OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Àcid crotònic

L'àcid crotònic (àcid (2E)-but-2-enoic) és un àcid carboxílic insaturat de cadena curta descrit per la fórmula CH$_3$CH=CHCO$_2$H. El nom d'àcid crotònic es va donar perquè es pensava erròniament que era un producte de saponificació de l'oli de croton. Cristal·litza com agulles incolores de l'aigua calenta. Amb un cis-alquè, l'àcid isocrotònic és un isòmer de l'àcid crotònic. L'àcid crotònic és soluble en aigua i molts dissolvents orgànics. La seva olor és semblant a la de l'àcid butíric.

## Producció

L’Àcid crotònic produït industrialment per oxidació de crotonaldehid
CH$_3$CH=CHCHO + 1/2 O$_2$ → CH$_3$CH=CHCO$_2$H
Existeixen altres mètodes, inclosa la condensació Knoevenagel d'acetaldehid amb àcid malònic en piridina:
La hidròlisi alcalina del cianur d'alil seguida de la reordenació intramolecular del doble enllaç:
A més, es forma durant la destil·lació de l'àcid 3-hidroxibutíric:

## Propietats

L'àcid crotònic cristal·litza en el sistema cristal·lí monoclínic del grup espacial P21/a (grup espacial 14, posició 3) amb els paràmetres de gelosia a = 971 pm, b = 690 pm, c = 775 pm i β = 104,0°. La cel·la unitat conté quatre unitats de fórmula.

## Reaccions

L'àcid crotònic es converteix en àcid butíric per hidrogenació o per reducció amb zinc i àcid sulfúric.
Després del tractament amb clor o brom, l'àcid crotònic es converteix en àcids 2,3-dihalobutírics:
L'àcid crotònic afegeix bromur d'hidrogen per formar àcid 3-bromobutíric.
La reacció amb una solució alcalina de permanganat de potassi dona àcid 2,3-dihidroxibutíric.
En escalfar-se amb anhídrid acètic, l'àcid crotònic es converteix en anhídrid àcid:
L'esterificació de l'àcid crotònic utilitzant àcid sulfúric com a catalitzador proporciona els èsters crotonats corresponents:
L'àcid crotònic reacciona amb l'àcid hipoclorós a l'àcid 2-cloro-3-hidroxibutíric. Això es pot reduir amb amalgama de sodi a àcid butíric, es pot formar amb àcid sulfúric àcid 2-clorobutenoic, reaccionar amb clorur d'hidrogen a àcid 2,3-diclorobutenoic o amb etòxid de potassi a àcid 3-metiloxiran-2-carboxílic.
L'àcid crotònic reacciona amb l'amoníac en la posició alfa en presència d'acetat de mercuri (II). Aquesta reacció proporciona dl-treonina.

## Usos

L'àcid crotònic s'utilitza principalment com a comonòmer amb acetat de vinil.[14] Els copolímers resultants s'utilitzen en pintures i adhesius.
El clorur de crotonil reacciona amb N-etil-2-metilanilina (N-etil-o-toluidina) per proporcionar crotamiton, que s'utilitza com a agent contra la sarna.

## Seguretat

La seva DL50 és d'1 g/kg (oral, rates). Irrita els ulls, la pell i el sistema respiratori.

## Referències

* ↑ ChemicalBook. (8 septembre 2023) Crotonic acid | 107-93-7 https://www.chemicalbook.com/ChemicalProductProperty_EN_CB6145402.htm
# Hexàedre

Un hexàedre o hexaedre (ambdues variants són acceptades) és un políedre que té sis cares.
L'hexàedre regular és el cub, en el qual les sis cares són quadrats i hi ha tres quadrats entorn de cada vèrtex.

## Referències

* ↑ «Hexàedre». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
# Àcid heptacosanoic

L'àcid heptacosanoic (anomenat també, de forma no sistemàtica, àcid carbocèric) és un àcid carboxílic de cadena lineal amb vint-i-set àtoms de carboni, la qual fórmula molecular és ${\ce {C27H54O2}}$. En bioquímica és considerat un àcid gras, i se simbolitza per C27:0.
L'àcid heptacosanoic a temperatura ambient és un sòlid que fon a 87,6 °C i té un índex de refracció d'1,4324 a 70 °C. Fou aïllat de la torba el 1932, i també el 1933 a la cera montana de Bohèmia obtinguda de lignit i torba.
S'ha trobat l'àcid heptacosanoic en la sang i els teixits de pacients amb diferents trastorns peroxisomals genètics (malaltia de Refsum, adrenoleucodistròfia X, adrenoleucodistròfia neonatal o síndrome de Zellweger).

## Referències

* ↑ «LipidBank - Fatty acid(DFA0027)». Arxivat de l'original el 2018-02-14. [Consulta: 13 febrer 2018].
* ↑ Gieseking, J. E.. Soil Components: Volume 1: Organic Components (en anglès). Springer Science & Business Media, 2012-12-06. ISBN 9783642659157.
* ↑ Stadler, A. Mitt. KohlenforschInst. Prag, 5, 1933, pàg. 445.
* ↑ «Human Metabolome Database: Showing metabocard for Heptacosanoic acid (HMDB0002063)». [Consulta: 13 febrer 2018].
# Ocell setinat pitgroc

L'ocell setinat pitgroc (Loboparadisea sericea) és una espècie d'ocell de la família dels cnemofílids (Cnemophilidae) i única espècie del gènere Loboparadisea (Rothschild, 1896).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos, localment a les terres altes i muntanyes de Nova Guinea.

## Referències

* ↑ «Ocell setinat pitgroc». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021(català)
# Àcid heptadecanoic

L'àcid heptadecanoic (anomenat també, de forma no sistemàtica, àcid margàric) és un àcid carboxílic de cadena lineal amb desset àtoms de carboni, la qual fórmula molecular és ${\ce {C17H34O2}}$. En bioquímica és considerat un àcid gras, i se simbolitza per C17:0.
L'àcid heptadecanoic és un sòlid que fon a 61,3 °C. A 10 mm de Hg bull a 220 °C. La seva densitat és de 0,853 g/cm³ entre 4 °C i 60 °C i el seu índex de refracció 1,4324 a 70 °C. És insoluble en aigua, soluble en dietilèter i lleugerament soluble en etanol. En nom àcid margàric li fou donat pel químic francès Michel Eugène Chevreul (1786-1889) el 1816 a partir del nom margarina amb el qual havia anomenat una substància àcida quan la descobrí el 1813. La margarina és en realitat una mescla d'àcids palmític i esteàric. Prové del mot grec μαργαρίτης o μάργαρον (margaritēs / márgaron), que significa perla, ja que forma gotes semblants a perles pel seu llustre.
És present com a component traça del greix i el llard dels remugants, però no es troba en cap animal o vegetal en concentracions que superin la meitat dels greixos. Constitueix el 0,61 % del greix de la llet i el 0,83 % del greix de la carn de remugant. El contingut d'àcid heptadecanoic en el teixit adipós subcutani dels humans sembla un bon marcador biològic de la ingesta de greixos de llet a llarg termini en individus de vida lliure en poblacions amb alt consum de productes lactis.

## Referències

* ↑ «LipidBank - Fatty acid(DFA0017)». Arxivat de l'original el 2018-03-05. [Consulta: 5 març 2018].
* ↑ Chevreul, M.E.. Recherches chimiques sur les corps gras d'origine animale (en francès). Levrault, 1823, p. 71.
* ↑ Shurtleff Aoyagi, W.; Aoyagi, A. History of Soybeans and Soyfoods in Austria and Switzerland (1781-2015): Extensively Annotated Bibliography and Sourcebook (en anglès). Soyinfo Center, 2015-07-05, p. 363. ISBN 9781928914778.
* ↑ Levenson, Barry M. Habeas Codfish: Reflections on Food and the Law (en anglès). Univ of Wisconsin Press, 2001. ISBN 9780299175108.
* ↑ R. P. Hansen, F. B. Shorland and N. juny Cooke. Occurrence in Butterfat of n-Heptadecanoic Acid (Margaric Acid). 179, 1957, p. 98. DOI 10.1038/179098a0.
* ↑ Beare-Rogers, J.; Dieffenbacher, A.; Holm, J.V. «Lexicon of lipid nutrition (IUPAC Technical Report)». Pure and Applied Chemistry, 73, 4, 2001, pàg. 685–744. DOI: 10.1351/pac200173040685.
* ↑ «Human Metabolome Database: Showing metabocard for Heptadecanoic acid (HMDB0002259)». [Consulta: 5 març 2018].

## Enllaços externs

* «Human Metabolome Database, HMDB02259». [Consulta: 8 novembre 2008].
# Ocell sol

L'ocell sol (Eurypyga helias) és una espècie d'ocell de l'ordre Eurypygiformes propi les zones tropicals d'Amèrica. La seva aparença és similar a la dels bitons del gènere Botaurus, però pertanyen a una altra família, ja que és l'únic membre de la família dels euripígids (Eurypygidae o Eurypigidae). L'ocell sol es troba habitualment prop de corrents fluvials forestals o vores, a altituds de fins a 900 m, a l'àrea neotropical.

## Taxonomia

Normalment, l'ocell sol és situat en l'ordre dels gruïformes (Gruiformes), però de vegades es considera una classificació provisional. En alguns aspectes de la seva morfologia, aquesta espècie se sembla als ardèids (Ardeidae), però això sembla producte d'un cas de convergència evolutiva, causada per una forma de vida similar. Per altra part, aquest ocell és molt més semblant a un altre ocell enigmàtic situat provisionalment en els gruïformes, el kagú (Rhynochetos jubatus). Estudis moleculars (p. ex., Fain et Hounde, 2004) semblen confirmar que el kagú i l'ocell sol són els parents més pròxims que tenen cada una de les dues espècies. Probablement, no són gruiformes (malgrat que Metaves recolza aquesta postura). Sembla que les dues espècies formen un llinatge menor procedent de Gondwana, que potser inclouria també els extints Aptornithidae i els mesitornis (família Mesitornithidae), amb una relació confusa amb els gruïformes. Modernament, s'ha creat per al kagú i l'ocell sol l'ordre dels euripigiformes (Eurypygiformes).
Els estudis amb ADN confirmen que el bitó del sol i el kagú són parents propers, però el més desconcertant és que els mateixos estudis els apropen als falciots, enganyapastors i colibrís.

## Morfologia

L'ocell té una coloració poc cridanera, amb un llistat fi en negre, gris i marró. És de mitjana grandària, fent 43 – 48 cm de llarg. Pesa uns 250 grams. Té el bec llarg, color taronja amb negre en la base. Les seves ales, però, estan acolorides i amb aquestes desplegades mostren uns dibuixos circulars vistosos en roig, groc i negre. Aquestes grans taques són mostrades als seus semblants en la parada nupcial, com a demostració d'amenaça o per a esglaiar potencials depredadors.

## Ecologia

Cacen peixos i altres vertebrats petits a la manera dels martinets. Fan els nius als arbres i ponen dos ous amb marques rogenques. El jove és precoç, però roman al niu diverses setmanes després de la incubació.

## Referències

* ↑ Distribució de l'ocell sol Arxivat 2008-02-06 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Els euripígids a la classificació del COI Arxivat 2020-04-24 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ S.J., Hackett; et al. «A phylogenomic study of birds reveals their evolutionary history» (en anglès). Science, n.320, 2008, p.1763-1768 [Consulta: 26 agost 2012].
# Octaòxid de triurani

L'octaòxid de triurani, de fórmula química U₃O₈, és l'òxid d'urani més estable i s'utilitza com a combustible de les centrals nuclears. L'urani mineral és ric en aquest compost, que també es pot produir a partir d'hexafluorur d'urani.
Per al seu ús als reactors nuclears de les centrals es presenta en forma de galeta groga, que conté majoritàriament aquest producte però també d'altres. És present de manera natural al mineral torbernita, també conegut com a uranita i que és radioactiu.
Les seves biosolubilitat i disponibilitat, com també les del diòxid d'urani, UO₂, són relativament baixes si es comparen amb les del triòxid d'urani, UO₃, al qual també poden estar exposats els treballadors de la indústria nuclear. Experiments amb rates mostren que la ingestió d'octaòxid de triurani els va danyar els ronyons, en lesions que anaven de microscòpiques a necrosis extensives en l'epiteli tubular.

## Propietats físiques i químiques

Es tracta d'un sòlid sense olor i d'un color que pot anar del verd oliva al negre. Té una massa molar de 842 g/mol. És insoluble en aigua però soluble en àcid sulfúric i àcid nítric. Es fon a una temperatura de 1.150 °C.

## Obtenció

S'obté a partir del refinat d'urani mineral.

## Aplicacions

Es pot usar per a obtenir urani enriquit en urani 235, comercialitzat en forma d'un pols marronós que conté aquest element radioactiu en diòxid d'urani. Un quilogram d'aquest òxid conté vuit grams d'urani 235. Com a referència, per a una bomba atòmica com la que va explotar a Hiroshima es necessiten una cinquantena de quilos d'urani 235. A més de les aplicacions militars (armes nuclears) també es pot usar per a fer combustible nuclear, en forma de galeta groga, per a reactors de centrals nuclears per a la producció d'electricitat.
# Àcid hipobromós

L'àcid hipobromós és un àcid feble i inestable que té la fórmula química HBrO. També se'n diu àcid bròmic (I), bromanol o hidroxidobromina. Es troba només en solució i té les propietats físiques i químiques molt similars a les de l'àcid hipoclorós
En dissolució aquosa l'àcid hipobromós parcialment es dissocia en anió hipobromit OBr$^−$ i el catió H$^+$.
Quan s'afegeix bromur pur en aigua, es forma àcid hipobromós i àcid hidrobròmic (HBr):
    Br₂(l) + H₂O(l) ↔ HOBr(aq) + HBr (aq)
L'HOBr es fa servir com a oxidant, desodorant, i desinfectant. Aquest compost es genera en vertebrats de sang calenta especialment per eosinòfils per acció de l'enzim eosinofil peroxidasa. El bromur també es fa servir en banys calents i spas com a agent germicida. És especialment efectiu quan s'usa conjuntament amb l'àcid hipoclorós.

## Referències

* ↑ Mayeno, AN; Curran, AJ; Roberts, RL; Foote, CS «Eosinophils preferentially use bromide to generate halogenating agents -- Mayeno et al. 264 (10): 5660 -- Journal of Biological Chemistry». The Journal of Biological Chemistry, 264, 10, 1989, pàg. 5660–8. Arxivat de l'original el 2009-05-26. PMID: 2538427 [Consulta: 12 gener 2008].
# Àcid indolacètic

L'àcid indolacètic, en anglès: Indole-3-acetic acid, també conegut com a IAA, és un compost heterocíclic que és una fitohormona del grup de l'auxina. És un sòlid incolor i és probablement l'auxina més important de les plantes. La seva molècula deriva de l'indole, que conté un grup carboximetil (àcid acètic).

## Síntesi

IAA es produeix de manera natural en les gemmes de l'àpex de la planta i en les fulles joves. Les cèl·lules de les plantes poden sintetitzar IAA del triptòfan però també ho poden fer de manera independent del triptòfan.
Químicament es pot sintetitzar reaccionant indole amb àcid glicòlic en pesència d'una base a 250 °C:
S'han desenvolupat molts mètodes de síntesi

## Bioactivitat i compostos relacionats

IAA té molts efectes diferents, com totes les auxines, com induir l'elongacó cel·lular i regular la permeabilitat de la membrana.
Les recerques en l'àcid indolacètic van portar a descobrir un dels primers herbicides de síntesi (2,4-D i 2,4,5-T) que maten les plantes de fulla ampla provocant el seu creixement descontrolat.

## Referències

* ↑ Herbert E. Johnson and Donald G. Crosby (1973). "Indole-3-acetic Acid". Org. Synth.; Coll. Vol. 5: 654.
* ↑ R. Majima and T. Hoshino «Synthetische Versuche in der Indol-Gruppe, VI.: Eine neue Synthese von beta-Indolyl-alkylaminen». Berichte der deutschen chemischen Gesellschaft, 58, 1925, pàg. 2042. DOI: 10.1002/cber.19250580917.
# República islàmica del Daguestan

La República islàmica del Daguestan és un estat islàmic proclamat pels islamistes al Daguestan el 1998, i que nominalment encara existeix.
El 9 d'agost de 1999 combatents islamistes del Daguestan i Txetxènia liderats pel cabdill txetxè Xamil Bassàiev, van prendre diverses poblacions al Daguestan, a la zona fronterera amb Txetxènia. El 10 d'agost de 1999 la Xura Islàmica del Daguestan va proclamar la República Islàmica del Daguestan, sotmesa a la xaria, i van declarar el gihad (guerra santa) contra Rússia.
El Congrés dels Pobles de Itxkèria i Daguestan, format ja abans per Bassàiev, va ser rebatejat com Mejlisul (Consell suprem) dels Musulmans d'Itxkèria (Txetxènia) i Daguestan. D'acord amb la declaració de la Xura, Xamil Bassàiev podria ser considerat l'emir. El nou estat comptava amb una nova bandera de color verd, amb serrells daurats, i conté inscripcions islàmiques.
Va ser designat Primer Ministre Siradjin Ramazanov, qui va dir el 17 que havia encetat consultes per formar govern havent designat Ministre d'Informació a Magomed Tagaev (autor de diversos llibres cridant a la guerra santa al nord del Caucas). El mateix dia es va anunciar que es creava la Guàrdia de la Xaria, per mantenir l'ordre públic en les ciutats sota el seu control. S'indicava que uns deu mil habitants d'aquestes ciutats havien fugit dels bombardejos cap a Makhatxkalà.
L'exèrcit rus, utilitzant bombes de buit, va aconseguir recuperar el control dels districtes ocupats pels islamistes (setembre), i poc després va envair Txetxènia. Els combatents, retirats a zones inaccessibles, tot i que privats de l'ajut txetxè, continuaren el combat per mitjà de guerrilles, que van intensificar la seva acció el 2005.
# Àcid jacàric

L'àcid jacàric, de nom sistemàtic àcid (8Z,10E,12Z)-octadeca-8,10,12-trienoic, és un àcid carboxílic polinsaturat de cadena lineal amb devuit àtoms de carboni, la qual fórmula molecular és ${\ce {C18H30O2}}$. En bioquímica és considerat un àcid gras ω-6, ja que té un doble enllaç C=C situat entre el carboni 6 i el 7 començant per l'extrem oposat al grup carboxil, i se simbolitza per C18:3 8c,10t,12c, que fa referència al fet que té en total tres enllaços dobles C=C, dos d'ells en conformació cis i l'altre en trans, disposats de forma alternada.
A temperatura ambient és un sòlid amb un punt de fusió de 44 °C. El seu nom comú, àcid jacàric, prové de la xicaranda o Jacaranda mimosifolia, que en conté un 36 % i de la qual fou aïllat per primer cop el 1962 pels investigadors Mary J. Chisholm i C.Y. Hopkins.
Forma part del grup d'àcids grassos isòmers geomètrics i de posició de l'àcid linolènic, amb tres enllaços dobles conjugats i amb un total de devuit àtoms de carboni disposats en una cadena lineal. Sovint se'ls anomena CLN i a més d'ell formen el grup l'àcid α-eleoesteàric, l'àcid catàlpic, l'àcid punícic i l'àcid calèndic. Tots ells presenten propietats citotòxiques contra les cèl·lules canceroses.
L'àcid jacàric indueix l'arrest del cicle cel·lular i l'apoptosi en una varietat de línies cel·lulars de càncer. Augmenta la producció d'espècies reactives d'oxigen i la citotoxicitat se suprimeix per l'α-tocoferol antioxidant, suggerint que l'apoptosi resulta de l'estrès oxidatiu. L'àcid jacàric es metabolitza in vivo a partir de l'àcid linoleic conjugat, que també és citotòxic per a les cèl·lules canceroses. L'àcid jacàric inhibeix la ciclooxigenasa-1 in vitro i, amb alimentació a llarg termini, disminueix l'expressió i activitat de l'esteariol-CoA desaturasa en ratolins.

## Referències

* ↑ Gunstone, Frank D.; Harwood, John L.; Dijkstra, Albert J. The Lipid Handbook with CD-ROM, Third Edition (en anglès). CRC Press, 2007-03-13. ISBN 9781420009675.
* ↑ Hitchcock, Christopher; Nichols, Brian William. Plant Lipid Biochemistry: The Biochemistry of Fatty Acids and Acyl Lipids with Particular Reference to Higher Plants and Algae (en anglès). Academic Press, 1971. ISBN 9780123496508.
* ↑ Schwab, Manfred. Encyclopedia of Cancer (en anglès). Springer Science & Business Media, 2011-10-14. ISBN 9783642164828.
* ↑ «Jacaric Acid (CAS 28872-28-8)» (en anglès). [Consulta: 8 abril 2018].
# Oda llatina, BWV Anh. 20

L'Oda llatina, BWV Anh. 20 és una cantata perduda de Bach, estrenada a Leipzig el 9 d'agost de 1723, per l'aniversari del Duc Friedrich II de Saxe-Gotha. L'obra s'interpretà en una cerimònia acadèmica a la Universitat de Leipzig; a pesar que el llibret fou publicat, tant el text com la música s'han perdut.

## Referències

* ↑ Bach Cantatas Website

## Bibliografia

* Alfred Dürr. “The Cantatas of J. S. Bach”. Oxford University Press, Oxford, 2005.

## Enllaços externs

* Bach Cantatas Website
# Àcid kòjic

L'àcid kòjic és un agent de quelació produït per algunes espècies de fongs, especialment Aspergillus oryzae, conegut al Japó com a koji. És un subproducte que es forma durant el procés de fermentació de l'arròs en la producció de sake.

## Referències

* 1 2 Bentley, Ronald «From miso, saké and shoyu to cosmetics: a century of science for kojic acid» (en anglès). Nat. Prod. Rep., 23, 2006, pàg. 1046–1062. DOI: 10.1039/b603758p.
# Oden

L'Oden (おでん) és un plat japonès, on es couen ingredients diversos, entre els quals poden estar l'ou, el daikon, el konnyaku, i el chikuwa cuits en un brou de konbu o katsuobushi, que a vegades porta mostassa com a condiment. El mateix plat pot ser conegut com a Kanto ni (関東煮) a Nagoya, i s'usa miso com a salsa. En Kansai, es coneix com a Kanto daki (関東 炊き). Tots dos noms signifiquen "estofat de Kanto", regió on l'oden es va originar.
Originalment, l'oden es deia misodengaku, o simplement dengaku. En ell, es bullia tofu i es menjava amb salsa miso. Posteriorment, en comptes d'utilitzar miso, els ingredients es coïen al brou. En la preparació de l'oden, es pot afegir els ingredients en qualsevol moment. És un menjar comú a l'hivern, pràctica i de baix cost.

## Llista d'ingredients comuns

* Atsuage
* Ou bullit
* Chikuwa
* Chikuwabu
* Daikon
* Ganmodoki
* Gobomaki
* Gyusuji
* Hanpen
* Ikamaki
* Ito konnyaku
* Kabocha
* Kamaboko
* Konnyaku
* Papa
* Shinjoage
* Tofu
* Tsukune
# Àcid neuramínic

L''àcid neuramínic (5-amino-3,5-dideoxi-D-glicero-D-galacto-non-2-àcid ulosònic) és un monosacàrid de 9 carbonis (una nonosa), un derivat d'una cetonosa. L'àcid neuramínic es pot visualitzar com el producte d'una condensació aldol produïda per àcid pirúvic i D-mannosamina (2-amino-2-deoxi-mannosa). L'àcid neuramínic no es presenta de manera natural però els seus derivats estan àmpliament distribuïts en els teixits animals i en bacteris, especialment en les glicoproteïnes i gangliòsids. Els derivats substiruïts N- o O de l'àcid neuramínic es coneixen col·lectivament sota el nom d'àcid siàlic, la forma predominant en les cèl·lules dels mamífers és l'àcid N-acetilneuramínic.
El terme "àcid neuramínic" va ser introduït pel científic aleman E. Klenk l'any 1941, fent referència als lípids del cervell.
El símbl comunament usat per l'àcid neuramínic és Neu. Per exemple, l'àcis N-acetil-neuramínic, Neu5Ac, és típic de les glicoproteïnes humanes.
ntre les seves moltes funcions biològiques, aquestes estructures són substrats per als enzims neuraminidasa. Els virus del grip humà tenen un enzim neuraminidasa, amb la notació "H#N#", on H es referix a una isoforma d'hemaglutinina i N es refereix a una isoforma de neuraminidasa viral.

## Referències

* ↑ Klenk, E. 1941. Neuraminsäure, das Spaltprodukt eines neuen Gehirnlipoids. Zeitschr. f. Physiol. Chem. 1941; 268:50-58.
# Odéon (Nimes)

L'Odéon de Nimes és un teatre ubicat en el número 7 del carrer de Pierre Semard de Nimes. És el 1993 que aquesta sala de cinema dels anys 50 s'incorpora als grups de teatres de la ciutat. És un espai reduït, modulable per fer-hi cabaret musical o petits espectacles teatrals o coreogràfics. La seva capacitat en seients no supera els 250 espectadors.

## Enllaços externs

* Pàgina web Arxivat 2009-01-06 a Wayback Machine.
# Àcid pentanoic

L'àcid pentanoic (anomenat també, de forma no sistemàtica, àcid valèric) és un àcid carboxílic de cadena lineal amb cinc àtoms de carboni, la qual fórmula molecular és ${\ce {C5H10O2}}$. En bioquímica és considerat un àcid gras, i se simbolitza per C5:0.
L'àcid pentanoic a temperatura ambient és un líquid incolor d'olor molt desagradable. El seu punt de fusió és de -34,5 °C i el d'ebullició 187 °C. La seva densitat entre 4-20 °C és menor que la de l'aigua, 0,942 g/cm³. El seu índex de refracció a 20 °C val 1,4086. És soluble en aigua, etanol i dietileter.
Es troba a la natura en la planta valeriana (Valeriana officinalis), d'on prové el seu nom comú. El seu ús principal és en la síntesi dels èsters. Els èsters volàtils de l'àcid pentanoic tenen una olor agradable i s'usen en perfumeria i cosmètica. El pentanoat d'etil i el pentanoat de pentil es fan servir com additiu alimentari pel seu sabor fruitat.

## Propietats físiques

* Solubilitat en aigua, g/100 ml: 2,4
* Pressió de vapor, kPa a 20 °C: 0,02
* Densitat relativa de vapor (aire = 1): 3,52
* Punt d'inflamació: 86 °C c.c.
* Temperatura d'autoignició: 400 °C
* Límits d'explosibilitat, % en volum en l'aire: 1.6-7.
* Coeficient de repartiment octanol/agua com log Pow: 1,39
* Perills físics: El vapor és més dens que l'aire.
* Perills químics: La substància és un àcid dèbil.
* Vies d'exposició: La substància es pot absorbir per inhalació i per ingestió.

## Seguretat

L'àcid pentanoic causa irritació en contacte amb la pell, ulls o membranes mucoses, i corrosió si s'ingereix, però causa poc dany perquè tendeix a no vaporitzar-se a la temperatura d'una habitació. És tòxic per la vida aquàtica.

## Referències

* ↑ «LipidBank - Fatty acid(DFA0005)». Arxivat de l'original el 2016-08-01. [Consulta: 20 febrer 2018].
* ↑ Pubchem. «Valeric acid» (en anglès). [Consulta: 20 febrer 2018].