OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Charles-Antoine Chabanon de Maugris

Charles-Antoine Chabanon de Maugris (Saint-Domingue, 1736 - París, 19 de novembre de 1780), fou un poeta i compositor francès. Era germà del literat i musicògraf Michelle Paul Guido de Chabanon (1730-1792).
Junt amb els seus germans es traslladà a França ingressant com a guàrdia-marina en el departament de Rochefort, ascendint fins a aconseguir el comanament d'una bateria en l'illa d'Oléron, veient-se al cap de poc temps obligat a deixar la carrera per la seva escassa salut. Es dedicà a l'estudi de les matemàtiques amb Bezout i D'Alemebert, presentant una Memòria a l'Acadèmia amb el títol de Un problème de dynamique (1763, t. IV).
Retornà a Saint-Dominique per a tenir cura dels interessos de la seva família, on es casà, i de tornada a França s'ocupà escrivint diversos treballs literaris, dels que publicà una traducció en vers francès del tercer llibre de les Odes d'Horace (1773) i els llibrets de dos balls: Philémon et Baucis (1774), en un acte, i Alexis et Daphné (1775), també en un acte, amb dos amb música de Gossec.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 16, pàg. 1354. (ISBN 84-239-4516-2)
# Bryconamericus zeteki

Bryconamericus zeteki és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 8,8 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Centreamèrica: Panamà.

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H., McAtee W. L. & i D. P. Ward 1907. On further collections of fishes from Paraguay. Ann. Carnegie Mus. v. 4 (núm. 2). 110-157.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Hildebrand, S. F. 1938. A new catalogue of the fresh-water fishes of Panama. Field Museum of Natural History, Publications, Zoölogical Series v. 22 (núm. 4): 219-359.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes 2003. Subfamily Characinae (Characins, tetras). p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# L'Arboçar (Tarragona)

L'Arboçar, coneguda popularment com a platja Waikiki, és una platja a redós de la Cala Fonda al terme municipal de Tarragona a la comarca del Tarragonès.
La platja està situada entre la punta de la Creueta (oest) i la Roca Plana (est) 300 m al sud-oest de la Torre del Mas d'en Grimau i a 500 m al sud de la línia de ferrocarril i la carretera N-340.
La platja és al mig del Bosc de la Marquesa i dins l'àrea del PEIN Tamarit Punta de la Móra, que cogestiona l'entitat DEPANA. Per accedir-hi cal caminar des de la platja Llarga, uns 3 km en direcció est.
Va ser guardonada el 2012 amb el premi platges verges del litoral de Tarragona. Té una longitud de 200 m, i una amplada mitjana de 25 m. És de sorra fina i en temporada es neteja setmanalment. No hi ha servei de socorrisme. S'hi practica el nudisme.

## Referències

* ↑ «Cala Fonda». Time Out, 18-09-2023.
* ↑ «mapa topogràfic, base 1:5.000». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya, ICGC, 2021. [Consulta: 29 juliol 2021].
* ↑ «Platges verges». Ajuntament de Tarragona, 2021. [Consulta: 29 juliol 2021].
* ↑ «Platja de l'Arboçar». Patronat Municipal de Turisme de Tarragona, 2021. [Consulta: 29 juliol 2021].
* ↑ «Platja de l'Arboçar (Cala Fonda)». Tarragona.cat, Ajuntament de Tarragona, 2021. [Consulta: 29 juliol 2021].
# Charles-Louis Sainte-Foy

Charles-Louis Sainte-Foy, nascut Charles-Louis Pubereaux, (Vitry-le-François, 13 de febrer de 1817 – Neuilly-sur-Seine, 1 d'abril de 1877) fou un tenor de l'òpera còmica que actuà durant més de trenta anys.
Estudià en el Conservatori de París i es presentà a escena per primera vegada en l'Òpera Còmica de la capital francesa el 1840, des de l'escenari del qual passà contractat a Sant Petersburg el 1869, però a la ciutat russa no fou comprès el seu art pel qual tornà a França; llavors actuà en el Follies-Dramatiques de París, en el gènere de l'opereta. El seu delicat estat de salut l'obligà a retirar-se del teatre. Encara que la seva veu nasal i desagradable, va saber treure partit d'aquest fet per assolir grans efectes còmics que li donaren molta popularitat durant trenta anys d'èxits no interromputs a París.
Entre les seves creacions hi figuren les obres: Galatée; Le Caïd; Giralda; La carillonneur de Bruges; Le pardon de Proèmel; Le fée aux roses, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 53, pàg. 15 (ISBN 84-239-4553-7)
# Bryconops giacopinii

Bryconops giacopinii és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Autana (conca del riu Orinoco).

## Referències

* ↑ Kner R. 1858. Beiträge zur Familie der Characinen. Sitzungsber. Akad. Wiss. Wien v. 30 (núm. 13). 75-80.
* ↑ Fernández-Yépez, A. 1950. Algunos peces del Rio Autana. Novedades cientificas. Serie zoológica (Museo de Historia Natural La Salle). Núm. 2: 1-18, Pls. 1-3.
* ↑ «Bryconops giacopinii». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes 2003. Subfamily Characinae (Characins, tetras). p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Machado-Allison, A., P. A. Buckup, B. Chernoff i R. Royero 1993: Las especies del género Bryconops Kner, 1858 en Venezuela (Teleostei, Characiformes). Acta Biológica Venezuélica v. 14 (núm. 3): 1-20.
* Malabarba, L.R. 1998. Monophyly of the Cheirodontinae, characters and major clades (Ostariophysi: Characidae). p. 193-233. A L.R. Malabarba, R.E. Reis, R.P. Vari, Z.M.S. Lucena i C.A.S. Lucena (eds.) Phylogeny and classification of neotropical fishes. Porto Alegre: EDIPUCRS.
* Malabarba, L.R. 2003. Subfamily Cheirodontinae (Characins, tetras). p. 215-221. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Bathyphylax pruvosti

Bathyphylax pruvosti és una espècie de peix de la família dels triacantòdids i de l'ordre dels tetraodontiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 11,9 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i demersal que viu entre 108-500 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a la Polinèsia Francesa.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Myers G. S., 1934. Three new deep-water fishes from the West Indies. Smithson. Misc. Collect. v. 91 (núm. 9). 1-12.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Santini, F., (2006): A new species of Triacanthodidae (Tetraodontiformes, Acanthomorpha) from the central Pacific. Cybium, 30 (3): 195-198.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Tyler, J. C., 1983: Records of fishes of the family Triacanthodidae (Tetraodontiformes) from the western Indian Ocean off East Africa. J.L.B. Smith Institute of Ichthyology Special Publication Núm. 31: 1-13.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Servei Aeri de l'Exèrcit de Nepal

El Servei Aeri de l'Exèrcit del Nepal és una branca de les Forces Armades del Nepal. Encara que Nepal no té una força aèria fixa, posseeix diversos avions dins del seu exèrcit, també conegut com l'Ala d'Aire de l'Exèrcit de Nepal. Es va formar el 1960, però es va convertir en una unitat de força aèria el 1979, sent avui dia una part de l'exèrcit. Té capacitats limitades de combat, ja que només uns pocs helicòpters poden ser armats. L'objectiu principal d'aquest element de vol és el transport, l'ús de paracaigudistes i assistència en cas d'una emergència (per exemple, desastres naturals). A part que la 11.ª Brigada del país ha establert un vol VIP de l'aeroport de Tribhuvan, majoritàriament els avions estan estacionats a Katmandú, Surkhet i Dipayal.
De 1996 a 2006, el país va entaular una guerra civil contra els rebels maoistes que s'esforçaven per enderrocar la monarquia constitucional i establir una república. Els seus atacs van augmentar des de la massacre de la Família Reial el 2001. Aquest desenvolupament va portar a la necessitat d'helicòpters armats. Diversos tipus d'avions han entrat en servei com MI-17s, M28 Skytruck, HAL Lancer i HAL Dhruv. El Regne Unit ha lliurat dos Britten-Norman Islanders i dues MI-17 sense cap càrrec. Xina va decidir subministrar un MA-60 (un derivat del I-7). Nepal també ha comprat helicòpters HAL Cheetah i HAL Chetak. Al novembre de 2014, l'Índia va donar un HAL Dhruv com a part d'un pacte estratègic. No obstant això, la Força Aèria no disposa d'un nombre suficient de unitats.

## Escola de pilots

El Servei Aeri de l'Exèrcit del Nepal té la seva escola d'entrenament de pilots i pilots d'helicòpter des de 2004 dins de la Brigada Nº 11. És l'única escola d'entrenament de pilots d'helicòpter al Nepal.
Juntament amb els pilots del servei aeri de l'exèrcit, l'escola també educa pilots civils. L'escola proveeix entrenament amb l'ús d'helicòpters Mil Mi-8, Bell i Ecureuil.

## Referències

* ↑ «Nepal Military Strength». Arxivat de l'original el 2016-01-16. [Consulta: 5 novembre 2016].
* ↑ «Nepalese Army Air Service». Directory General of Army Aviaton. [Consulta: 9 novembre 2016].
* ↑ «Nepalese Army Air Service». XairForces. [Consulta: 9 novembre 2016].
* ↑ «Modi holds strategic talks with Nepal, gifts Bodhi sapling, helicopter». Rediff News, 25-11-2015 [Consulta: 9 novembre 2016].
* ↑ «Despite two new choppers, NA air service still short of aircraft - See more at: http://admin.myrepublica.com/politics/story/23243/na-begins-operation-of-russian-made-two-mi-17-v-5-choppers.html#sthash.UV08ZxNV.dpuf». My Republica, 22-06-2015 [Consulta: 9 novembre 2016]. Arxivat 2016-11-10 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2016-11-10. [Consulta: 9 novembre 2016].
* ↑ Adhikari, Indra. Military and Democracy in Nepal. Routledge, 2015. ISBN 9781138821255 [Consulta: 9 novembre 2016].
# Casa Soler (Terrassa)

La Casa Soler, inicialment Casa Bonaventura Fornells, és un habitatge unifamiliar de Terrassa construït el 1918 per l'arquitecte Lluís Muncunill en estil noucentista. En el mateix projecte, encarregat per Bonaventura Fornells i Cardús, es van construir dues naus industrials a banda i banda. Tant la casa com les naus estan protegides com a bé cultural d'interès local.

## Edifici

La casa és un habitatge unifamiliar amb jardí, de planta baixa i dos pisos, amb teulada a dos vessants i torre mirador a la banda esquerra. La façana principal, al carrer de Sant Leopold, és de composició simètrica, amb tres obertures a cada pis, amb emmarcament de perfil arrodonit. Al pis principal hi ha balcons.
Les dues naus, de planta rectangular, formen un conjunt en disposició perpendicular. Estan constituïdes per un sol pis, amb cobertes a dos vessants sobre les façanes més llargues. Les façanes més estretes, als carrers de Sant Leopold i de Montserrat, tenen tres obertures d'arc rebaixat i un petit òcul superior. La façana del carrer de Sant Leopold, alineada amb la façana de la casa, té recobriment de pedra disposat a manera de paredat amb arestes, marcs d'obertures i cornisa de maó vist. La façana del carrer de Montserrat presenta tot el parament d'obra vista.

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# Charles August Nicot

Charles Auguste Nicot (Mülhausen (Alsàcia) 23 d'octubre de 1843 - París, 28 de març de 1899) fou un cantant d'òpera francès.
Estudià en el Conservatori de París i el 1868 fou contractat per l'empresa de l'Òpera Còmica de París, presentant-se per primera vegada al públic amb Le pre aux clercs de Ferdinand Hérold. Després representà la majoria de les òperes del repertori i estrenà d'altres fins que el 1883 abandonà l'escena per a dedicar-se a l'ensenyança. Nicot posseïa una bella veu de tenor.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 38, pàg. 602 (ISBN 84-239-4538-3)

## Enllaços externs

* Charles Auguste - l'Art Lyrique Français Arxivat 2017-10-23 a Wayback Machine.
# Baix d'Alberti

El baix d'Alberti és una forma d'acompanyament musical pròpia del piano i altres instrument de teclat molt utilitzada durant el classicisme. Rep el seu nom pel compositor i clavecinista italià Domenico Alberti, que el va emprar molt sovint a les seves obres. No obstant això, se suposa que el veritable inventor del baix d'Alberti va ser el compositor alemany Franz Anton Maichelbeck el 1736. Schubart fins i tot va afirmar que Alberti sí que era un clavecinista brillant, però massa rígid a la mà esquerra a causa d'aquesta tècnica.
El baix d'Alberti consisteix a fer, amb la mà esquerra, i usant les notes que integren els acords de l'harmonia, figuracions diverses que fan la funció d'acompanyament. La seva forma més freqüent fa aquesta figuració amb tres notes de l'acord: greu-aguda-intermèdia-aguda.
Es pot sentir, per exemple, a l'inici de la Sonata en do major K 545 de W. A. Mozart.

## Referències

* ↑ «ALBERTI, Domenico» (en italià). Dizionario Biografico degli Italiani. Istituto dell'Enciclopedia Italiana, 1960. [Consulta: 5 març 2025].
# Sara (Lapurdi)

Sara (en francès i oficialment Sare) és un municipi d'Iparralde al territori de Lapurdi, que pertany administrativament al departament dels Pirineus Atlàntics (regió de la Nova Aquitània).
Limita al nord-est amb Senpere, al nord-oest amb Azkaine i Urruña i al sud amb la frontera espanyola de la Comunitat Foral de Navarra.
La comuna, titular d'un premi de l'associació Les Plus Beaux Villages de France, alberga elements del patrimoni natural de gran interès en la regió com les coves de Sara, descobertes pel pare naturalista José Miguel Barandiarán, exiliat allí en 1941, i l'accés a la forest del Rune.
Sara és la localitat natal de l'enginyer Alberto de Palacio y Elissague (1856-1939), dissenyador del Pont de Biscaia a Portugalete i lloc on el sacerdot Pedro de Axular va fundar l'Escola de Sara el segle xvii per a la transcripció del basc escrit que donà origen a un important període de florida i difusió de la cultura basca. La localitat també ha inspirat autors com Pierre Loti per a les seves obres Etchezar i el poble de Ramuntcho (1897).
És també la localitat on Hugo Schuchardt feu una estada el 1887 que li permeté aprendre el basc i recollir moltes dades per als seus nombrosos articles (més de 100) sobre el basc.

## Demografia

Dades de població :
| 1896 | 1901 | 1936 | 1954 | 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 1920 | 1927 | 1930 | 1910 | 1952 | 1921 | 1871 | 1930 | 2054 | 2184 |

## Enllaços externs

* Web de la comuna
# L'Estanyet i estany de Sant Joan Sescloses

L'Estanyet i l'estany de Sant Joan Sescloses són una de les últimes mostres de l'antic estany de Castelló. Es localitzen als municipis de Peralada i Castelló d'Empúries i ocupen conjuntament una superfície, d'unes 85 hectàrees, ara transformades parcialment en camps agrícoles. L'Estanyet ocupa una superfície d'unes 3 ha i es localitza al sud del camí de Montmajor. La zona humida inclou les closes situades al sud, fins a arribar al nucli de Castelló d'Empúries.
Malgrat el drenatge recent i la seva pràctica dessecació, hi queden mostres de vegetació helofítica i halòfila: jonqueres, canyissars, herbassars humits, etc.
Pel que fa als hàbitats d'interès comunitari, es troben a l'espai Prats de dall de terra baixa (Arrhenatherion) (codi 6510) i Prats i jonqueres halòfils mediterranis (Juncetalia maritimi) (codi 1410).
Pel que fa a la fauna i de forma general, els Aiguamolls són un dels espais naturals de Catalunya en què s'observa una major varietat d'espècies animals. Els ocells fan dels Aiguamolls el seu refugi i lloc de descans: en són més de 300 espècies, moltes d'elles protegides i d'una gran bellesa. Les espècies vinculades als ambients aquàtics són les més representatives i abundants.
Seria recomanable recuperar com a estany la zona de l'Estanyet. Pel que fa a la resta de l'àrea, correspon a sòls mal drenats i salins que haurien de recuperar-se com a closes (prats dalladors, generalment amb Gaudinia fragilis, de la terra baixa plujosa, als territoris ruscínic i catalanídic septentrional, hàbitat 38c). Cal mantenir l'activitat agrícola i els sistemes d'inundació i drenatge.
L'espai presenta diverses figures de protecció. Forma part del Parc Natural dels Aiguamolls de l'Empordà i s'inclou també dins l'espai del PEIN i la Xarxa Natura 2000 ES0000019 "Aiguamolls de l'Empordà".

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «L'Estanyet i l'estany de St. Joan Sescloses». Fitxes descriptives de zones humides. Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca, Alimentació i Medi Natural de la Generalitat de Catalunya (CC-BY-SA). [Consulta: 12 juliol 2014].
# Charles Burney (fill)

Charles Burney (Lynn, 1757-1817) fou un literat i eclesiàstic anglès.
Era fill de l'historiador Charles Burney (1726-1814), i es dedicà primer a l'ensenyança i després abraçà la carrera eclesiàstica, essent nomenat capellà del rei i més tard rector de Deptford (Londres).
Arribà a reunir una rica biblioteca, i escriví:
* Appendix in Lexicon Graecum a Scapula constructum (1789)
* Remarks on the Greek Verses of Milton (1790)
* Epistolas ineditae R. Bentleii (1807)
* Tentamen de metris ab Aeschylo in choribus canticis adhibitis (1809)
* Philemonis Lexicon Technologicum (1812)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 9, pàg. 1502 (ISBN 84-239-4509-X)
# Bala perduda

Bala perduda és una comèdia farsa en tres actes, original de Lluís Elias, estrenada al teatre Romea de Barcelona, la nit del 6 de febrer del 1951, per la companyia titular.

## Repartiment de l'estrena

* Soledat: Paquita Ferràndiz
* Martina: Emília Baró
* Leocàdia: Roser Coscolla
* Senyora Matas: Pepeta Gelabert
* Alfred Moriscot: Pau Garsaball
* Senyor Papell: Ramon Duran
* Senyor Madrenes: Llorenç Duran
* Peret: Antoni Gimbernat
* Senyor Roses: Joan Estivill
* Canyameres: Josep Soler
* Senyor Bauli: Joan Garcia
* Senyor Partagàs: Francesc Ferràndiz
* Miró: Lluís Torner
* Senyor Oliver: Josep Soler
* Perruquera: Julita Serrano
* Massatgista: Núria Espert
* Primer actors i director escènic: Pau Garsaball

## Edicions

* 3a edició: Catalunya teatral (2a època) Obra núm. 11. Editorial Millà. Barcelona, 1951

## Referències

* ↑ Crítica de l'obra a La Vanguardia (8 de febrer del 1951)