OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escala Delisle

L'escala Delisle és una forma de mesurar temperatura creada per l'astrònom francès Joseph-Nicolas Delisle.
Les seves unitats són els graus Delisle (o De Lisle ), es representen amb el símbol °D i cadascun val -2/3 d'un grau Celsius o d'un kelvin. El zero de l'escala està a la temperatura d'ebullició de l'aigua i mesura 150 °D per a la fusió de l'aigua, augmenta a mesura baixen les altres escales fins a arribar al zero absolut a 559,725 °D.
Els termòmetres de mercuri construïts per Delisle comptaven amb 2400 graduacions i van ser bastant usats en la Rússia del segle xviii.

## Referències

* ↑ Termòmetre de George Adams (1709-1772). Compta amb les 4 escales de temperatura de l'època: Newton, Delisle, Fahrenheit i Réaumur

## Enllaços externs

* Convertidor Delisle-altres escales de temperatura Arxivat 2007-08-22 a Wayback Machine.
* Termòmetre de George Adams (1709-1772). Compta amb les 4 escales de temperatura de l'època: Newton, Delisle, Fahrenheit i Réaumur
# Escala de Danjon

L'escala de Danjon és una escala d'enfosquiment causat per l'opacitat de l'atmosfera terrestre afectada pels núvols i la pols en suspensió, emprada en l'estudi d'un eclipsi lunar. Va ser creada per André Danjon per a la qualificació de la foscor total dels eclipsis lunars.

## Graus de l'escala de Danjon

La magnitud s'abreuja L i varia de L = 0, molt fosc, a L = 4, clar.
    L'escala de graduació d'eclipsis lunars de Danjon és la següent:
    L = 0: Eclipsi molt fosc. Lluna gairebé invisible, especialment en la meitat del total.
    L = 1: Eclipsi fosc, en color gris o marronós. Detalls distingibles amb dificultat.
    L = 2: Eclipsi vermell fosc o de color vermellós. Ombra central molt fosca, mentre que la vora exterior del con d'ombra és relativament brillant.
    L = 3: Eclipsi vermell maó. L'ombra llindar en general té una vora brillant o groc.
    L = 4: Eclipsi molt lluminós, vermell rogenc o eclipsi taronja. L'ombra llindar és blavosa i té una vora molt brillant.

## Vegeu també

* Temporada d'eclipsis
* Obliqüitat
* Eclíptica

## Referències

* ↑ «Observar i fotografiar eclipsis lunars». Sky and Telescope. Arxivat de l'original el 2007-05-20. [Consulta: 11 juliol 2011].

## Bibliografia

* Michael A. Covington, Jay M. Pasachoff,. How and Where to Observe and Photograph Solar and Lunar Eclipses. Cambridge University Press, 1993. ISBN 0-521-45651-7.

## Enllaços externs

* https://archive.today/20121213150925/sunearth.gsfc.nasa.gov/eclipse/OH/Danjon.html
* Danjon Scale of Lunar Eclipse Brightness NASA
# Escala pentatònica

L'escala pentatònica és una escala de 5 notes per octava. En realitat, caldria parlar en plural d'escales pentatòniques. Són molt comunes i es troben arreu del món, entre altres llocs a la música tradicional de països amb important substrat celta, a la música tradicional hongaresa, a la música de l'Àfrica occidental, a les melodies dels espirituals negres, al jazz, al blues i el rock, al cant joig dels samis, en moltes cançons infantils, a la música tradicional de Grècia i en cançons de la regió de l'Epir, en un gran nombre de melodies tradicionals dels països de la serralada dels Andes, a la música del nord-oest de Grècia i a la del sud d'Albània, en l'afinació del krar d'Etiòpia i a la del gamelan d'Indonèsia, en melodies de Corea, el Japó, la Xina i el Vietnam, en la tradició musical afrocaribenya, a les terres altes de les muntanyes Tatras, al sud de Polònia, així com en compositors de la música clàssica occidental tals com Claude Debussy.

## Tipus d'escales pentatòniques

La tipologia més estesa d'escala pentatònica és la que combina -entre els seus graus- els intervals d'un to i d'un to i mig. Dins d'aquesta tipologia destaquen:
* L'escala pentatònica més típica s'anomena escala pentatònica major, i es pot construir de diverses maneres. Una construcció senzilla com és l'escala de la major la formen les notes: La, Si, Do#, Mi i Fa#.
* L'escala pentatònica menor segueix el mateix principi que l'escala menor, de tal manera que l'escala de La menor la formarien les notes: La, Do, Re, Mi i Sol (ja que la nota Sol és la sensible de La menor).
La música tradicional japonesa té una escala pentatònica semitònica amb els següents intervals: semitò - dos tons - to - semitò - dos tons, que correspondria a les següents notes del nostre sistema: mi - fa - la - si - do - mi. Apareix, per exemple a la cançó Sakura.
També són escales pentatòniques el pelog i l'slendro, ambdues pròpies de la música d'Indonèsia.

## Referències

* ↑ «La escala pentatónica». Arxivat de l'original el 2017-10-11. [Consulta: 4 gener 2019].
* 1 2 «Escala pentatónica de La (mayor y menor) - AcordesPIANO.com» (en castellà). [Consulta: 16 juliol 2019].
* ↑ Vílchez, Chema. «Las Escalas Pentatónicas y sus usos» (en espanyol europeu). [Consulta: 16 juliol 2019].
* ↑ Musik, Planeta. «Qué es la Escala Pentatónica. Explicación con ejemplos de mayor y menor» (en castellà), 26-12-2017. [Consulta: 16 juliol 2019].
# Escalar de Ricci

L'escalar de Ricci o escalar de curvatura en geometria de Riemann, és la forma més simple per descriure la curvatura d'una varietat de Riemann. Aquest escalar assigna a cada punt de la varietat un únic nombre real que caracteritza la curvatura intrínseca de la varietat en aquest punt.
En dues dimensions la curvatura escalar caracteritza completament la curvatura d'una varietat riemaniana. Tot i així, en dimensions iguals o superiors a 3, cal més informació (vegeu «curvatura de les varietats riemanianes» per a una discussió més extensa).
La curvatura escalar s'acostuma a denotar per S (altres notacions són Sc, R). Es defineix com la traça del tensor de curvatura de Ricci respecte a la mètrica:
    $S={\mbox{tr}}_{g}\,Ric$
La traça depèn de la mètrica, ja que el tensor de Ricci és un tensor (0,2); primer s'ha de contreure amb la mètrica per obtenir un tensor (1,1) de cara a obtenir la traça. En termes de coordenades locals podem escriure:
    $S=g^{ij}R_{ij}$
on
    $Ric=R_{ij}\,dx^{i}\otimes dx^{j}$

## Referències

* ↑ Aubin 1998, Section 1.2.3 ; Petersen 2016, Section 1.5.2.

## Bibliografia

* Aubin, Thierry. Some nonlinear problems in Riemannian geometry. Berlin: Springer-Verlag, 1998 (Springer Monographs in Mathematics). DOI 10.1007/978-3-662-13006-3. ISBN 3-540-60752-8.
# Escola Joan Maragall (el Prat de Llobregat)

L'Escola Joan Maragall del Prat de Llobregat (Baix Llobregat) és una obra racionalista del 1935 inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'escola és de línia racionalista, amb estructura en forma de ela entorn el pati, i que tanca en els seus altres dos costats amb una barana amb reixa que donen directament al carrer. Té una alçada de dues plantes i està exempt pràcticament de tota ornamentació. Aquesta ve donada únicament pels muntants de les enormes finestres i per uns petits rectangles d'estuc a la part superior de la façana de la porta principal, un damunt de cadascuna de les tres finestres. Hi ha un porxo a la planta baixa, al llarg del pati, que és l'únic element que trenca la cuidada uniformitat del conjunt, estudiat per guanyar un màxim d'espai útil en les millors condicions de ventilació i il·luminació natural.

## Història

L'edifici fou construït per a utilitat escolar sota acord en sessió de l'Ajuntament del 18 d'agost de 1923. Els terrenys van ser adquirits en el seu moment a Joaquim Bolos per la quantitat de 1.000 pessetes. El projecte va ser fet per l'arquitecte municipal interí Joaquim Moragas Ixart. Es va inaugurar l'any 1935 amb el nom de Pompeu i Fabra, popularment conegut com «els col·legis nous».

## Referències

* 1 2

## Enllaços externs

* Blog de l'escola Arxivat 2016-01-13 a Wayback Machine.
* Escola Joan Maragall, fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Escola Normal

L'escola normal és una institució educativa encarregada de la formació de professors ja sigui per a l'educació bàsica o secundària. El seu propòsit és establir les normes d'ensenyança, d'aquí el seu nom.

## Història

El 1685, St. Joan-Baptiste de La Salle, fundador de l'Institut dels Germans de les Escoles Cristianes, va fundar el que es considera generalment la primera escola normal, l'École Normale, a Reims, Xampanya, França.
L'origen del terme escola normal és de començament del segle xix del francès École Normale Supérieure entenent-se com a escola model. Com indica el decret del 9 de bromari de l'any III (30 de novembre de 1794) impulsat per Dominique-Joseph Garat basant-se en una iniciativa de Joseph Lakanal i inicià les seves activitats el gener de 1795.
| « | Il sera établi à Paris une École normale, où seront appelés, de toutes les parties de la République, des citoyens déjà instruïts dans les sciences utiles, pour apprendre, sous les professeurs les plus habiles dans tous les genres, l'art d'enseigner. S'establirà a París a una Escola normal, on es requeriran, de totes les parts de la República, dels ciutadans ja informats en les ciències útils, per a aprendre, per mig dels professors més hàbils en totes les classes, l'art d'ensenyar. | » |
| — decret del 9 de bromari de l'any III, article 1, Comité d'Instrucció Pública de la Convenció Nacional |||
El concepte francès d'escola normal era el de subministrar una escola model amb aules model per a ensenyar pràctiques model de pedagogia o instrucció als seus estudiants - professors. Per a realitzar això havia de proveir un model el qual els futurs professors (o preceptors o normalistes) pogueren observar i practicar l'ensenyança amb nens. En el mateix local es trobaven els alumnes, els estudiants - professors i els professors. Tot i tenir les característiques d'una escola laboratori era també una escola oficial d'educació primària o secundària.

## L'Escola Normal de la Generalitat de Catalunya

L'Escola Normal de la Generalitat de Catalunya fou una institució pedagògica per a la formació de mestres creada el 1931 pel Consell de Cultura de la Generalitat de Catalunya i que va ser dissolta el 1939 en acabar la Guerra Civil espanyola.
Un cas històric pels antecedents documentats que hi ha és l'Escola Normal de Girona.

## Enllaços externs

* Fons de l'Escola Normal de la Generalitat de Catalunya. Centre de Recursos per a l'Aprenentatge i la Investigació (CRAI), Universitat de Barcelona
# Escola Secundària Femenina Bruriah

L'Escola Secundària Femenina Bruriah, (en anglès estatunidenc: Bruriah High School for Girls), és una acadèmia femenina situada a Elizabeth, Nova Jersey, als EUA. L'escola forma a estudiants de setè i dotzè grau. Durant el dia, el pla formatiu consisteix en estudis religiosos i seculars. L'escola forma part del Centre Educatiu Jueu (en anglès: Jewish Educational Center), i és dirigida pel degà, el Rabí Elazar Mayer Teitz. El Centre Educatiu Jueu, ha estat acreditat per l'Associació de Col·legis i Escoles dels Estats Mitjans, i per la Comissió d'Escoles Secundàries, des de l'any 2008. Durant el curs escolar 2015-2016, l'escola ha tingut una inscripció de 379 alumnes i 42 professors. El percentatge d'estudiants, consistia en un 99,2 % per cent d'estudiants blancs, i un 0,8 % per cent d'estudiants negres. L'escola es diu com el personatge del Talmud Bruriah.

## Referències

* ↑ «2017-18 School Year Tuition Rates» (en anglès). Centre Educatiu Jueu. [Consulta: 21 agost 2017].
* ↑ «MSA-CESS -> Member Resources -> Search Our Members» (en anglès). Middle States Association Commisions on Elementary and Secondary Schools. Arxivat de l'original el 2020-06-09. [Consulta: 10 abril 2018].
* ↑ «School data for Bruriah High School For Girls» (en anglès). National Center for Education Statistics. Arxivat de l'original el 2012-12-13. [Consulta: 20 octubre 2017].
# Escola catalana de geologia

L'escola catalana de geologia és el nom amb què es coneix un grup de geòlegs que, entre finals del segle xix i el segle xx, van impulsar aquesta disciplina als Països Catalans. Es poden classificar en dues grans tendències: la religiosa i la laica.

## Història

L'interès tant de la geologia i com de la paleontologia a casa nostra fou inspirat pel moviment cultural de la Renaixença, que empenyia al coneixement material del país i tots els seus racons.
La tendència religiosa fou iniciada pel capellà i científic Jaume Almera i Comas i llurs alumnes. En el marc del Seminari Conciliar de Barcelona el 1874 va fundar el Museu de Geognòsia i Paleontologia, que ens ha arribat fins avui, estudiant sobretot el Pliocè. Juntament amb Artur Bofill va començar la magna tasca d'elaborar un mapa geològic de Catalunya. Fou pupil seu el també capellà Norbert Font i Sagué, que va divulgar el passat geològic català a través de diverses obres publicades, que van engrescar el també sacerdot Marià Faura i Sans que s'especialitzaria en paleontologia i acabaria substituint el mateix Almera en la direcció del mapa geològic català. El museu del seminari fou continuat per Josep Ramon Bataller i Calatayud, superant les dificultats de la guerra civil, fins que Lluís Via i Boada n'emprengué la direcció moderna.
Inicialment, la tendència laica va començar de la mà de la religiosa amb Artur Bofill i Poch que desenvolupà una tasca ingent com a director del Museu Martorell entre 1891 i 1920, el primer museu de ciències naturals de la ciutat de Barcelona. Per la seva banda, l'enginyer de mines Lluís Marià Vidal i Carreras va treballar en nombroses explotacions i estudis geològics que li permeteren participar en el mapa geològic de l'estat espanyol. El 1911 totes aquestes disciplines foren reforçades amb la creació a la Universitat de Barcelona d'una Secció de Ciències Naturals on es desenvoluparen futurs talents com el cristal·lògraf Francesc Pardillo i Vaquer i el petrògraf Maximino San Miguel de la Cámara, que després ocupà la càtedra. Els seus deixebles ampliaren l'escola catalana de geologia: el futur alcalde Manuel Font i Altaba, el geòleg petrògraf Jaume Marcet i Riba, l'espeleòleg Noel Llopis i Lladó, o Valentí Masachs i Alavedra entre d'altres. Però fou sobretot Lluís Solé i Sabarís qui, com a catedràtic, va formar l'escola moderna i professional que vindria al segle xx, malgrat la duresa de la postguerra espanyola. Tingueren en comú que al llarg d'aquest període inicial establiren vincles professionals amb especialistes de tot Europa, malgrat la dificultat i l'aïllacionisme de determinats moments polítics.

## Llista alfabètica d'integrants

* Almera, Jaume
* Bataller, Josep R.
* Bofill, Artur
* Faura, Marià
* Font, Manuel
* Font, Norbert
* Llopis, Noel
* Masachs, Valentí
* Marcet, Jaume
* Pardilla, Francesc
* San Miguel, Maximinio
* Solé, Lluís
* Via, Lluís
* Vidal, Lluís M.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 Mestre i Campi, Jesús (dir.). «Escola Catalana de Geologia». A: Diccionari d'Història de Catalunya. Edicions 62, 1998, p. 400. ISBN 84-297-3521-6.
# Escola d'Alts Estudis Mercantils

L'Escola d'Alts Estudis Mercantils és un edifici situat a l'Avinguda Diagonal de Barcelona (Zona Universitària), catalogat com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici aïllat en una zona parcialment enjardinada i format per tres mòduls, de volums diferents. La façana està caracteritzada per les línies rectes. La horitzontalitat és el tret més remarcable d'aquest edifici, junt amb l'ús majoritari de formigó vist i sobretot grans trams envidrats i claraboies disposades de manera regular. A l'interior s'hi disposen aularis, despatxos, aula magna, biblioteca, cafeteria i capella.
És un clar exemple de l'herència de principis constructius del moviment modern, amb l'estructuració de la planta baixa es basa en porxos ventilats i recolzats sobre petits pilars; l'existència d'una rampa d'accés, o la mancança de color que no basteix el formigó nu. També cal destacar la divisió de les vidrieres externes en formes geomètriques (quadrats i rectangles), trets que remeten a projectes de Le Corbussier però també al neoplasticisme del grup De Stijl.

## Història

Va ser projectat pels arquitectes Rafael García de Castro i Javier Carvajal Ferrer i construït entre 1955 i 1959.
El 29 de juliol de 2008 es va crear la Facultat d'Economia i Empresa, per la fusió de la Facultat de Ciències Econòmiques i Empresarials i de l'Escola Universitària d'Estudis Empresarials de la Universitat de Barcelona.

## Referències

* 1 2 3 4 «Escola d'Alts Estudis Mercantils». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Escola Universitaria d'Estudis Empresarials». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* ↑ «ORDRE IUE/364/2008, de 21 de juliol, per la qual es crea la Facultat d'Economia i Empresa». DOGC, 21-07-2008.

## Enllaços externs

* «Escola Universitaria d'Estudis Empresarials». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* «Guia temàtica Biblioteca ETSAB: Facultat d'alts estudis mercantils (empresarials o economia i empresa)». UPCommons.
# Escola d'Art i Superior de Disseny Ondara

L'Escola d'Art i Superior de Disseny Ondara és una escola fundada el 1777 a Tàrrega per la Societat Econòmica d'Amics del País de Tàrrega.
L'any 1933, uns 150 anys més tard, rep en mans del govern de la Segona República l'oficialitat sota el nom d'Escola d'Arts Aplicades i Oficis Artístics. Des del final de la Guerra Civil Espanyola fins a l'actualitat ha estat en funcionament constant. Actualment, l'edifici es troba localitzat a la Plaça del Centenari, s/n de la ciutat de Tàrrega; en aquesta localització entrà en funcionament l'any 1989.

## Referències

* ↑ «EASD Ondara». Arxivat de l'original el 2018-07-21. [Consulta: 20 abril 2018].
* http://www.eaondaratarrega.com/instalacions.php Arxivat 2018-12-27 a Wayback Machine.
* http://www.eaondaratarrega.com/centre.php?nom=informacio_basica&id=1 Arxivat 2018-12-27 a Wayback Machine.
* http://www.eaondaratarrega.com/index.php
# Escola d'Indústries Tèxtils

L'Escola de Directors d'Indústries Tèxtils fou una institució d'ensenyament tecnoindustrial creada per la Mancomunitat de Catalunya el 1909, essent la primera de les diverses escoles que s'ubicaren a la Universitat Industrial. S'hi formaven contramestres, encarregats, teòrics i empleats de les fàbriques de teixits i per ajudants i encarregats de filatures. Tingué molt bona acceptació, ja que passà dels 33 alumnes el curs 1913-14 a 112 el curs 1922-23.

## Referències

* 1 2 Santiago Riera, 1996, p. 224
* ↑ Balcells, 2014, p. 28-33
* ↑ Ensenyament tecnicoindustrial, Mancomunitat de Catalunya.
* Balcells, Albert. La Mancomunitat de Catalunya, 1914-1925. El primer pas vers l'autogovern des de la desfeta de 1714.. Diputació de Barcelona, abril 2014, p. 110. Dipòsit Legal B 6502-2014. ISBN 978-84-9803-671-8.
* Gabriel, Pere (director); Riera i Tuèbols, Santiago; Casassas, Jordi; Pujol, Enric; Porter, Miquel. Història de la Cultura Catalana. El noucentisme 1906-1918. VII. 2a edició. Barcelona: Edicions 62, gener de 1997 (1a ed. maig de 1996), p. 287 (Història de la Cultura Catalana). Dipòsit Legal B-45.199-1996. ISBN 84-297-4143-7.
# Escola de Directors d'Indústries Elèctriques

L'Escola de Directors d'Indústries Elèctriques fou una institució educativa creada per la Mancomunitat de Catalunya l'any 1917.
En plena vigència de la Mancomunitat de Catalunya, l'any 1917 la Diputació de Barcelona crea l'Institut d'Electricitat Aplicada junt amb l'Escola de Directors d'Indústries Elèctriques. Dos anys més tard, veu la llum l'Escola de Directors d'Indústries Mecàniques, dins del paraigua de l'Institut. Per a aquestes dues escoles, els estudis de preparació són els mínims possibles i tampoc s'ensenya cap tema de matemàtiques ni de física i química que no sigui necessari per a l'exercici d'aquesta professió. En aquests estudis són considerats com a elementals els coneixements d'organització de tallers, la constitució de societats per a l'explotació d'una indústria i el coneixement dels mercats. Aquestes escoles compten amb dos espais de 930 metres quadrats cadascun. El primer disposa de cinc sales de laboratoris mecànics i, el segon, de quatre sales de laboratoris elèctrics.

## Referències

* ↑ Mancomunitat de Catalunya. 1914-2014. «Ensenyament tècnic a la Mancomunitat de Catalunya». Diputació de Barcelona.
# Escola de Funcionaris d'Administració Local de Catalunya

L'Escola de Funcionaris d'Administració Local de Catalunya, també referenciada com a Escola d'Administració Local de Catalunya fou un organisme docent destinat a formar un cos de funcionaris de l'Administració Local a partir dels principis regeneracionistes i catalanistes que impulsava la Mancomunitat de Catalunya a partir de l'impuls del seu president, Enric Prat de la Riba.
La seva creació, com a organisme depenent de la Diputació de Barcelona que Prat de la Riba presidia, data del 2 de març del 1914 i en va ser el seu primer director Isidre Lloret i Massaguer, funcionari de l'Ajuntament de Barcelona i catedràtic de dret municipal.
L'Escola, malgrat els convulsos esdeveniments polítics que hagué de viure, va mantenir la seva tasca vertebradora d'una funció pública catalana fins a l'adveniment de la Dictadura el 1939.
Des de 1977 i fins a l'actualitat és l'Escola d'Administració Pública de Catalunya.

## Enllaços externs

* Text complet del llibre Història de l'Escola d'Administració Pública de Catalunya (1912-1939) de Josep Sarrión i Gualda Arxivat 2014-01-07 a Wayback Machine.
* El fons de l'Escola de Funcionaris de l'Administració Local es conserva a la Biblioteca de Catalunya
* Escola de Funcionaris de l'Administració Local a la Biblioteca de Catalunya
# Escola de Grallers de Sitges

L'Escola de Grallers de Sitges és una entitat creada el 1971 per Blai Fontanals i Argenter que potencia la música popular formant a nous grallers i fomentant la investigació sobre la gralla. El 2021 comptava amb 10 colles i 50 components i hi havien passat 600 aspirants.
El 2021 li fou concedida la creu de Sant Jordi «per la seva aportació en l’àmbit de la cultura popular catalana». L'exposició de motius afegia que «des dels seus inicis, l’any 1971, quan el dèficit de grallers era molt evident, han estat els grallers titulars d’alguns esbarts i d’algunes colles castelleres emblemàtics, com els Castellers de Vilafranca, la Colla Joves dels Xiquets de Valls, els Castellers de Barcelona i els Minyons de Terrassa».

## Referències

* ↑ admin. «L’Escola de Grallers de Sitges celebra el 50è aniversari», 25-06-2021. Arxivat de l'original el 2021-12-01. [Consulta: 1r desembre 2021].
* ↑ «El Govern distingeix amb la Creu de Sant Jordi 20 persones i 10 entitats» (en anglès). [Consulta: 1r desembre 2021].