) és un àcid carboxílic de cadena lineal amb vint-i-vuit àtoms de carboni, la qual fórmula molecular és ${\ce {C28H56O2}}$. En bioquímica és considerat un àcid gras, i se simbolitza per C28:0.
L'àcid octacosanoic a temperatura ambient és un sòlid que fon a 90,0–90,9 °C. La seva densitat és 0,8191 g/cm³ entre 4 i 100 °C, i el seu índex de refracció val 1,4313 a 100 °C.
El nom comú, àcid montànic, prové de l'alemany Montanwachs i aquest del llatí montanus, -a, -um, ‘relatiu a la muntanya’, i de l'alemany wachs, 'cera'; ja que s'aïllà de la cera montana, extreta del carbó marró o lignit. La cera montana conté aproximadament un 50 % d'àcid octacosanoic.
Es troba en el cervell humà i en els òrgans viscerals. S'obté a partir de cera de canya de sucre (Saccharum officinarum L.). Es biosintetitza a partir d'octacosanol mitjançant oxidació β. S'ha demostrat que inhibeix l'agregació plaquetària induïda ex vivo a causa de l'addició d'agonistes al plasma plasmàtic.

## Referències

* ↑ «LipidBank - Fatty acid(DFA0028)». Arxivat de l'original el 2018-02-14. [Consulta: 13 febrer 2018].
* ↑ «Montanwachs - MATERIAL ARCHIV» (en alemany). [Consulta: 13 febrer 2018].
* ↑ «montà | enciclopèdia.cat». [Consulta: 13 febrer 2018].
* ↑ «PlantFAdb». [Consulta: 13 febrer 2018].
* ↑ Ryan, Hugh; Algar, Joseph «Montanic Acid and Its Derivatives». Proceedings of the Royal Irish Academy. Section B: Biological, Geological, and Chemical Science, 30, 1912, pàg. 97–105.
* ↑ «Human Metabolome Database: Showing metabocard for Octacosanoic acid (HMDB0002348)». [Consulta: 13 febrer 2018].
# Carl Venth

Carl Venth (Colònia, Alemanya, 16 de febrer de 1860 – San Antonio, Texas, EUA, 29 de gener de 1938) fou un compositor, violinista i director d'orquestra alemany.
Alumne distingit del Conservatori de la seva ciutat natal i del de Brussel·les, on perfeccionà els seus estudis amb Wieniawski, el 1880 als Estats Units, on des de la seva arribada assumí la direcció de la Metropolitan Orquestra, de Nova York, i fundant després a Brooklyn el 1888 una Escola de Música.
Va compondre molts lieder, peces per a piano i violí, un poema per a cor i orquestra, Die Glocke, inspirat en l'obra de Schiller, i l'òpera còmica Fairy Betty.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 67, pàg. 1145 (ISBN 84-239-4567-7)
# Desiré Thomassin

Desiré Thomassini (Viena, Àustria, 11 de febrer de 1858 - Múnic, Alemanya, 24 de març de 1933) fou un pintor i compositor austríac.
Fou deixeble de Rheinberger i Hieber, i després estudià en la Reial Escola de Música de Múnic. Produí gran quantitat de música, entre la que destaca:
* diverses misses, entre elles una Missa solemnis amb orquestra;
* cors a 4 i 8 parts;
* Cants;
* Simfonies;
* Obertures;
* Rapsòdies;
* un Concert per a violí;
* dos Trios i dos Quartets per a instruments d'arc;
* un Quintet amb piano;
* un Quartet per a piano, oboè, violí i violoncel;
* Sonates, per a piano, per a violí i per a violoncel, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 61, pàg. 656 (ISBN 84-239-4561-8)
# Ànec pigat

L'ànec pigat(Stictonetta naevosa) és una espècie d'ocell de la família dels anàtids (Anatidae), únic del gènere Stictonetta Reichenbach, 1853, i amb el qual s'ha creat la monotípica subfamília Stictonettinae Boetticher, 1950.

## Morfologia

* Fa 50 - 55 cm de llargària, amb una envergadura de 75 a 85 cm i un pes de 0, 8 - 1 kg.
* Plomatge de color gris, finament clapejat de blanc.
* Bec llarg i cap amunt, molt engrossat a la base, que és de color vermellós en els mascles, i gris en les femelles.

## Hàbitat i distribució

És un ocell nòmada que freqüenta zones d'aigua salobre, així com estanys temporals d'aigua dolça, al sud-est i sud-oest d'Austràlia.

## Alimentació

S'alimenta filtrant aigua amb el bec. La dieta es compon principalment d'algues i plantes aquàtiques però també de zooplàncton, cucs, insectes i fins i tot petits peixos, mentre recorre els llacs en petits grups.

## Reproducció

Cria principalment durant l'estació plujosa (juny-desembre). El mascle fa el niu prop de l'aigua, on la femella pon 5 – 7 ous que coven durant un mes.

## Referències

* ↑ Comissió dels Noms dels Ocells en Català. Diccionari dels ocells del món: Ocells no passeriformes. Termcat
# Àcid oxalacètic

L'àcid oxaloacètic, àcid oxalacètic o oxosuccínic és un àcid orgànic. El seu anió és l'oxaloacetat. Aquest nom també es fa servir per als èsters que contenen el grup funcional divalent. La pèrdua d'un protó origina la base conjugada de l'àcid, l'anió hidrogenoxaloacetat.

## Funció

Aquest àcid dicarboxílic amb quatre carbonis és una variació protonada de l'oxalacetat, que és un producte intermediari del cicle de l'àcid cítric i de la gluconeogènesi. L'oxaloacetat es forma per l'oxidació del L-malat, catalitzada per l'enzim malat deshidrogenasa, i reacciona amb l'Acetil-CoA per formar citrat, catalitzat pel citrat sintetasa. També es forma a les mesòfiles de les plantes mitjançant la condensació de diòxid de carboni amb el fosfoenolpiruvat, catalitzada per la fosfoenolpiruvat carboxiquinasa. Pot sorgir del piruvat per la via d'una reacció anapleròtica. L'oxaloacetat també és un potent inhibidor del complex II.

## Propietats químiques

Les formes enol de l'àcid oxalacètic són particularment estables, tant que els dos isòmers tenen diferent punts de fusió (152 °C cis, 184 °C trans). El protó enol té un valor del pka de 13,02. L'enzim fumarasa A d'Escherichia coli catalitza la conversió entre les formes ceto i enol.
L'oxalacetat és inestable en dissolució, descomponent-se en piruvat per la descarboxilació en qüestió d'hores (a temperatura ambient) o dies (0 °C). En conseqüència, l'emmagatzematge en fred del sòlid és recomanat.

## Referències

* ↑ «Citric Acid Cycle Reactions». Arxivat de l'original el 2011-07-26. [Consulta: 16 desembre 2009].
# Carl Wilhelm Ferdinand Guhr

Carl Wilhelm Ferdinand Guhr (Comtat de Militsch (Silèsia) 27 d'octubre de 1787 - Frankfurt del Main (Alemanya) 23 de juliol de 1848) fou un violinista, director d'orquestra i compositor alemany.
Als vint anys fou nomenat director d'orquestra del teatre de Nuremberg, el 1813 passà amb el mateix càrrec a Wiesbaden i el 1814 el príncep de Cassel li confià la plaça de director de teatre i de la seva capella.
Guhr fou violinista de geni i director d'orquestra notable, introduint grans reformes en aquesta art. Estava dotat de tal memòria, que escrivia les partitures de Niccolo Paganini amb només haver-la escoltat.
Deixà diferents òperes i altres composicions, així com el llibre Ueber Paganini's Kunst die Violine zu Spielen, que va tenir gran èxit (Magúncia, 1831).

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 27, pàg. 211, ISBN 84-239-4527-8
* ↑ AA.VV.. «Guhr, Karl Wilhelm Ferdinand». A: Meyers Konversationslexikon (en alemany). 4a edició. Leipzig i Viena: Verlag des Bibliographischen Instituts, 1885-1892.
# Irina Ianòvitx

Irina Víktorivna Ianòvitx (en ucraïnès Ірина Вікторівна Янович) (Amur, 14 de juliol de 1976) és una ciclista ucraïnesa. Especialista en pista, el seu major èxit ha estat la medalla de bronze aconseguida als Jocs Olímpics de Sydney de 2000.

## Palmarès

* 1997
** Campiona d'Europa sub-23 en 500 metres contrarellotge
* 2000
** Medalla de bronze als Jocs Olímpics de Sydney en Velocitat individual

### Resultats a la Copa del Món

* 2002
** 1a a Moscou, en Keirin

## Referències

* ↑ «Olympedia – Iryna Yanovych». [Consulta: 27 agost 2023].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
# Balș

Balș (pronunciació en romanès: [balʃ]) és una ciutat del comtat d'Olt, Oltènia (Romania). La ciutat administra tres pobles: Corbeni, Româna i Teiș.

## Etimologia

Hi ha tres hipòtesis sobre el nom de la ciutat. La primera afirma que la localitat va rebre el nom del rierol Balșița. La segona que el nom prové de la paraula turca "Baliş" (mel), ja que hi ha una gran zona apícola. Mentre que la tercera creu que és perquè al segle V o VI, s'hi establí un boiar anomenat Balș.
El 1450 és la data estimada en què es va establir Balș, mentre que la primera menció de Balș en un document succeí el 1564.

## Població

* 1864 - 1.700 habitants.
* 1884 - 2.500 habitants.
* 1921 - 5.000 habitants.
* 1938 - 5.300 habitants.
* 1948 - 6.128 habitants.
* 1973 - 11.578 habitants.
* 1992 - 24.560 habitants.
* 2002 - 21.195 habitants.
Segons el darrer cens del 2011, la població de Balş és de 18.164 habitants, per sota del cens anterior (des del 2002), quan es van registrar 21.271 habitants. La majoria dels habitants són romanesos (88,12%), amb una minoria de gitanos (3,35%). Per al 8,47% de la població, es desconeix l’ètnia. Des del punt de vista confessional, la majoria dels habitants són ortodoxos (90,64%). Per al 8,49% de la població, no es coneix l’afiliació confessional.

## Referències

* 1 2 Rezultatele finale ale Recensământului din 2011: «Tab8. Populația stabilă după etnie – județe, municipii, orașe, comune». Arxivat de l'original el 2016-01-18.
* ↑ «Recensământul Populației și al Locuințelor 2002 - populația unităților administrative pe etnii». Kulturális Innovációs Alapítvány (KIA.hu - Fundația Culturală pentru Inovație). Arxivat de l'original el 2013-10-14. [Consulta: 6 agost 2013].
# Àcid pangàmic

L'àcid pangàmic, també anomenat vitamina B15, és un derivat de l'àcid glucurònic amb 8 grups metílics, per tant és un aminoderivat del glucurònic.

## Fonts alimentàries

És present en pocs aliments.
* Aliments amb bona presència de pangàmic
** Fetge
** Albercoc
** Cereals integrals
** Carabassa

## Acció bioquímica

És una substància transmetilitzant que forma part del nombrós grup de vitamines B, és a dir passa grups metils d'una substància a una altra. A més té efectes antianòxic, és a dir promou l'oxigenació tissular, efecte lipotròfic: promou la mobilització dels dipòsits de greix al fetge, i per això protegeix el fetge de la cirrosi. Augmenta la síntesi de proteïnes i les respostes del sistema immunològic. Antioxidant, protegeix els teixits i allarga la seva vida.
Les deficiències provoquen trastorns glandulars i nerviosos, i disminució de l'oxigenació cel·lular. Té una bona absorció oral i parenteral.

## Referències

* ↑ Garcia Valdecasas F. Farmacologia experimental y terapéutica general
* ↑ Roehl, Evelyn. Whole food facts (en anglès). Inner Traditions / Bear & Co, 1996, p.213. ISBN 089281635X.
# Carles Isern i Vinyas

Carles Isern i Vinyas (Mataró, 31 d'octubre de 1843 - ibídem, 3 de juliol de 1862) fou un músic català, fill de Jaume Isern (1798-1880), el qual també fou músic.

## Biografia

Cec de naixement, segons un dels seus biògrafs, als dos anys, començà tocar al piano diversos motius d'òpera amb una sola veu i a executar harmonies per diferents tons d'una forma admirable, arribant el seu instint musical fins tal punt, que quan escoltava al piano o un altre instrument sons aïllats o consonàncies, deia en l'acte les notes dels sons que havia escoltat. Als tres anys i mig coneixia perfectament l'harmonia, sense que ningú li hagués ensenyat. Encara no havia complert vuit anys, tocava el violí amb la major facilitat, i després es dedicà a compondre difícils exercicis per a estudis.
A més estudià les llengües llatina, grega, hebrea, francesa i alemanya, i arribà a tocar 20 instruments distints, especialment l'harmònium, piano, violoncel, guitarra i, més que cap altre, el violí. Es diu que interpretava les obres per a violí de manera meravellosa.
Des d'infant compartí amb el seu pare el càrrec d'organista de l'església de Mataró, i després a Barcelona, el professorat. En els seus últims temps escriví difícils exercicis musicals. però la mort truncà molt primerencament una carrera que s'anunciava gloriosa.

## Referències

* ↑ «Barcelona». Diario de Barcelona, 04-07-1862, pàg. 5987 (3a del dia).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 28, 2a part, pàg. 2059. (ISBN 84-239-4582-0)
# Ànec xiulador sud-americà

L'ànec xiulador sud-americà (Mareca sibilatrix) és una de les tres espècies d'ànecs xiuladors o membres del subgènere Mareca, dins el gènere Anas. Aquest ànec habita la regió neotropical. Fa 43 – 54 cm de llargària, amb un dimorfisme sexual poc patent, si bé la femella és una mica menor que el mascle. Té el cap i coll negres amb reflexos verd metàl·lic a la part posterior, més vius al mascle. Galtes i el front blanc. Té el dors negre amb plomes amb vires blanques. Pit barrat de blanc i negre i abdomen blanc, flanquejats de taronja marró. Banda blanca a les ales visible en vol. Gropa blanca. Té el bec gris amb la punta negra i les potes negres. Els joves semblants als adults, amb la zona taronja dels costats menys patent.
És herbívor, s'alimenta tant a l'aigua com en zones de praderia. De tant en tant se'ls veu menjant algues a la costa. Nia en llocs secs, no gaire prop de l'aigua, entre matolls, on fa un niu que folra amb plomissa. La femella pon 6 – 10 ous color crema clar que coven durant 24 – 25 dies. El mascle coopera durant un temps en la cura dels anedons.
Habiten a les valls de rius, llacunes, estanys i petits llacs artificials, A Xile, Argentina, Uruguai i zona propera del Brasil, a més de les illes Malvines. En general són sedentaris, però individus de l'extrem meridional poden volar fins al sud-est de Brasil a l'hivern. Criats en captiveri des de 1870 - 1871 i enviats a Europa, van ser molt aviat populars als zoològics i avui estan molt estesos com ocells ornamentals.

## Referències

* ↑ «Ànec xiulador sud-americà». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 2 març 2025(català)