OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Eremoteri

L'eremoteri (Eremotherium) és un gènere extint de peresós terrestre actiu de la família dels megatèrids. Era endèmic de les Amèriques i visqué durant el Plistocè i part de l'Holocè.

## Referències

* ↑ The Paleobiology Database. Taxonomia i distribució de plantes i animals fòssils.
# Escut de Castellàs

L'Escut de Castellàs fou l'escut del municipi desaparegut de Castellàs, de la comarca del Pallars Sobirà, si bé adscrit administrativament a partir del 1971 a la de l'Alt Urgell.
Perdé vigència el 1971, en ser agrupats els antics termes de Castellàs, la Guàrdia d'Ares, Noves de Segre i Taús en el municipi de nova creació anomenat les Valls d'Aguilar, els primers anys escrit sense l'article. Aquest nou municipi adoptà el 6 d'abril del 1999, després de 18 anys sense escut normalitzat segons la normativa vigent, l'Escut de les Valls d'Aguilar.

## Descripció heràldica

Escut d'or, quatre pals vermells, carregats d'un castell d'or, clarejat de vermell.

## Referències

* ↑ Bassa 1968.

## Bibliografia

* Bassa i Armengol, Manuel. Els escuts heràldics dels pobles de Catalunya. Barcelona: Editorial Millà, 1968.
# Electromigració

L'electromigració és el transport de material provocat pel moviment gradual dels ions en un conductor a causa de la transferència de moment entre electrons conductors i àtoms metàl·lics difusores. L'efecte és important en aplicacions on s'utilitzen altes densitats de corrent continu, com ara en microelectrònica i estructures relacionades. A mesura que la mida de l'estructura en electrònica com els circuits integrats (CI) disminueix, la importància pràctica d'aquest efecte augmenta.
El fenomen de l'electromigració és conegut des de fa més de 100 anys, descobert pel científic francès Gerardin. El tema va tenir interès pràctic per primera vegada a finals de la dècada de 1960 quan van aparèixer per primera vegada els CI empaquetats. Els primers circuits integrats disponibles comercialment van fallar en només tres setmanes d'ús a partir de l'electromigració desbocada, cosa que va provocar un esforç important de la indústria per corregir aquest problema. La primera observació de l'electromigració en pel·lícules primes la va fer I. Blech. La investigació en aquest camp va ser pionera per diversos investigadors de la nova indústria dels semiconductors. Un dels estudis d'enginyeria més importants va ser realitzat per Jim Black de Motorola, de qui s'anomena l'equació de Black. En aquell moment, les interconnexions metàl·liques dels circuits integrats encara tenien uns 10 micròmetres d'amplada. Actualment, les interconnexions només tenen una amplada de centenars a desenes de nanòmetres, la qual cosa fa que la investigació en electromigració sigui cada cop més important.
* Imatge d'una secció d'un circuit integrat
* Imatge d'un microscopi electrònic de rastreig d'un error causat per l'electromigració en una interconexió de coure. La passivació va ser prèviament eliminada per RIE i àcid fluorhídric

## Referències

* ↑ «Electromigration - an overview | ScienceDirect Topics» (en anglès). https://www.sciencedirect.com.+[Consulta: 26 octubre 2022].
* ↑ «Electromigration» (en anglès). https://www.doitpoms.ac.uk.+[Consulta: 26 octubre 2022].
* ↑ «Preface». A: 2005 IEEE International Reliability Physics Symposium, 2005. Proceedings. 43rd Annual, 2005, p. iii–iv. DOI 10.1109/RELPHY.2005.1493049. ISBN 978-0-7803-8803-1.
* ↑ I. Blech: Electromigration in Thin Aluminum Films on Titanium Nitride. Journal of Applied Physics, Vol 47, pp. 1203-1208, April 1976.
* ↑ J.R. Black: Electromigration - A Brief Survey and Some Recent Results. IEEE Trans. Electron Devices, Vol. ED-16 (No. 4), pp. 338-347, April 1969.
# Element SECIS

En biologia, l'Element SECIS (de l'anglès, SECIS: selenocysteine insertion sequence) és un motiu estructural (o seqüència de nucleòtids) de l'ARN missatger que fa que, davant la presència d'un codó UGA, la cèl·lula insereixi una selenocisteïna a la seqüència proteica que s'estigui traduint. El codó UGA, sense la presència de l'Element SECIS, fa que s'aturi la traducció.
En Eubacteria l'Element SECIS es troba poc després del codó UGA. En canvi, en archea i eucariotes, aquest element es troba en el segment 3'UTR de l'ARN missatger i pot afectar, en aquest cas, a més d'un codó UGA.
L'element SECIS està definit per unes seqüències característiques (nucleòtids situats en llocs concrets) i per una característica estructura secundària. Aquesta estructura secundària és fruit de l'aparellament de bases de l'ARN missatger. En eucariotes, l'element SECIS conté aparellament de bases no canònics A-G, gens comuns en la natura i que són crítics per a la funció d'aquest element.
En el camp de la bioinformàtica s'han desenvolupat molts programes per buscar l'element SECIS en les seqüències del genoma. Aquests programes se solen fer servir per identificar selenoproteïnes.

## Referències

* G. V. Kryukov, S. Castellano, S. V. Novoselov, A. V. Lobanov, O. Zehtab, R. Guigó, and V. N. Gladyshev «Characterization of mammalian selenoproteomes». Science, 300, 5624, 2003, pàg. 1439-1443.
* Gregory V. Kryukov and Vadim N. Gladyshev «The prokaryotic selenoproteome». EMBO Rep, 5, 5, 2004, pàg. 538-543.
* Alain Krol «Evolutionarily different RNA motifs and RNA-protein complexes to achieve selenoprotein synthesis». Biochimie, 84, 8, 2002, pàg. 765-774.
# Energia endosomàtica

L'energia endosomàtica és l'energia que contenen els aliments, un cop transformada, i que fa possible les activitats vitals de les cèl·lules d'un ésser viu. L'energia endosomàtica va lligada al metabolisme dels organismes, mentre que l'energia que consumeixen per a viure, però que circula fora del metabolisme, és l'energia exosomàtica. Aquesta diferenciació és habitual en ecologia i, en general, quan es parla de la disponibilitat i circulació d'energia i nutrients en un ecosistema. Terme contraposat a l'energia exosomàtica que és la que ajuda a mantenir la vida i l'organització dels ecosistemes, però que no flueix ni que s'aconsegueix per la degradació en els canvis del metabolisme somàtic.
El consum mitjà mundial anual per persona d'energia endosomàtica és d'uns 120 W, és a dir, aproximadament un milió de calories. Alguns autors es basen en aquest fet quan estudien el consum exosomàtic d'energia i, en comptes de dir, per exemple, «el mateix», «el doble» o «sis i mig vegades més», han creat una unitat de mesura, l'esclau (o esclau energètic) que equival a aquests 120 Watts o consum mitjà humà d'energia endosomàtica.
En l'espècie humana, el consum mitjà per persona al món d'energia endosomàtica s'ha triplicat des del paleolític fins a l'actualitat, però no de manera homogènia a tot el món. Als països subdesenvolupats, el consum és el mateix o fins i tot inferior que en el paleolític, mentre que al primer món aquest n'ha augmentat molt més. Es considera que l'energia endosomàtica necessària per a subsistir una persona és d'unes 3.000 quilocalories per dia, depenent de l'edat, sexe i l'activitat (exercici físic), mentre que un habitant del primer món pot menjar fins al triple d'aquesta ració. Aquest fet és l'origen de les anomenades malalties del primer món o malalties dels rics, fonamentades en l'obesitat i el sedentarisme i que poden comportar problemes cardiovasculars.

## Referències

* 1 2 Guia ambiental de la UPC, Ivan Capdevila, Antonio Torres i altres. Edicions de la Universitat Politècnica de Catalunya, Capellades, 1998. ISBN 84-8301-278-2
* ↑ «Exosomatic energy - Hmolpedia». [Consulta: 30 novembre 2016].
* ↑ Nosaltres els humans: l'ecologia d'uns animals mitjanament intel·ligents, d'Agustí Galiana. Universitat de València, 1999. ISBN 9788476604496
* ↑ L'homo energeticus Arxivat 2008-12-01 a Wayback Machine. Narcís Prat, catedràtic d'Ecologia a la Universitat de Barcelona (UB). A Ecologia, amb el suport de la UB i el Departament de Medi Ambient de la Generalitat de Catalunya. Any 2002.
# Enllaç C-Y

La química de l'organoitri és l'estudi dels compostos que contenen enllaços carboni-itri (enllaç C-Y). Són estudiats en recerques acadèmiques, però no han rebut cap altre ús generalitzat. Aquests compostos utilitzen clorur d'itri (III) (YCl₃) com a material de partida, que al seu torn s'obté en una reacció d'òxid d'itri (III) (Y₂O₃) amb àcid clorhídric (HCl) concentrat i clorur d'amoni (NH₄Cl).

## Referències

* ↑ Turner 1920, p.492
* ↑ Spencer 1919, p.135
* ↑ Schumann, H.; Fedushkin, I. L.. «Scandium, Yttrium & The Lanthanides: Organometallic Chemistry». A: Encyclopedia of Inorganic Chemistry. John Wiley & Sons, 2006. DOI 10.1002/0470862106.ia212.
Compostos de carboni amb altres elements de la taula periòdica :
CH
He
CLi
CBe
CB
CC
CN
CO
CF
Ne
CNa
CMg
CAl
CSi
CP
CS
CCl
CAr
CK
CCa
CSc
CTi
CV
CCr
CMn
CFe
CCo
CNi
CCu
CZn
CGa
CGe
CAs
CSe
CBr
CKr
CRb
CSr
CY
CZr
CNb
CMo
CTc
CRu
CRh
CPd
CAg
CCd
CIn
CSn
CSb
CTe
CI
CXe
CCs
CBa
CLa
CHf
CTa
CW
CRe
COs
CIr
CPt
CAu
CHg
CTl
CPb
CBi
CPo
CAt
Rn
Fr
CRa
CAc
Rf
Db
Sg
Bh
Hs
Mt
Ds
Rg
Cn
Nh
Fl
Mc
Lv
Ts
Og
CCe
CPr
CNd
CPm
CSm
CEu
CGd
CTb
CDy
CHo
CEr
CTm
CYb
CLu
CTh
CPa
CU
CNp
CPu
CAm
CCm
CBk
CCf
CEs
Fm
Md
No
Lr :
Química de nucli orgànic
Molts usos en química
Investigació acadèmica, però sense ús generalitzat
Enllaç desconegut :
# Enquadernació d'espiral

L'enquadernació d'espiral, en espiral o l'anellat és un mètode econòmic d'enquadernació que consisteix a col·locar els fulls formant blocs, fer una fila de traus en el costat del llom i passar-hi una espiral de filferro seguint aquests orificis. S'usa molt en quaderns i manuals d'ús intens però breu.

## Vegeu també

* Perforadora

## Enllaços externs

* Espanya - Arts del Llibre Arxivat 2014-12-16 a Wayback Machine. (castellà)
* Base de dades d'Enquadernació Històric-Artística de la Reial Llibreria (Espanya) (castellà)
* Hispanoamèrica - Arts del Llibre (castellà)
# Equació de Boomeron

En matemàtiques, l'equació de Boomeron és l'equació diferencial parcial següent:
u$_t$ = b·v$_x$
b$_{xt}$ = u$_{xx}$ b + axv$_x$ - 2vx(vxb)

## Vegeu també

* Equació de Zoomeron

## Referències

* ↑ Calogero, F.; Degasperis, A. Spectral Transform and Solitons: Tools to Solve and Investigate Nonlinear Evolution Equations (en anglès). Nova York: North-Holland, 1982, p. 57. ISBN 978-0444863683 [Consulta: 22 gener 2017].
* ↑ Zwillinger, D. Handbook of Differential Equations, 3rd ed. (en anglès). Boston, MA: Academic Press, 1997, p. 137. ISBN 978-0127843964 [Consulta: 22 gener 2017].

## Enllaços externs

* Lloc web a Wolfram Alpha (anglès)
# Equació de Chazi

En matemàtiques, l'equació de Chazy és l'equació diferencial
    ${\frac {d^{3}y}{dx^{3}}}=2y{\frac {d^{2}y}{dx^{2}}}-3\left({\frac {dy}{dx}}\right)^{2}.$
Va ser introduïda per Jean Chazy (1909 i 1911) com a exemple d'una equació diferencial de tercer ordre amb una singularitat mòbil que és un límit natural per a les seves solucions.
La sèrie d'Eisenstein ofereix una solució:
    $E_{2}(\tau )=1-24\sum \sigma _{1}(n)q^{n}=1-24q-72q^{2}-\cdots .$
Actuant sobre aquesta solució pel grup SL₂ proporciona una família de solucions de 3 paràmetres.

## Referències

* Chazy, J. «Sur les équations différentielles dont l'intégrale générale est uniforme et admet des singularités essentielles mobiles» (en francès). C. R. Acad. Sci. Paris, 149, 1909.
* Chazy, J. «Sur les équations différentielles du troisième ordre et d'ordre supérieur dont l'intégrale a ses points critiques fixes» (en francès). Acta Math., 34, 1911, pàg. 317–385. DOI: 10.1007/BF02393131.
* Clarkson, Peter A.; Olver, Peter J. «Symmetry and the Chazy equation» (en anglès). J. Differential Equations, 124(1), 1996, pàg. 225–246. DOI: 10.1006/jdeq.1996.0008.
# Equació de Landau-Lifshitz

En física teòrica, l'equació de Landau–Lifshitz és un nom utilitzat per a diverses equacions diferencials diferents propostes pels físics teòrics Lev Landau i Ievgueni Lífxitsː
* Equació de Landau–Lifshitz en aero-acústica.
* Equació de Landau–Lifshitz-Gilbert per a descriure la precessió de la magnetització M en un sòlid sota un camp magnètic H amb amortiment.
* Equació de Landau–Lifshitz per a descriure un camp magnètic en 1 + n dimensions (model de Landau–Lifshitz).
# Equació de Txebixov

En matemàtiques, l'equació de Txebixov és una equació diferencial lineal de segon ordre, en funció de les variables x i y s'escriuː
    $(1-x^{2}){d^{2}y \over dx^{2}}-x{dy \over dx}+p^{2}y=0$
on p és un nombre constant real (o complex). L'equació rep el seu nom pel matemàtic rus Pafnuti Txebixov.
Les solucions poden ser obtingudes a partir de la sèrie de potències:
    $y=\sum _{n=0}^{\infty }a_{n}x^{n}$
on els coeficients obeeixen la relació de recurrència
    $a_{n+2}={(n-p)(n+p) \over (n+1)(n+2)}a_{n}.$
La sèrie convergeix per a $|x|<1$ (on x pot ser complex), com es pot demostrar tot aplicant el criteri de d'Alembert a la recurrència.
La recurrència pot ser iniciada amb valors arbitraris d'a0 i a1, portant un espai bidimensional de solucions que sorgeix d'equacions diferencial de segon ordre. Les formes estàndards escollides són:
    a$_0$ = 1, a1 = 0, que porta a la solució
    $F(x)=1-{\frac {p^{2}}{2!}}x^{2}+{\frac {(p-2)p^{2}(p+2)}{4!}}x^{4}-{\frac {(p-4)(p-2)p^{2}(p+2)(p+4)}{6!}}x^{6}+\cdots$
i
    a$_0$ = 0, a$_1$ = 1, que porta a la solució
    $G(x)=x-{\frac {(p-1)(p+1)}{3!}}x^{3}+{\frac {(p-3)(p-1)(p+1)(p+3)}{5!}}x^{5}-\cdots .$
La solució general és qualsevol combinació lineal de les equacions F i G.
Quan p és un enter no negatiu, la sèrie d'una o l'altra de les dues funcions acaba després d'un número finit de termes: F acaba si p és parell, i G ho fa si p és senar. En aquest cas, la funció és un polinomi de grau p i és proporcional al polinomi de Txebixov de primera classeː
    Si p és parellː $T_{p}(x)=(-1)^{p/2}\ F(x)\,$
    Si p és senarː $T_{p}(x)=(-1)^{(p-1)/2}\ p\ G(x)\,$

## Referències

Aquest article incorpora material de Chebyshev equation a PlanetMath, que està llicenciat sota la llicència Creative Commons Attribution/Share-Alike.
# Escut de Conesa

L'escut oficial de Conesa té el següent blasonament:
Escut caironat: d'argent, una muralla oberta de 2 torres de sable acompanyada al cap d'una creu llatina patriarcal patent de gules. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 27 de març del 1996. Conesa és un poble voltat de muralla, de la qual encara en resten dues portes. Aquest tros de muralla és el que es representa a l'escut. El poble va pertànyer, successivament, als Cervera, als Queralt i al monestir de Santes Creus, simbolitzat aquí per la creu llatina patriarcal.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Conca de Barberà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 27 de març de 1996, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut del municipi de Conesa.» (pdf). DOGC num. 2196, 14-04-1996. [Consulta: 20 juny 2010].
# Erihip

L'erihip (Erihippus tingae) és una espècie extinta de mamífer perissodàctil de la família dels èquids que visqué a l'Àsia oriental durant l'Eocè inferior, fa entre 48,6 i 55,8 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils a la província de Hunan (República Popular de la Xina). És l'èquid més antic conegut de l'Eocè de la Xina. Es tracta de l'única espècie del gènere Erihippus. Es diferencia de Cymbalophus i el sifrhip per l'absència de cíngols a les dents molars superiors. El nom genèric Erihippus significa 'cavall de l'alba', mentre que el nom específic tingae fou elegit en honor de la professora Su-Yin Ting.

## Referències

* 1 2 Entrada «Erihippus tingae» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 28 setembre 2023].
* ↑ Bai, B. «Forgotten horse from the earliest Eocene of China» (en anglès), 16 agost 2018. [Consulta: 28 setembre 2023].
* ↑ Bai, Wang i Meng, 2018, p. 2.

## Bibliografia

* Bai, B.; Wang, Y. Q.; Meng, J. «The divergence and dispersal of early perissodactyls as evidenced by early Eocene equids from Asia» (en anglès). Communications Biology, 1, 115, 2018, pàg. 1-10. DOI: 10.1038/s42003-018-0116-5.
# Eriçó del Gobi

L'eriçó del Gobi (Mesechinus dauuricus) és un petit eriçó solitari. El Llibre Vermell de la Federació Russa el classifica com a espècie protegida amb un estatus incert, generalment considerada amenaçada, tot i que la UICN el classifica com «en risc mínim». Viu a la regió del Transbaikal (Rússia) i el nord de Mongòlia. Viu en caus i habita en boscos i estepes. Els adults mesuren 15–20 cm de llarg i pesen fins a 1 kg (normalment, uns 600 g). La majoria d'exemplars viuen fins a sis anys en estat salvatge. Com gran part dels eriçons de regions temperades, l'eriçó del Gobi hiberna durant l'hivern.
# Eriçó orellut

L'eriçó orellut (Hemiechinus auritus) és una espècie d'eriçó originària de països del centre d'Àsia i les muntanyes del Caucas. És més petit que l'eriçó comú; pesa un màxim de 500 grams (i una mitjana de 200) i és més ràpid. Té menys tendència a enrotllar-se en una bola per defensar-se dels depredadors i prefereix fugir d'ells o atacar-los amb les espines. A causa del seu estil de vida, té unes espines menys abundants i més curtes. Hiverna des de finals d'octubre fins al març. Sol viure uns 5 o 6 anys.

## Referències

* Insectivore Specialist Group (1996). Hemiechinus auritus. 2006 Llista Vermella d'Espècies Amenaçades IUCN. IUCN 2006.
# Ermita La Aparecida (Montfort)

L'Ermita La Aparecida és un edifici religiós ubicat a la pedania de La Aparecida, al municipi de Montfort del Cid (Vinalopó Mitjà). És un Bé de Rellevància Local.
L'origen d'aquest temple prové de la troballa que va fer Jayme Trigueros, el 13 de maig de 1736, d'un llenç de la Mare de Déu de Betlem. Trigueros va dur l'obra d'art al bisbat d'Oriola; el bisbe Josef Flores Osorio li va atorgar la custòdia del llenç, però el clero de l'església parroquial d'Oriola el va prendre per ubicar-lo a la seua parròquia. Jayme Trigueros va pleitejar, donant-li la raó la Reial Audiència de València. De nou amb la possessió de la Mare de Déu, va aixecar l'ermita entre 1738 i 1739.
L'any 1767 es va lliurar l'ermitori com a capella al clero de Sant Jaume d'Oriola. Posteriorment, l'any 1787, amb el títol de Nuestra Señora de La Aparecida, va esdevindre vicaria de la parròquia oriolana. Entre eixe any i 1789 es va reedificar i restaurar. Hi hagut actuacions també els anys 1920, 1939 i 1995.

## L'edifici

És un edifici entre mitjaneres, amb una façana configurada en pentàgon. Al costat dret hi ha el campanar i a l'esquerra, la casa abadia. La portalada hi compta amb una obertura dintellada ressaltada per una motllura blanca; a sobre hi una fornicula amb el mateix estil, i en la part superior, un frontó llis.
El campanar té òculs, els quals il·luminen l'escala. El cos de campandes compta amb arcs de mig punt i una terrassa amb la torre del rellotge.
A l'interior del temple, la planta de creu llatina (de 28 metres per 12,54 metres) es va realitzar en dues etapes: sobre la primera nau única amb capelles entre els contraforts internes, la cúpula del presbiteri i la volta de canó, s'hi va sumar un creuer, el cambril i una altra zona de presibiteri, on hi ha el llenç de la Mare de Déu de Betlem. Com s'hi va conservar el primer cobriment, és dels pocs temples que té dues cúpules.

## Referències

* ↑ Joseph Montesinos Pérez Martínez de Orumbella. Descripción Histórico Política y Geográfica del Ilustre Obispado de Orihuela. 1794-1798.
* ↑ Ramón Candelas Orgilés. Las ermitas de la provincia de Alicante. Alicante, 2004.
# Ermita de Loreto (Xèrica)

L'Ermita del Loreto, és una ermita catòlica del segle xvii, situada al nucli urbà (en una petita replaça que s'origina amb el carrer Loreto) de la localitat de Xèrica, a la comarca de l'Alt Palància. Està catalogada com Bé Immoble de Rellevància Local, presentant com a codi identificatiu 12.07.071-004.
Es tracta d'una petita edificació de fàbrica de maçoneria i pedres angulars, presentant pedra picada en finestres i portes. Presenta dues parts clarament definides, la capella original i l'atri previ, que és de construcció posterior. Així, la porta que és d'arc de llinda, amb dovelles està coberta per un pòrtic o porxo al costat de l'evangeli, que és la construcció nova que substitueix l'antic porxo que era de fusta, i va ser destruït, tot això en el costat de l'evangeli. També té espadanya, que se situa sobre la portada, construïda amb carreus i d'un sol tram.
L'espadanya (afegida posteriorment a la construcció de la capella original), se situa sobre el vessant esquerra del sostre, a dues aigües, de l'ermita, i presenta una sola campana, anomenada Sagrada Família, obra dels fonedors de Silla, Germans Roses, l'any 1940, amb un diàmetre de 29 centímetres i un pes de 14 quilograms.
Presenta planta d'una sola nau, amb capella i sagristia, a la qual s'accedeix per una porta de les mateixes característiques que la de l'entrada. Per la seva part la coberta de l'edifici és de volta bufada, encara que es creu que l'antiga havia de ser de creueria. De totes maneres, tots dos cossos de la construcció estan coberts exteriorment amb teules a dues aigües amb poca vessant, però a diferents alçades. El sostre de la capella s'estén cobrint la sagristia que està adossada lateralment a aquesta.
* Porxo
* Teulada
* Espadanya
Pot destacar-se la finestra amb reixa de nusos datada al segle xvi que es troba als peus de la nau, ia través de la qual es podia assistir al culte des de fora de l'ermita. L'ermita pertanyia a l'antic Hospital de Pobres, al qual estava adossada, que se situava a la mateixa plaça on es troba actualment l'ermita.
En el seu interior presenta el sòl escacat, amb sòcol de pedra i de la volta bufada penja un llum de vidre. El retaule de l'altar té una fornícula rectangular de vidre on se situa la imatge de la Verge amb el Nen sobre la seva casa de Loreto.
La festivitat del Loreto se celebra el 8 de setembre, data en què es realitzen diversos festejos, entre els quals destacaven els actes religiosos i populars, que amb el temps han anat entrant en decadència, reduint-se en l'actualitat s l'ofici d'una missa el dia de l'advocació mariana de la Mare de Déu del Loreto, sent aquesta única ocasió en què se celebra culte a l'ermita.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2014-10-06. [Consulta: 4 octubre 2014].
* 1 2 3 http://www.cult.gva.es/dgpa/brl/Detalles_brl.asp?IdInmueble=1396
* 1 2 3 http://www.jerica.es/index.php/municipio/patrimonio/ermita-de-la-virgen-del-loreto Arxivat 2014-10-06 a Wayback Machine.
* ↑ http://campaners.com/php/campanarv.php?numer=1356
# Ermita de Sant Doménec de Xaló

L'Ermita de Sant Doménec està situada al barri més comercial de Xaló: el de el Pla de la Séquia, entre l'anomenat Tossalet del Calvari i el riu Xaló-Gorgos.

## Història

Durant la primera meitat del segle XVII apareix documentada l'existència d'una confraria de la Mare de Déu del Roser. Aquesta confraria no s'oblida de Sant Doménec de Guzmán, el màxim propagador de la pràctica catòlica de resar el rosari, i els confrares llancen la idea de construir una ermita en honor d'aquest predicador. El projecte és acollit favorablement pels xaloners d'aleshores i mossén Paradís, el seu rector.
Entre 1691 i 1697 es construeix l'ermita de Sant Doménec, amb almoines i donatius dels veïns. El 1699 s'inaugura solemnement el dia 2 de febrer. S'instaura la celebració de la festa de Sant Doménec el dia 4 d'agost de cada any.
El 1760 Sant Doménec és declarat patró de Xaló. Les autoritats locals (els jurats) nomenen el primer mestre-ermità. D'aquesta manera, l'ermita tindrà dues funcions: lloc de culte i centre d'ensenyament.
A partir de 1791 els ermitans que vagen sent nomenats ja no tindran la condició de mestres i l'ermita deixa de desenvolupar una tasca educativa, que passa a unes altres instàncies. Entre 1881 i 1884 es fa la primera reparació de l'ermita.
El 1978 es torna a restaurar l'edifici a càrrec de la sra. Georgette Bosch i Pont.

## Referències

* ↑ «Ermita de Sant Domènec - Comunitat Valenciana». [Consulta: 27 novembre 2021].
* ↑ «A ñ o X X - J u n i o / J u l i o N º XALÓ. Ermita de Sant Doménec - PDF Free Download». [Consulta: 27 novembre 2021].
* 1 2 «Ermita de Sant Domènec - XALÓ (COMUNITAT VALENCIANA)». [Consulta: 27 novembre 2021].
* ↑ «La Ermita de Sant DomÃ©nech (XalÃ³ / JalÃ³n) - Turismo en La Marina - Costa Blanca - Alicante». [Consulta: 27 novembre 2021].