OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Habitatge al carrer Manlleu, 85 (Vic)

L'Habitatge al carrer Manlleu, 85 és una obra de Vic (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edificis civils. Conjunt d'habitatges que consten de PB i tres pisos, coberts a dues vessants amb teula aràbiga. Ambdós guarden una estructura similar que consisteix en un portal gran i un de petit a la planta, emmarcats per dovelles de pedra i un d'ells amb llinda de roure.
Als pisos s'hi obren balcons les dimensions dels quals segueixen una gradació segons l'alçada, conserven llosanes de pedra i les típiques baranes de ferro forjat. La façana és arrebossada i es troba en vies de restauració de dalt a baix. Al ràfec hi ha llosetes i fusta.
La part més deteriorada és a la PB, però amb la restauració deurà ser millorar.

## Història

El conjunt sembla producte d'una unificació d'edificis anteriors durant els segles xviii i xix, seria doncs producte de la reforma barroca d'aquest sector. Situat a l'antic camí itinerant que comunicava la ciutat amb el sector nord, va començar a créixer al S.XII, al XIII anà creixent com a raval. Al llarg dels segles s'hi van construir diversos edificis religiosos: l'edifici gòtic de Santa Clara nova i també els Carmelitans. Al S.XVII passà a formar part de l'eixampla barroca que al S.XVIII es va estendre pel barri de Santa Eulàlia i al S.XIX amb la construcció d'edificis a l'horta d'en Xandri fins al C/ DE Gurb.

## Referències

* 1 2 3 4
# Adolphe-Gustave Chouquet

Adolphe-Gustave Chouquet (Le Havre, 16 d'abril de 1819 - París, 30 de gener de 1886), fou un musicòleg i professor de música francès.
Residí a Nova York des de 1840 fins 1860, donant lliçons de literatura, traslladant-se després a París, on fou un dels principals col·laboradors de la France musicale i de L'Art musical, i s'ocupà d'estudis històric-musicals. L'Acadèmia de París li concedí el 1864 el premi Bardin per la seva història de la música durant els segles XIV i XVIII, i el 1868 aconseguí per segona vegada el mateix premi per la seva Histoire de la musique dramàtiques en France depuis ses orígens jusqu'd nos jours (publicada el 1873).
Des del 1871 desenvolupà la plaça de conservador de la important col·lecció d'instruments de música del Conservatori, de la que publicà un catàleg amb erudites descripcions (2.ª ed., 1884). Fou encarregat de redactar el Rapport sur les instruments de musique et les éditeurs de musique à l'Exposition de 1867, titulada Hymne à la Paix.

## Referències

* ↑ Pérez Gutiérrez, Mariano. Diccionario de la música y los músicos. Ediciones AKAL, 1985, p. 275. ISBN 978-84-7090-140-9.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 17, pàg. 659. (ISBN 84-239-4517-0)
# Antic Dispensari (Amer)

L'Antic Dispensari és una casa d'Amer (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Immoble de tres plantes, entre mitgeres, mancat de coberta arran de les obres que s'estan efectuant en aquest sector, que tenen com a finalitat principal dotar a l'edifici d'un nou sistema de cobertura més eficaç i pràctic. Està ubicat al costat esquerre del carrer d'Avall.
L'immoble està estructurat internament en dues crugies. La planta baixa consta de dues obertures de similar tipologia, és a dir dos portals d'accés rectangulars, mancats dels muntants o brancals de pedra i equipats únicament amb una gran llinda monolítica de grans proporcions. Sengles llindes d'ambdos portals, estan complementades amb dues inscripcions molt interessants: així, en la llinda del portal dret, podem apreciar la data de "1 7 + 3 8" i entremig una creu sobre un pedestal. Mentre que en la llinda del portal esquerre es pot llegir la següent inscripció: "BALDR PADROSA ME / FECIT 1738".
L'espia físic del primer pis, l'ocupa en la façana una finestra rectangular equipada amb llinda monolítica i muntants de pedra ben treballats i escairats.
Pel que fa al segon pis, aquest ha desaparegut parcialment del mapa arran de les obres de construcció de la nova teulada. Tot i això, contemplant fotografies antigues com la de la fitxa del Servei de Patrimoni núm. 26751, es pot apreciar que en aquest segon pis tan sols hi havia una finestra quadrangular irrellevant, que no havia rebut cap tractament destacat ni singular. L'únic element a ressenyar, era la cornisa formada per un ràfec de quatre fileres: la primera de rajola en punta de diamant, la segona de rajola plana, la tercera de teula i la quarta de teula girada.
Remarcar, a mode d'apunt, que el material preponderant en les llindes i muntants de les diferents obertures, és la pedra, concretament la pedra sorrenca.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Antic Dispensari». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 setembre 2017].
# Aeroport de Kasungu

L'aeroport de Kasungu (codi IATA: KBQ, codi OACI: FWKG) és un aeroport que dona servei a Kasungu, una ciutat de la regió central de la República de Malawi. Segons els registres no va ocórrer cap accident aeri en les seves instal·lacions.
L'aeroport es troba a una altitud de 1,058 metres (3,471 ft) per sobre el nivell mitjà del mar. Té una pista designada 08/26 amb una superfície d'asfalt que mesura 1,200 per 17 metres (3,937 × 56 ft) .

## Referències

* ↑ Historial d'accidents de l'Aeroport de Kasungu a Aviation Safety Network (anglès)
# Carlo Michele Alessio Sola

Carlo Michele Alessio Sola (Torí, Piemont, 6 de juny de 1786 - Londres, 21 de febrer de 1857) fou un compositor, guitarrista i flautista italià.
Primerament es dedicà al violí, i fou deixeble de Gaetano Pugnani, i després aprengué a tocar la flauta i va pertànyer dos anys a l'orquestra del Teatro Regio de Torí, el qual deixà per ingressar en una música militar.
El 1810 s'establí a París, on donà lliçons de flauta i de guitarra; el 1816 estrenà a Ginebra l'òpera en francès Le tribunal, i el 1817 es traslladà Londres amb el seu fill Alfred.
Publicà nombrosa música per a guitarra, piano i flauta, com també quartets i trios per a instruments de vent, alguns amb piano i violí, dos concerts per a flauta i orquestra i cançons franceses, angleses i italianes.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Tom núm. 57. Pag. 1 (ISBN 84-239-4557X)
# Habitatge al carrer Marquès de Cornellà, 20 (Cornellà de Llobregat)

L'Habitatge al carrer Marquès de Cornellà, 20 és una obra del municipi de Cornellà de Llobregat (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un habitatge entre mitgeres estructurat en planta baixa i pis. El parament és de maó unit amb morter i després arrebossat. A la planta baixa hi ha una obertures de grans dimensions per al garatge i una segona, també allindanada, que dona l'accés a l'habitatge, al pis superior. El primer pis té dues obertures que donen a un balcó corregut amb barana de ferro forjat força senzilla. El més destacat és potser els marcs de les obertures, les llindes estan decorades amb motius florals amb garlandes. L'edifici és rematat per un terrat amb barana de pedra balustrada, suportada per un petit ràfec amb mènsules i una peça central massissa on hi ha un medalló on hi figura la data de construcció (1925). Al primer pis hi ha balcons amb barana de ferro forjat. Les cobertes no es veuen i hi ha una petita cornisa a modus de remat. La façana és simètrica, on la decoració que remarca la part alta i central de finestres i portes. Hi ha una franja decorativa a la part més alta de la façana.

## Història

Aquest habitatge és de principis de segle xx, 1925, època en què es feren moltes de les construccions del barri. Són habitatges de tipus popular construïts vers la dècada dels anys 20 del s. XX.

## Referències

* 1 2 3 4
# Antichthonidris bidentatus

Antichthonidris bidentatus és una espècie de formiga de la subfamília dels mirmicins (Myrmicinae) endèmica de l'Argentina i de Xile.

## Referències

* ↑ «Antichthonidris bidentatus: Social Insects Specialist Group: The IUCN Red List of Threatened Species 1996: e.T1675A6358216» (en anglès). IUCN, 01-08-1996. DOI: 10.2305/iucn.uk.1996.rlts.t1675a6358216.en.
* ↑ «Monomorium bidentatum» (en anglès). AntWeb. [Consulta: 26 març 2022].
* ↑ Snelling, Roy R.; James H., Hunt «The Ants of Chile (Hymenoptera:Formicidae)». Rev. Chilena Ent., núm. 9, 1975, pàg. 63-129.
# Ordre (música)

Un ordre és, en música, cada corda o grup de cordes d'un instrument cordòfon que es toquen simultàniament per a produir una determinada nota. Els ordres poden ser senzills, en el cas que tinguin una sola corda que estarà afinada en una nota concreta i diferent de les altres, o dobles, en el cas de dues notes que estaran afinades amb la mateixa nota o bé amb notes que estan a distància d'una octava, és a dir, d'igual nom, però que estrictament no són la mateixa. Si en tenen tres, son ordres triples, i així successivament.
Alguns instruments han tingut sempre ordres senzills, altres continuen tenint ordres dobles (com la bandúrria o la mandolina, i altres, encara, tenen una combinació d'ordres dobles i senzills com és el cas del llaüt del renaixement, de vuit ordres:
En aquest cas, començant per les notes més greus, els quatre primers ordres són dobles per octaves; els tres següents també són dobles però a l'uníson; només l'últim, el més agut, és senzill.
A vegades, impròpiament, es diu que un instrument té sis cordes dobles quan, en realitat, caldria dir que té sis ordres dobles.
En instruments com el saltiri o el piano, el nombre de cordes pot arribar a tres i quatre per ordre. En els instruments d’arquet, per qüestions mecàniques del pas de l’arc, els ordres són gairebé sempre senzills.

## Referències

* 1 2 «ordre». Gran Enciclopèdia de la Música. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «ordre». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 6 gener 2024].
# Carlo Tessarini

Carlo Tessarini (Rímini, 1690 - Amsterdam, 15 de desembre de 1766) fou un compositor i violinista italià del període barroc.
Fou deixeble i molt amic de Corelli, i assolí gran fama, no tan sols com a executant, sinó com a compositor. Tessarini, com altres grans violinistes italians, contribuí a establir la forma de sonata en tres temps, així com la construcció característica del primer d'aquests temps. De Tessarini es coneixen les obres següents:
* Sonates per a violí i baix continu (1729);
* Alletamenti da camera;
* Il maestro e discepolo da camera (1754);
* Duets, sonates en trio per a dos violins i baix continu, titulades Il piacer del amatore;
* Concerti a 5, per a violí concertant, dos violins, viola i baix continu;
* L'arte di nuove modulazioni (concerti grossi), per a un violí principal, dos violins concertants i dos acompanyants, viola i baix;
* Contrasto armonico per als mateixos instruments que l'anterior;
* Grammatica di musica...a suonar il violino (1741).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 61, pàg. 73 (ISBN 84-239-4561-8).
# Bazarella wostocka

Bazarella wostocka és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids que es troba a Rússia: l'Extrem Orient Rus.

## Referències

* ↑ Vaillant, 1961. Annls. Soc. Ent. Fr. 130: 140. «Enllaç». Arxivat de l'original el 2010-07-08. [Consulta: 15 març 2012].
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Rüdiger Wagner, 1994. On a collection of Psychodidae (Diptera) from the Far East of Russia. Studia dipterologica, vol. 1, núm. 1, pàgs. 75-92. ISSN 1433-4968. «Enllaç».
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
# Habitatge al carrer Mestre Güell, 14 (Tàrrega)

L'Habitatge al carrer Mestre Güell, 14 és una obra de Tàrrega (Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un habitatge unifamiliar estructurada en una planta i un primer pis. És de planta rectangular i no està adossada a cap habitatge, sinó en coberts de poca alçada que deixen veure en els dos murs laterals de l'edifici. La façana principal està feta a base d'aplacats de pedra que s'estructuren formant filades totalment regulars i perfectes. Són de diferents dimensions, diferenciant la planta baixa i la primera. En els murs laterals hi ha un aparell de carreus de pedra irregulars lligats amb morter.
Tota la façana segueix un eix definit marcat per les obertures. A la planta baixa hi ha tres portalades, una de gran amplada a la part central i dues, més estretes i esveltes, en els dos laterals. La porta central dona accés a un taller mecànic i adopta la forma d'arc rebaixat. Les dues laterals donen accés a l'habitatge i adopten la forma d'arc de mig punt.
El primer pis presenta tres finestres idèntiques separades a la mateixa distància. Són en forma d'arc rebaixat, però la central està complementada per una impressionant balconada amb balustrada de pedra. Cal destacar el coronament de l'edifici on hi ha una balustrada que ressegueix tota l'amplada de l'habitatge. Aquesta està feta en pedra i està subdividida en tres parts iguals separades per petits pilons rectangulars motllurats.

## Referències

* 1 2 3 4 5
# Adolphe Ferrière

Adolphe Ferrière (1879-1960) va ésser un pedagog suís que estudià a Ginebra. Allà fou professor de l'Institut Jean-Jacques Rousseau entre els anys 1912 i 1922, juntament amb altres personalitats com Pierre Bovet o Édouard Claparède.
Col·laborà el 1921 en la fundació de la Lliga Internacional de l'Educació i en la de l'Oficina Internacional d'Educació (Bureau International d'Éducation).
Formulà els 30 punts que defineixen l'escola nova. Els seus treballs teòrics es basen en l'élan vital de Henri Bergson, el principi de l'interès com a base de l'educació de John Dewey i la llei biogenètica.
Adolphe Ferrière va prologar el llibre Hommes sans visages d'Henriette Ith-Wille, publicat el 1942. Henriette Ith, que havia estat la secretària de Pierre Bovet, traduiria algunes de les principals obres d'Adolphe Ferrière a la llengua auxiliar internacional esperanto, com ara Transformons l'école. Durant tres anys Henriette també va ser l'assistent de Ferrière en la redacció de la revista Pour l'Ère Nouvelle.

## Referències

* ↑ Monés i Pujol-Busquets, Jordi: Diccionari abreujat d'educació. Col·lecció Guix, núm. 10. Graó Editorial, Barcelona. ISBN 84-85729-43-9, plana 40.
# Amelio Mendíjur

Amelio Mendíjur (Apilaiz, Arraia-Maeztu, Àlaba, 14 de juliol de 1943 - Zumarraga, 8 de juny de 1965) va ser un ciclista basc, que es va especialitzar en el ciclocròs. Va guanyar el Campionat d'Espanya el 1964. Va morir l'any següent durant la disputa d'una cursa en un accident amb un vehicle.

## Palmarès en ciclocròs

* 1964
** Campió d'Espanya de ciclocròs
* 1965
** 5è al Campionat del món de ciclocròs

## Referències

* ↑ «Amelio Mendijur nurió ayer durante una carrera». ABC, 09-06-1965 [Consulta: 10 novembre 2017].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Antoine Banés

Antoine Banés, nom real Antoine Anatole (París, 8 de juny de 1856 – Neuilly-sur-Seine, 9 de gener de 1924) fou un compositor d'operetes francès.
Estudià harmonia en el Conservatori amb Émile Durand i és arxiver auxiliar de la Biblioteca de l'Òpera.
La seva partitura Tohu-Bohu (ball) aconseguí un èxit alliçonador en el Folies Bergère, escrivint després la música de les obres següents:
* La nuit de noces (1881);
* Les déleguès (1887);
* Toto (1892);
* Olympia (1893), ball;
* Madame Rose (1893);
* Le bon home de neige (1894);
* Le roi Frelon (1895);
* Nuit d'amour (1896);
* La soeur de Jocrisse (1901);
* Mademoiselle Cyclamen (1904), ball;
* Le péage (1905), ball, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 7, pàg. 538 (ISBN 84-239-4507-3)
# Talayesva

Talayesva (Comtat de Navajo, 1890 - 1985) o Sun Chief, va ser un intel·lectual d'ètnia hopi conegut per la seva autobiografia, escrita conjuntament amb l'antropòleg de la Universitat Yale Leo Simmons, que descriu la seva vida fins a 1940.
Talayesva va néixer amb el nom de Chuka a Old Oraibi (Arizona, Estats Units d'Amèrica) i va créixer fins als deu anys de manera tradicional hopi, però després va passar deu anys en gran part a la cultura europea abans de tornar a la manera hopi. S'ha suggerit que el mètode d'entrevista de Simmons pot haver portat a Talayesva a revelar més del que se sentia còmode fent i aquest aspecte ha estat un element de discussió sobre ell. En l'àmbit de l'antropologia se'l va denominar «l'home més documentat».

## Referències

* ↑ Talayeva, 1963.
* ↑ «Don C. Talayesva (Sun Chief) , 1890-» (en anglès). Native American Authors Project. Arxivat de l'original el 2007-12-18. [Consulta: 31 agost 2024].
* ↑ Lemov, 2017, p. 21-42.

## Bibliografia

* Lemov, Rebecca «Anthropology’s Most Documented Man, Ca. 1947: A Prefiguration of Big Data from the Big Social Science Era» (en anglès). Osiris, 32, 2017. DOI: 10.1086/694171.
* Talayeva, Don C. Sun Chief: The Autobiography of a Hopi Indian (en anglès). Yale University Press, 1963 (The Lamar Series in Western History). ISBN 978-030-000227-0.
# Carlos Camps Burón

Carlos Camps Burón (3 de desembre de 1908,? - febrer de 1937, Madrid) fou un militar espanyol de l'arma de Cavalleria que, essent tinent, formà part del grup de militars anomenats Jinetes de Alcalá, que s'avalotaren contra el govern de la Segona República Espanyola el 1936 a Mallorca. Els primers mesos de la Guerra Civil participà en la formació de les milícies falangistes, en la repressió de membres i simpatitzants del Front Popular i en la defensa contra el desembarcament de Mallorca per part de tropes republicanes.
Era fill del militar Juan Camps de la Peña i de Purificación Burón Martín. El 1931 fou ascendit a alferes i el 1932 a tinent. El 1936 estava destinat al regiment de Caçadors de Villarrobledo, núm. 3.
Formà part dels anomenats Jinetes de Alcalá, un grup de militars de l'arma de Cavalleria adscrits als Regiments de Caçadors de Calatrava, núm. 2, i de Villarrobledo, núm. 3, destinats a Alcalá de Henares, que a finals de juny de 1936 foren confinats al castell de Sant Carles de Palma, Mallorca. El Govern de la Segona República aprofità uns greus incidents entre soldats i membres de partits d'esquerra per fer neteja de conspiradors d'ambdós regiments. Al castell de Sant Carles conegueren al cap de la Falange Española a Mallorca, Alfonso de Zayas, que també estava empresonat i que els posà amb contacte amb els militars que s'havien d'aixecar contra la República. Quan es produí el pronunciament militar del 18 de juliol de 1936, aquests militars es posaren a les ordres dels avalotats. Participà en la formació de les milícies falangistes, en la repressió de membres i simpatitzants del Front Popular (detencions il·legals, tortures i assassinats), i en la defensa contra el desembarcament de Mallorca, comandant la 1a secció de la 2a companyia del Tercio de Voluntarios Jaime I. Després d'uns mesos a Mallorca retornà a la península i morí el febrer de 1937 prop de Valdemoro (província de Madrid) durant els enfrontaments de la batalla del Jarama.

## Referències

* 1 2 «Tenientes de Caballería». Anuario Militar, 1936, pàg. 257.
* ↑ «Pensiones». Boletín oficial del Estado, 371, 26-10-1937, pàg. 4038.
* ↑ «Pensiones». Boletín Oficial del Estado, 16-09-1943, pàg. 8996.
* ↑ «Notas militares». El Imparcial, 22156, 04-07-1931, pàg. 5.
* ↑ Capellà, Llorenç «Els Jinetes de Alcalá». Diari Balears, 26-05-2009. Arxivat de l'original el 28 de juliol 2020 [Consulta: 8 setembre 2020]. Arxivat 28 de juliol 2020 a Wayback Machine.
* ↑ Massot i Muntaner, J. El desembarcament de Bayo a Mallorca: agost-setembre de 1936. 61. L'Abadia de Montserrat, 1987 (Biblioteca Serra d'or). ISBN 9788472028357.
* ↑ Massot i Muntaner, J. Aportacions a la història de la guerra civil a Mallorca. L'Abadia de Montserrat, 2009 (Biblioteca Serra d'Or). ISBN 978-84-9883-175-7.
* ↑ «ORDEN de 14 de abril de 1939 anulando el ascenso del Teniente de Caballería don Gonzalo Peche Sánchez Arjona y otros.». Boletín Oficial del Estado, 27-04-1939, pàg. 2270.
* ↑ «Comisión 1ª.- Hacienda. 226. Exceptuar del pago de derechos...». Boletín del Ayuntamiento de Madrid, 2314, 31-05-1941, pàg. 261.
# Habitatge al carrer Mestre Güell, 23 (Tàrrega)

L'Habitatge al Carrer Mestre Güell, 23 és una obra de Tàrrega (Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un habitatge unifamiliar estructurat en planta baixa, primer pis i golfes. És de planta rectangular, adossat per la part de ponent a un altre habitatge i deixant descobert mig mur de l'altre lateral que s'adossa a un edifici de poca alçada permetent veure gran part del mur.
La façana principal està feta a base de grans aplacats de pedra que s'estructuren formant filades regulars i perfectes (planta baixa) i de maons a la resta de plantes. En el mur lateral esquerra, parcialment descobert, en canvi, hi ha ús de maons de terracota formant registres verticalitzants.
A la planta baixa hi ha dues portalades, una de gran amplada que dona accés al magatzem i una segona, molt més estreta i esvelta que dona accés a l'habitatge. Les dues són rectangulars. A la part inferior, es forma un sòcol de pedra, amb decoració puntejada que separa les dues portalades.
Al primer pis s'obre una finestra allindada, amb un marc motllurat i dues portes de fusta que s'obren a l'exterior. Aquesta desemboca en una gran balconada subjectada per dues mènsules i amb una senzilla barana de forja. A la llinda d'aquest finestral es pot llegir MARGARITA i la data de construcció de l'habitatge (1949).
Les golfes s'obren a l'exterior mitjançant dues petites finestretes quadrangulars emmarcades amb pedra. La composició de les obertures d'aquesta casa és asimètrica, cap està centrada.
A la part superior de l'edifici sobresurt una cornisa ondulada on fa d'element sostenint el canal d'aigua.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6
# Adrien Maurice de Noailles

Adrien Maurice de Noailles, 3r duc de Noailles (29 de setembre de 1678 - 24 de juny de 1766), fou un aristòcrata i militar francès al servei de Lluís XIV de França durant la Guerra de Successió Espanyola.

## Perfil biogràfic

Fill d'Anne Jules de Noailles, 2n duc Noailles, i de Maria Francesca de Bournonville, heretà el títol duc de Noailles després de la mort del seu pare el 1708.
El 1698, com a comte d'Ayen, es casà amb Françoise Charlotte Amable d'Aubigny, neboda i beneficiària del marquès de Maintenon, amb qui tingué 4 filles i 2 fills. Els seus dos fills mascles, Louis, 4t duc de Noailles, i Philippe, duc de Mouchy, també esdevingueren mariscals de França.
El duc de Noailles fou nomenat cavaller de l'Orde del Toisó d'Or el 1702, Gran d'Espanya el 1711, i cavaller de l'Orde de l'Esperit Sant el 1724.

## Expedient militar
### Guerra dels Nou Anys

Durant la Guerra dels Nou Anys comandà les tropes franceses en la batalla de Verges.

### Guerra de Successió Espanyola

Lluità en la Guerra de Successió Espanyola, encapçalant reforços a René de Froulay de Tessé i René de Froulay de Tessé per al fallit setge de Barcelona de 1706 i comandant la invasió francesa del nord de Catalunya l'any 1711 que finalitzà amb el Setge de Girona.
Posteriorment fou president del Consell de Finances de França entre 1715 i 1718. Es distingí en la Guerra de Successió polonesa (1733-1738) i fou nomenat mariscal de França el 1734, convertint-se en degà dels mariscals el 1748.
Complí en la Guerra de Successió Austríaca i se'l nomenà comandant de les forces franceses el març de 1743. Fou derrotat en la batalla de Dettingen el juny de 1743, però reeixí en expulsar les tropes austríaques fora d'Alsàcia-Lorena l'any següent, encara que perdé l'oportunitat de derrotar totalment l'exèrcit austríac mentre estava creuant el Rin.

## Expedient polític

Va ser Ministre d'Assumptes Exteriors des de l'abril al novembre de 1744 i considerava la Gran Bretanya com l'enemic més gran de França, per sobre de la mateixa Àustria. Posteriorment actuà amb gran capacitat diplomàtica i tingué una influència substancial sobre el curs de política exterior francesa.

## Referències

* ↑ Rotger, Agnès; Casals, Àngel «L'oportunitat perduda dels catalans». Especial 1714. Monogràfic de la Revista Sàpiens [Barcelona], núm. 108, 9-2011, p.28-31. ISSN: 1695-2014.
* ↑ Suaréz Fernández, Luis. Historia general de España y América (en castellà). 2a ed.. Ediciones Rialp, 1984, p. 248. ISBN 8432121061.