OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Horda Petita Kazakh

L'Horda Petita Kazakh o Horda Jove dels Kazakhs (Kishi Zhuz) fou una divisió administrativa de l'Horda dels Kazakhs i després una fracció dels kazakhs. Es va consolidar durant el regnat de Tiavka Khan i va esdevenir independent vers 1715/1718. Des de 1730 es va moure en l'òrbita de Rússia, però el primer kan Abu l-Khayr Khan, va ser el més poderós dels kans kazakhs i generalíssim de les tres hordes vers 1723-1729 i va conservar una independència real fins a la seva mort el 1748.
A partir del 1821 a una part de l'Horda i de vers el 1824 a la resta, es van organitzar tres seccions tribals que de fet foren simples districtes russos de base tribal governats per prínceps. Això va durar (amb l'excepció de la revolta de Kenesary Khan del 1841 al 1847 i els seus serrells) fins a la reforma del 1869 quan es van abolir les distincions de l'aristocràcia kazakh; llavors l'anomenada en conjunt Estepa d'Orenburg (antiga Horda Petita) fou dividida en dos districtes: Turgai i Uralsk, cadascun sota un comandant militar rus, un prefecte civil i un consell o aul d'ancians kazakhs de volost (aquest consell local dins del districte era elegit pels kazakhs). Això va causar molt de malestar entre els kazakhs que consideraven que el seu govern havia quedat abolit i van esclatar disturbis fomentats pel kan de Khivà i durant tot el 1869 l'estepa va estar agitada, les comunicacions postals bloquejades, les estacions destruïdes i els passatgers bloquejats, capturats i alguns fins i tot assassinats o venuts com esclaus. Finalment el 1870 els kazakhs es van haver de sotmetre i reconèixer l'administració russa i la seva lleialtat es va haver de transferir a les petites organitzacions locals del volost.

## Llista de kans

* Abu l-Khayr Khan 1718 - 1748
* Nurali Khan (al nord) 1748 - 1786 (+1790)
* Batyr Khan o Batir Khan (al sud) 1748 - 1785
* Yesim Khan I o Ishim Khan I 1790 - 1791 (fill de Nurali, no reconegut per Rússia)
* Erali Khan o Yerali Khan 1791 - 1794
* Yeshim Khan II o Ishim Khan II 1796 - 1797
* Aichuvak Khan o Aishuak Khan 1797 - 1805
* Jantiura Khan o Zhantore Khan (al nord) 1805 - 1809
* Karatai Khan (al sud) 1806 - 1816 (no reconegut per Rússia, kan únic de fet 1809-1812
* Shirgazy Khan o Sergazy Khan 1812 - 1824
* Aryngazy I (al sud) 1816 - 1821 (no reconegut per Rússia)
* Divisió en tres seccions tribals, de fet districtes russos des de 1821/1824
* Kenesary Khan 1841 - 1847 kan rebel (també a l'Horda Mitjana)

## Referències

* Howorth, Henry Hoyle. History of the Mongols, from the 9th to the 19th Century. Part II division II. The so-called tartars of Russia and Central Asia. Londres: Longmans, Green and Co, 1880.
# Espectrofotòmetre Dobson

L'espectrofotòmetre Dobson, va ser el primer instrument que es va utilitzar per mesurar l'ozó a l'atmosfera. L'espectrofotòmetre Dobson és un espectròmetre d'absorció òptica diferencial, va ser inventat per Gordon Dobson. Els espectrofotòmetres Dobson es poden utilitzar per mesurar tant la columna d'ozó total com els perfils d'ozó a l'atmosfera. Les molècules d'ozó absorbeixen la llum ultraviolada més energètica a l'atmosfera abans que les radiacions UV arribi a la superfície de la terra. No obstant això, hi ha llum ultraviolada, com ara els raigs UV-B i els raigs UV-A, que l'ozó no absorbeix.
L'espectròmetre Dobson mesura l'ozó total mitjançant el mesurament de la intensitat relativa de la radiació UV-B perillós que arriba a la Terra i comparant-la amb la de la radiació UV-A a nivell del terra. Si tot l'ozó s'elimina de l'atmosfera, la quantitat de radiació UV-B seria igual a la quantitat de radiació UV-A a terra. Com que la capa d'ozó existeix a l'atmosfera, l'espectròmetre Dobson pot utilitzar la relació entre la radiació UV-A i UV-B a terra per determinar la quantitat d'ozó és present en l'atmosfera.
L'espectròmetre compara dues intensitats diferents longituds d'ona, UV-B (305 nm) i UV-A (325 nm). Els resultats es mesuren en unitat Dobson, igual al gruix de la capa d'ozó comprimit a condicions estàndard de temperatura i pressió (STP) a la columna.
La distribució vertical de l'ozó es calcula utilitzant el mètode de Umkehr. Aquest mètode es basa en la intensitat de la llum UV reflectida, en comptes de la directa. La distribució d'ozó es deriva del canvi en la relació de dues freqüències UV amb el temps com el sol. Un mesurament Umkehr triga unes tres hores, i proporciona dades fins a una altitud de 48 km, amb la informació més precisa per altituds superiors a 30 km.
El mètode Dobson té inconvenients: és fortament afectat pels aerosols i contaminants a l'atmosfera, ja que també absorbeixen part de la llum de la mateixa longitud d'ona. Els mesuraments es realitzen sobre una àrea petita. Avui dia aquest mètode s'utilitza sovint per calibrar les dades obtingudes per altres mètodes, incloent-hi els satèl·lits.

## Referències

* ↑ http://www.sciencemuseum.org.uk/images/I062/10327189.aspx Arxivat 2012-10-11 a Wayback Machine. [consulta 16/6/2012]
* ↑ http://www.ozonelayer.noaa.gov/action/dobson.htm [consulta 16/6/2012]
# Al-Qàssim ibn Hammud al-Mamun

Al-Qàssim ibn Hammud al-Mamun —àrab: القاسم بن حمود المأمون, al-Qāsim ibn Ḥammūd al-Maʾmūn— fou califa hammudita de Còrdova (1018-1021 i 1023). Era germà de l'assassinat califa Alí ibn Hammud an-Nàssir. Ocupà el tron en morir el seu germà (1018) i castigà durament els nobles que creia que havien participat en el magnicidi.
Un fill del difunt califa, Yahya ibn Alí, passà l'estret i s'apoderà de Màlaga, disposat a fer valdre els seus drets a la corona. Oncle i nebot lluitaren ferotgement, fins que el 1021 pactaren repartir-se el govern després de vèncer el califa al-Murtada, enemic dels Banu Hammud, i en la qual cort s'havien refugiat els nobles que havien intervingut en la mort d'Alí.
Succeí llavors que al-Qàssim emprengué la campanya, mentre que Yahya entrava a Còrdova, on, faltant al convingut amb al-Qàssim i aprofitant els odis que el seu oncle s'havia concitat amb llurs crueltats, es feu proclamar califa, adoptant el làqab d'al-Muatalí i declarant que el seu oncle no tenia cap dret al tron. Sabedor aquest de la conducta del seu nebot, marxà altra vegada a Còrdova.
Yahya no gosà a esperar l'escomesa i fugí, refugiant-se a Algesires. En entrar al-Qàssim a Còrdova, castigà cruelment als partidaris del seu nebot, menant poc temps després la major part de la seva host a l'Alpujarra, per combatre en al-Murtada. Els cordovesos, aprofitaren aquella circumstància, una nit tocaren a sometent i acorralaren als soldats fidels en l'alcàsser, on estava al-Qàssim.
Tancat l'alcàsser durant quasi cinquanta dies, sense que els assetjats rebessin els socors que els socors que esperaven dels generals d'al-Qàssim, i obligats per la fam, es llençaren sobre els assetjadors per obrir-se pas, morint en aquell combat la majoria dels seguidors de l'emir, el qual se salvà gràcies a la lleialtat d'alguns cavallers, que l'amagaren en la casa de l'agutzil Abu-l-Huzami Sehguad, des de la que l'endemà pogué sortir vers Jerez, refugiant-se al costat d'aquell agutzil, que li era addicte, però que davant les amenaces de Yahya l'entregà.
Tancat en una presó, morí dos anys després, sense haver-se sotmès ni voler reconèixer l'autoritat del seu nebot.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Tom núm. 4, pàg. 762, ISBN 84-239-4504-9
# Alard Nuceus

Alard Nuceus fou un compositor francès del segle xvi.
El seu verdader nom era "Dunoyer", però se’l coneixia principalment per Nuceus du Gauquier, traducció llatina del nord de França de Dunoyer (Del Noguer).
Primerament fou tenor de la capella imperial de Viena i després mestre de capella de l'arxiduc Mateu, futur emperador d'Àustria.
Entre les seves composicions figurem un Magnificat, a quatre i sis veus, i quatre, Misses a quatre, sis i vuit veus.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, volum núm. 38, pàg. 1403 (ISBN 84-239-4538-3)
# Èpica

L'èpica és un dels grans gèneres literaris clàssics, juntament amb la lírica i el drama. L'èpica és el mode de la narrativa, de l'observació de l'entorn i l'explicació d'històries, on importa la trama i la manera com aquesta es conta. Hi predominen dues funcions del llenguatge, la referencial i la poètica. Pot incloure descripció o exaltació dels sentiments, però el més rellevant és l'acció, el canvi que es produeix en una situació inicial i que desencadena la història.
Les primeres manifestacions èpiques estan escrites en vers o provenen de la tradició oral, com l'epopeia o la cançó de gesta. Modernament, però, es narren en prosa, quedant el vers per a la lírica i així l'èpica es manifesta en la novel·la o el conte. Per evitar confusions amb les obres clàssiques, se sol emprar la denominació de narrativa, assimilant èpica a una matèria relacionada amb els herois i la guerra, que poden aparèixer a les obres fundacionals de la literatura nacional o a recreacions històriques.
Viccionari
# Batrachochytrium dendrobatidis

Batrachochytrium dendrobatidis és un fong de la classe dels quitridiomicets (Chytridiomycetes) que causa la malaltia de la quitridiomicosi. En la dècada després que es descobrís en amfibis el 1998, la malaltia devastà les poblacions d'amfibis de tot el món, en un declivi global que es considera una part de l'extinció de l'Holocè.

## Etimologia

El nom del gènere deriva de les paraules del grec batracho (granota) and chytr (pot de terra), mentre que el nom de l'epítet específic deriva del gènere de granotes Dendrobates.

## Distribució

Un estudi genètic suggereix que l'origen geogràfic del fong podria ser la Península de Corea. D'allí s'hauria estès per tot el planeta Terra.

## Sistemàtica

B. dendrobatidis és una espècie monotípica del gènere Batrachochytrium.

## Fisiologia

B. dendrobatidis pot créixer dins un ampli marge de temperatures (4-25 °C), amb l'óptim a 17-25 °C.

## Morfologia

B. dendrobatidis infecta la pell queratinitzada dels amfibis. El fong a l'epidermis té un tal·lus que porta rizoides i esporangis. Cada esporangi produeix un tub per on allibera espores.

## Referències

* ↑ Ellis, Richard. No Turning Back: The Life and Death of Animal Species. New York: Harper Perennial, 2004, p. 187. ISBN 0-06-055804-0.
* ↑ Longcore JE, Pessier AP, Nichols DK. (1999). Batrachochytrium Dendrobatidis gen. et sp. nov., a chytrid pathogenic to amphibians. Mycologia 91(2): 219-227.
* ↑ O’Hanlon, Simon J. et al. «Recent Asian origin of chytrid fungi causing global amphibian declines». Science, 360, 6389, 10-05-2018, pàg. 621-627. DOI: 10.1126/science.aar1965.
* ↑ Piotrowski JS, Annis S, Longcore JE. (2004). Physiology of Batrachochytrium dendrobatidis, a chytrid pathogen of amphibians. Mycologia 96(1): 9-15.

## Enllaços externs

* Emerging Infectious Diseases and Amphibian Population Declines
* Survival of Batrachochytrium dendrobatidis in Water: Quarantine and Disease Control Implications
* Index Fungorum
# Espeleologia

L'espeleològia (del grec spelaion ('cova') i logo ('tractat')) és la ciència que estudia les coves, grutes o altres fenòmens càrstics, des de diferents punts de vista; formació, constitució, característiques físiques, formes de vida i evolució al llarg del temps. També s'anomena així l'exploració de les coves i avencs, activitat esportiva per a la qual cal un equipament tècnic adient i sovint certa preparació en escalada i submarinisme.
El francès Édouard-Alfred Martel (1859-1938), considerat el creador de l'espeleologia moderna, fou qui va iniciar les primeres exploracions científiques, i l'any 1895 fundà la Société de Spéléologie i llançà el butlletí periòdic «Spelunca». A Catalunya, Mossèn Norbert Font i Sagué és considerat l'introductor d'aquesta disciplina. La Federació Catalana d'Espeleologia atorga cada any el premi Norbert Font i Sagué als millors treballs espeleològics realitzats a Catalunya i a Espanya.

## Espeleologia subaquàtica

Modalitat d'espeleologia que combina les tècniques pròpies de l'especialitat amb les del submarinisme i que té com a objectiu l'exploració i l'estudi de les cavernes i els avencs subaquàtics.

## Referències

* ↑ «Speleology | Cave Exploration, Cave Biology & Karst Landforms | Britannica» (en anglès). [Consulta: 29 gener 2024].
* ↑ «Espeleología - Qué es, concepto, historia, tipos y aportes» (en espanyol europeu). [Consulta: 2 febrer 2024].
* ↑ «Espeleología - Definicion.de» (en castellà). [Consulta: 2 febrer 2024].
* ↑ «Font i Sagué - Federació Catalana d'Espeleologia». [Consulta: 5 febrer 2024].

## Vegeu també

* Bioespeleologia
* Ciències del carst
* Concreció
* Llista de les coves més profundes del món
* Rescat de la cova de Tham Luang

## Enllaços externs

* Glossari de terminologia espeleològica i càrstica de Miquel Trias de l'Speleo Club Mallorca
* Federació Catalana d'Espeleologia
* Catàleg espeleològic de la província de Castelló
* Mapa de coves i avencs (espeleologia) de Catalunya - https://www.espeleoworld.com
* Cataleg espeleològic de Catalunya http://www.espeleoindex.com/ Arxivat 2017-12-12 a Wayback Machine.
# Alban Förster

Alban Förster (Reichenbach im Vogtland, 23 d'octubre de 1849 - Neustrelitz, 18 de gener de 1916) fou un compositor alemany del Romanticisme. S'educà en el Conservatori de Dresden, desenvolupant més tard la plaça de mestre concertista, successivament a Carlsbad, Wroclaw i Stettin. El 1881 passà a Dresden per a professor d'aquell Conservatori, i el 1882 a Neustrelitz com a director de la Capella Reial. El 1893 succeí a Klughardt en la direcció de la Capella Reial de Dessau. Compongué tres òperes: Das Flüstern; Die Mädchen von Schilda i S'Lorle, estrenades, respectivament, el 1875, 1887 i 1891, la primera a Neustrelitz i les dues restants a Dresden.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 24, pàg. 549 ISBN 84-239-4524-3
# Època hadrònica

En cosmologia física, l'època hadrònica fou el període de l'evolució del jove univers durant el qual la massa de l'univers era dominada per hadrons. Començà aproximadament 10$^{-5}$ segons després del big-bang, quan la temperatura de l'univers havia baixat prou perquè els quarks de l'anterior època dels quarks s'unissin per formar hadrons. Al principi, la temperatura era prou elevada per permetre la formació de parells hadró/antihadró, cosa que mantenia la matèria i l'antimatèria en equilibri tèrmic. Tanmateix, la temperatura de l'univers continuà baixant i es deixaren de produir parells hadró/antihadró. La majoria d'hadrons i antihadrons foren eliminats en reaccions d'aniquilació, deixant un petit residu d'hadrons. L'eliminació d'antihadrons ja s'havia completat un segon després del big-bang, quan començà la següent època leptònica.

## Referències

* Allday, Jonathan. Quarks, Leptons and the Big Bang. 2a edició, 2002. ISBN 978-0750308069.
* Physics 175: Stars and Galaxies - The Big Bang, Matter and Energy; Ithaca College (Nova York)

## Vegeu també

* Matèria QCD
# Hipema

L'hipema és la presència de sang a la cambra anterior de l'ull, aquesta es diposita en la seva part inferior, mostrant-se com un tint vermellós en la seva part inferior. Segons el seu volum poden bloquejar parcialment o totalment la visió. Les causes més comunes són la cirurgia intraocular, el trauma tancat o obert. També pot ocórrer espontàniament, sense cap mena de trauma inicial.

## Referències

* ↑ hipema a Optimot
* ↑ Gerard J. Tortora. Principios de anatomía y fisiología. Médica Panamericana, 2006. ISBN 978-968-7988-77-1.

## Vegeu també

* Distròfia endotelial de Fuchs

## Enllaços externs

* Histology Learning System, Boston University
* http://cms.revoptom.com/handbook/sect4f.htm Arxivat 2013-01-25 a Wayback Machine.
# Batalla de Chino

La batalla de Chino, va ser una escaramussa de la guerra mexicana-estatunidenca que es va produir entre el 26 i el 27 de setembre de 1846, on 24 estatunidencs dirigits per Benjamin D. Wilson, que estaven amagats en la casa de tova del Rancho Santa Ana del Chino, van ser capturats per un grup d'uns 50 califòrnios.

## Antecedents

A finals de setembre de 1846, durant la guerra entre Mèxic i els Estats Units, al voltant de 20 estatunidencs dirigits per Benjamin Davis Wilson es van reunir amb Isaac Williams al ranxo Santa Ana del Chino. Williams, originalment de Pennsylvània, s'havia convertit en un ciutadà mexicà (un requisit previ per a ser propietari de terres) i es va casar amb Maria de Jesús Lugo, filla d'Antonio María Lugo.
Els califòrnios dubtaven de la lleialtat dels homes de Wilson i es van disposar a arrestar-los.

## Batalla

Serbulo Varela, Diego Sepulveda i Ramón Carrillo van sortir de Los Angeles amb uns cinquanta homes, mentre que el general José del Carmen Lugo va sortir de San Bernardino amb un altre grup d'entre quinze a vint homes per a convergir al ranxo de Santa Ana del Chino.
A la nit del 26 de setembre de 1846, els califòrnios van envoltar la casa de tova del ranxo. A l'alba, al següent dia, es va intercanviar trets, resultant un califòrnio mort (Carlos Ballesteros, fill del propietari del Rancho Rosa de Castilla) i dos de ferits, i tres estatunidencs ferits. Quan els califòrnios van intentar incendiar el sostre de la casa, Wilson es va rendir a Serbulo Varela.
Aquesta breu escaramussa va arribar a ser coneguda com la Batalla de Chino.

## Conseqüències

Els homes de Wilson van ser fets presoners i van marxar al Paredón Blanco, en Boyle Heights, el camp principal de les forces dels califòrnios.
Els presoners gairebé van ser executats en venjança per la mort de Carlos Ballesteros, l'única víctima fatal de la lluita, però molts estaven relacionats per matrimoni amb les famílies mexicanes, i Varela i altres van intervenir.
Més tard, els presoners van ser traslladats a Rancho Los Cerritos, prop de l'actual Long Beach, on van ser retinguts i finalment posats en llibertat.

## Referències

* ↑ Lloc de la Batalla de Chino Arxivat 2016-08-25 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Miller Guinn, 1915.
* ↑ Boyd, 1922.

## Bibliografia

* Boyd, James. History of San Bernardino and Riverside Counties (Western Historical Association) (en anglés). Chicago, IL: Lewis Publishing Company, 1922.
* Miller Guinn, James. A History of California and An Extended History of Los Angeles and Environs. Volum 1 (de 3) (en anglés). Los Angeles: Historic Record Company, 1915.
# Hort d'en Matas

L'hort d'en Matas també conegut com cal Matas és una casa de pagès situada a l'est del nucli d'Esparreguera (Baix Llobregat Nord) al punt quilomètric número 3 de la carretera C-1414. Via que uneix Olesa de Montserrat passant pel pont del Llobregat fins a Esparreguera. La masia es troba envoltada per horts fragmentats abans propietat de la vídua Marimon i per les terres de cal Paz. Cal Puigjnaer és una casa situada al carrer Creu Real d'Olesa de Montserrat, a la part nord i alta del nucli antic de la vila, molt a prop del Porxo de Santa Oliva.

## Descripció

El mas datat des del 18XX és inclòs al catàleg de masies i cases rurals. Cal Mates és una masia de reduïdes dimensions amb planta rectangular. La finca consta d'un únic volum principal constituït de tres cossos rectangulars units entre ells. Els cossos del volum principal són d'una alçada de planta baixa més primera planta
La construcció presenta la particularitat que des de fa entre 6 i 7 generacions.
Altres Masies, cases rurals relacionades :
| Númeració (segons Catàleg) | Nom | Estat de conservació |
| B.01 | Can Tovella | |
| B.02 | Ca N'astruc nou del Cairat | |
| B.03 | Ca n'astruc vell del Cairat | |
| B.04 | Can Golard | |
| B.05 | Can Paloma | |
| B.06 | Can Cordelles | |
| B.07 | La font Rosada | |
| B.08 | Ca N'astruc de la Riera | |
| B.09 | Can Castells | |
| B.10 | Can Rubio | |
| B.11 | Ca n'Angel | |
| B.12 | La Vinya Vella | |
| B.13 | Balneari de la Puda de Montserrat | Abandonat / Dolent |
| C.01 | Hospital Vell | Dolent |
| | Can Claramunt | Bo |
| | Can Febrer | Regular |
| | La Casa Blanca | Cal reconstrucció |
| | Can Cardus nou | Dolent |
| | Cal Clopis | Regular |
| | Can Teodor | Bo |
| | El Molí | Molt dolent |
| M.11 | Cal Mates | Regular |
| M.12 | Ca L'Andres | En estat ruinós |
| M.13 | Torre de la Senyora | Regular |

## Actualitat

Ús actual: Agrícola de regadiu

## Referències

* ↑ «Cal Puigjaner - Olesa de Montserrat - Pobles de Catalunya». [Consulta: 31 març 2018].
* ↑ Ajuntament d'Esparraguera, pàg. 10.
# Agia Paraskeví

«Agia Paraskeví» té aquests significats:
* Agia Paraskeví (Àtica), municipi de la unitat perifèrica d'Atenes Septentrional, Àtica (Grècia)
* Diverses poblacions de Grècia i Xipre
* Santa Paraskeví de Roma, santa màrtir cristiana
# Èpsilon 15

L'èpsilon 15 és un virus bacteriòfag que ataca el bacteri Salmonella. El virus, com els altres bacteriòfags, no és nociu per als humans. Investigadors de molts indrets d'arreu del món estan considerant la possibilitat d'utilitzar fags com l'èpsilon 15 per combatre els bacteris.

## Referències

* Jiang W, Chang J, Jakana J, Weigele P, King J, Chiu W «Structure of epsilon15 bacteriophage reveals genome organization and DNA packaging/injection apparatus». Nature, 439, 7076, 2006, pàg. 612–6. DOI: 10.1038/nature04487. PMID: 16452981.
# Hipercinabri

L'hipercinabri és un mineral de la classe dels sulfurs. Rep el seu nom degut al fet que és estable a temperatures més altes que els seus polimorfs: el cinabri i el metacinabri.

## Característiques

L'hipercinabri és sulfur de mercuri de fórmula química HgS. Cristal·litza en el sistema hexagonal. La seva duresa a l'escala de Mohs és 3. Està estructuralment relacionat amb el grup de la wurzita.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'hipercinabri pertany a «02.CD - Sulfurs metàl·lics, M:S = 1:1 (i similars), amb Sn, Pb, Hg, etc.» juntament amb els següents minerals: herzenbergita, teal·lita, alabandita, altaïta, clausthalita, galena, niningerita, oldhamita, keilita i cinabri.

## Formació i jaciments

L'hipercinabri es froma a altes temperatures i apareix en íntima associació amb el metacinabri. Ha estat trobat a la mina Mount Diablo (Califòrnia, Estats Units), on va ser descobert, al riu Huron (Michigan, Estats Units), a la mina White Caps (Nevada, Estats Units), al dipòsit de Sb-Hg Chauvai (Oix, Kirguizstan) i a Gravelotte (Limpopo, Sud-àfrica).

## Vegeu també

* Cinabri
* Metacinabri

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Hypercinnabar» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* 1 2 «Hypercinnabar» (en anglès). Handbook of Mineralogy. Arxivat de l'original el 4 de març 2016. [Consulta: 14 febrer 2017].
# Espiga (inflorescència)

L'espiga és un tipus d'inflorescència racemosa de flors sèssils (és a dir sense pedicel) disposades al llarg d'un raquis (l'eix d'una inflorescència). Quan aquest eix és gros i carnós aquest tipus d'inflorescència s'anomena espàdix.
Les espigues es presenten en moltes famílies: Poàcia, Arecàcia, Piperàcia i Orquidàcia entre d'altres.
L'espiga del blat i altres poàcies és una espiga composta, ja que en l'eix floral hi ha espiguetes sèssils (espícules) i no pas flors solitàries.

## Esquemes de racem, espiga i espàdix

* Un racem
* Una espiga
* Un espàdix

## Bibliografia

   * Font i Quer, Pius; Bolòs, Oriol de. Iniciació a la botànica. 2a. edició. Fontalba, 1979. ISBN 84-85530-08-X.
   * de Bolòs, Oriol [et al.].. Flora manual dels Països Catalans. 2a edició. Barcelona: Pòrtic, 1993. ISBN 84-7306-400-3.
# Espijeoles

L'Espijeoles o Spijeoles és una muntanya de 3.065 m d'altitud, amb una prominència de 145 m, que es troba al massís de Perdiguero, als departaments de l'Alta Garona i Alts Pirineus (França).

## Primeres ascencions

* 1a ascensió: 1880, Henry Russell i J. Brunet
* Cara sud-oest: 1910, Rouyer i J. Haurillon.
* Diedre nord de l'Espijeoles: 1964, Ph. Sol i Ch. Valleau.

## Referències

* ↑ Buyse, Juan. Los Tresmiles del Pirineo, un estudio enciclopédico (en castellà). 3a. ed.. Barcelona: Martínez Roca, 1993 (Muntanyisme). ISBN 8427017340.