OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Esclopet

L'esclopet o esclopí és un estri de fusta, semblant a un esclop petit. Els segadors l'utilitzaven per a protegir els dits de la mà esquerra mentre manejaven la falç amb la mà dreta. Sense l'esclopet, fora fàcil tallar-se amb l'esmolada falç després de llargues hores segant. A més a més, l'esclopet allarga un xic la mà, i permet d'agafar un nombre major d'espigues a la vegada. Per aquesta raó sol ser acabat en punta.
Segons la mida d'aquesta eina, protegia els quatre dits de la mà esquerra o només tres (el dit índex quedava fora); solia anar lligat al canell amb una corda o una corretja de cuir, i duia un forat prop de la punta perquè respirés la mà. Se solia fer de fusta de freixe o faig.

## Referències

* ↑ Josep Vallverdú i Aixalà. La presó de Lleida. Pagès Editors, 10 maig 2010, p. 101–. ISBN 978-84-9779-919-5.
* ↑ Núria Vilà. Estudi del vocabulari de les eines agrícoles a la comarca del Baix Camp. Institut d'Estudis Catalans, 1991, p. 184–. ISBN 978-84-7283-184-1.
* ↑ Alcover, Antoni, et al. «Esclopet». Diccionari Català-Valencià-Balear, 15-06-2001. Arxivat de l'original el 2004-08-26 [Consulta: 1r juny 2015].
* ↑ “La siega”. Video de segar amb falç i esclopí. Cap al minut 1.
* ↑ Monesma, Eugenio «Los Labradores». Oficios Perdidos (Vídeo), 1995.
* ↑ Sánchez Sanz, Maria Elisa. Maderas tradicionales españolas (en castellà). 1984. Madrid: Nacional, p. 146-147. ISBN 84-276-0683-3.
# Escola El Pilar

L'Escola El Pilar és un edifici de Mataró (Maresme) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local. S'hi cursen estudis de nivell Infantil, Primària i Secundària.

## Descripció

Es tracta d'un edifici de planta baixa i dues plantes pis. La composició de la façana mostra un equilibri entre l'horitzontalitat marcada pels ampits dels forjats i la verticalitat de les obertures. L'encert de la composició es mostra també en la claredat dels materials utilitzats: aplicat de pedra al sòcol de la planta baixa, estucat i obra vista.

## Història

L'any 1892 el jove arquitecte Josep Puig i Cadafalch construeix un magnífic edifici de dos cossos i baix a la plaça de Cuba. La iniciativa era del grup de música de l'orquestra "La Popular" que volien dedicar el local a sessions de ball. L'any 1899 l'edifici és modificat i decorat per l'arquitecte Emili Cabanyes que hi aixeca un pis i refà la façana, la sala de ball i el cafè.
L'any 1931, l'Ajuntament adquireix l'edifici que és reformat per l'arquitecte Lluís Gallifa i Grenzner amb el propòsit de dedicar-lo a institut d'ensenyament secundari. Després de la guerra hi resideix l'Acadèmia Cultural Femenina i en els anys seixanta l'institut d'ensenyament secundari dirigit per Alexandre Satorras i Angeleta Ferrer.

## Referències

* ↑ «Escola El Pilar». Xtec - Departament d'Eduació de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 març 2019].
* 1 2 3
# Escola Estel

L'Escola Estel és un edifici del municipi de Rubí (Vallès Occidental) que està protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un edifici cantoner, de planta rectangular amb planta baixa, pis i golfes, envoltat per un jardí. Destaca la cornisa suportada per mènsules prefabricades amb una alternança de triglifs i metopes esgrafiades amb motius florals o amb petites obertures corresponents a les golfes. La cornisa està rematada amb una balustrada de pedra artificial. A les cantonades hi ha la representació de dues pilastres properes a l'ordre toscà. Els murs estan decorats amb esgrafiats que imiten la forma de carreus. Les obertures estan emmarcades per motllures perimetrals. La façana interior del carrer nou presenta un porxo que sustenta una balconada mitjançant columnes de ferro forjat. Aquesta torre es tracta d'un exemple de grans cases d'estiueig que hi havia a Rubí a la zona de Can Bertran.

## Referències

* 1 2
# Escola Lluís Piquer

L'Escola Lluís Piquer És una escola pública de Parets del Vallès (Vallès Oriental) a l'Avinguda Francesc Macià. Va ser construïda el dia 11 d'abril de 1926, per l'arquitecte barceloní Mariano Romaní i Rius, i inaugurada el dia 22 de setembre de 1928. Considerada l'escola més antiga de Parets.
L'Escola consta d'aules i pati exclusiu per alumnes d'educació infantil, dues aules d'informàtica i d'educació especial, aula de música i plàstica, biblioteca, menjador, gimnàs i pista poliesportiva.
L'edifici on hi ha l'escola és una obra inventariada.

## Història

Antigament l'ensenyament a Parets era molt escàs, ja que els nens i nenes ajudaven a les seves famílies en les tasques agrícoles i, per tant, faltaven a les classes. A més, les condicions en les que s'impartien les classes no eren molt envejables, ja que normalment feien classe a casa dels mestres i separats per sexe. Els nens solien fer classe on està l'Ajuntament i les nenes a una casa del Carrer Sant Antoni. Els mestres no eren de Parets, solien venir de fora i les seves condicions tampoc eren molt bones, ja que vivien en una petita habitació prop d'on es feien les classes o, fins i tot, en el mateix edifici.
Però això va canviar quan l'any 1926 van decidir comprar uns terrenys i construir l'actual escola, així els nens i nenes podien ser escolaritzats en unes condicions físiques i materials adequades. Popularment va ser coneguda com a "Escola Nacional", però actualment rep el nom de Lluís Piquer i Jové en honor del mestre ultracàtolic que va intentar l'Alzamiento Nacioanal de Parets i Granollers durant els primers dies de la guerra civil, com que va ser un acte fallit va ser detingut i afusellat juntament amb dos dels seus fills.
Al principi l'escola era simètrica, bastant luxosa i es dividia en dues parts; un espai per nens, un altre per nenes i enmig de l'escola hi havia un espai comú.

## Referències

* ↑ Comas, Josep. Escola Lluís Piquer 75 anys. 2004a ed.. ISBN 84-933085-0-1.
* ↑ «Escola Lluís Piquer».
* ↑ Alcayna, Mercé «L'escola Lluís Piquer». Parets al dia, 16-02-2007, p.15. Arxivat de l'original el 22 de juliol 2018 [Consulta: 21 gener 2015].
* ↑ «Inaguración Escuelas Nacionales». Diari La Vanguardia, 25-09-1928 [Consulta: 21 juliol 2018].
* ↑ Alcalá, Cèsar. Las Checas del Terror (en castellana). 2007. LibrosLibres, p. 286. ISBN 978849608859.
# Escola Lola Anglada

L'Escola Lola Anglada és una escola pública, catalana i laica de Badalona. Va ser inaugurada al barri de Canyadó a primers de novembre de 1930 amb el nom de Grupo Escolar Martínez Anido, Ministre de la Governació amb la Dictadura de Primo de Rivera. Amb l'adveniment de la segona república espanyola canvià el nom pel del cronista Ramon Muntaner, amb el qual es conegué l'escola del barri fins a les darreries del 39, que les autoritats franquistes li restituïren el de Martínez Anido, amb el que oficialment se l'anomenà fins que, arribada la transició, durant el curs 1979-1980, es decidí rebatejar-la, amb el nom de la dibuixant i escriptora Lola Anglada.
El 18 de març de 2014 l'escola es traslladà de l'edifici del C/Jacinto Benavente cap a la nova seu del Parc de Ca l'Arnús.

## Referències

* ↑ «L'escola Lola Anglada de Badalona celebra demà el seu 75 aniversari». Vilaweb, 09-06-2005. [Consulta: 7 febrer 2015].

## Enllaços externs

* Lloc web de l'escola
* Lloc web de l'AMPA de l'Escola
# Escola Oficial d'Idiomes (Girona)

L'Escola Oficial d'Idiomes és una escola pública d'idiomes de Girona. L'edifici és una obra de les darreres tendències de Girona inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Edifici

L'escola Oficial d'idiomes de Girona és obra de l'arquitecte Víctor Rahola, i se situa al terme municipal de Girona. Se situa en una illa entre el carrer de La Selva i molt a prop del riu Güell.
El que destaca a priori de la construcció és la varietat morfològica de les seves façanes. Mentre que la que dona al riu s'estén com un cos unitari, la volumetria de l'altre costat està en total consonància amb la funcionalitat de cada espai. D'aquesta manera, la volumetria varia en el seu tractament formal.
Una unitat de 80 x 12 metres, de tres plantes d'alçada comprèn les aules, els seminaris i els serveis de planta i nuclis de comunicació. Per un altre costat, la biblioteca, sala d'actes, el bar i l'administració es troben en espais separats creant un interessant joc de volums. Tots aquests cossos queden units a través d'un espai central corresponent al vestíbul d'accés. L'esmentat vestíbul és la part més important de l'escola; i exerceix les funcions de nucli i vincle.
L'espai exterior està pensat com una zona enjardinada que estableix un diàleg amb l'Escola d'Hosteleria i la resta del barri. L'accés és més còmode gràcies a l'amplada extra de les voreres.

## Referències

* 1 2 3 4
# Escola Rosselló-Pòrcel

L'escola Rosselló-Pòrcel és un centre d'educació infantil i primària de Santa Coloma de Gramenet, prop del barri d'El Fondo. Fou la primera escola de la xarxa pública catalana en aplicar la immersió lingüística en català el 1983, gràcies a l'empenta d'unes quantes famílies que volien que els seus fills fossin educats en català. La demanda social arribà fins al mateix president de la Generalitat de Catalunya, Jordi Pujol, que es comprometé a crear el centre, que fou una realitat el setembre de 1983. L'escola es creà el curs 1983-1984 amb tres unitats (P5, primer i segon d'EGB) a unes instal·lacions provisionals.
El 1983 s'havia aprovat la Llei de normalització lingüística de Catalunya i arran de l'experiència del Rosselló-Pòrcel, s'inicià un projecte pilot del Programa d'Immersió Lingüística a denou escoles de Santa Coloma. El nom del centre és en homenatge al poeta mallorquí Bartomeu Rosselló-Pòrcel.

## Referències

* 1 2 «"Volíem que els fills se sentissin d'aquí"». Diari Ara, 15-06-2013. [Consulta: 6 juliol 2013].
* ↑ «Si un sol alumne ho demana». 30 minuts. Minut 3:25: Televisió de Catalunya, 21-04-2013. [Consulta: 6 juliol 2013].
* ↑ «Una pionera de la immersió». Telenotícies. TV3, 11-03-2013. [Consulta: 6 juliol 2013].
* ↑ «"A mi hijo, en catalán"». Diari Avui, 14-03-2013. [Consulta: 6 juliol 2013].
* ↑ «TV3 - 300 - Capítol 6: La llengua» (vídeo). YouTube, 13-11-2014 [Consulta: 10 maig 2015]. «minut 49:09»
* ↑ «El origen de la inmersión lingüística en Catalunya» (en castellà). La Vanguardia, 11-09-2011. [Consulta: 6 juliol 2013].
* ↑ «Escola Rosselló-Pòrcel». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Escola Rosselló-Pòrcel - Lloc web oficial
* La lluita de l'escola de les mil llengües
# Espagueti de mar

L'espagueti de mar (Himanthalia elongata) és una espècie feòfit d'alga marró comestible, dins l'ordre Fucales. Es troba al nord-est de l'Oceà Atlàntic i al Mar del Nord.
Himanthalia elongata és l'únic membre del gènere Himanthalia Lyngbye, 1819 i l'únic membre de la família dels Himanthaliaceae (Kjellman) De Toni, 1891.

## Descripció

H. elongata és una algamarró comuna a la costa baixa. El seu tal·lus de primer és un dic d'uns tres centímetres, a la tardor o l'hivern li creixen corretges llargues, creix de pressa i pot arribar a fer fins a tres metres de llargada al segon estiu quan madura.

## Distribució i hàbitat

H. elongata es troba al Bàltic, el Mar del Nord i el nord-est de l'Atlàntic des dd'escandinàvia fins a Portugal.

## Ús alimentari

La seva textura és carnosa i el sabor suau al paladar. Té un gust que recorda la mongeta fresca. A Escòcia i Irlanda es fa servir junt amb altres algues per fer pa d'algues. Pot afegir-se a l'arròs i les pastes. També es poden fregir i usar en aperitius, els quals recorden pel seu sabor als calamars i les sèpies. Destaca per la seva riquesa en ferro i proporciona vitamina C i el baix contingut en greixos, que a més són principalment greixos insaturats amb omega 3 i omega 6.

### Valors nutricionals típics (per cada 100 g)

* Calci 490 mg
* Fòsfor 240 mg
* Magnesi 435 mg
* Potassi 8.250 mg
* Sodi 4.100 mg
* Ferro 59 mg
* Proteïnes 8,4 g
* Greix 1,1 g
* Vitamina A 0,07 mg
* Vitamina B1 0,02 mg
* Vitamina B2 0,02 mg
* Vitamina C 28,5 mg

## Referències

* 1 2 3 Himanthalia elongata (Linnaeus) S.F.Gray, 1821 World Register of Marine Species. Retrieved 2011-09-23.
* ↑ Himanthalia World Register of Marine Species. Retrieved 2011-09-23.
* ↑ Himanthaliaceae World Register of Marine Species. Retrieved 2011-09-23.
* ↑ Thongweed - Himanthalia elongata Marine Life Information Network. Retrieved 2011-09-23.
* ↑ Himanthalia elongata (Linnaeus) S.F. Gray Arxivat 2011-10-14 a Wayback Machine. The Seaweed Site. Retrieved 2011-09-23.
* ↑ Niell, F. Xavier. «Els litorals rocosos amb marees: la zona intermareal». A: Biosfera. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana, 2018-07-11.
* ↑ Himanthalia elongata (Linnaeus) S.F.Gray AlgaeBase. Retrieved 2011-09-23.
* ↑ Sapiña, Fernando. «Amanida de wakame i cogombre». Gastronòmicament. [Consulta: 27 desembre 2019].
* ↑ Muíños, Antonio. «Les algues, un aliment del present i del futur». Bioeco Actual, 06-11-2019. [Consulta: 27 desembre 2019].
* ↑ Fernández Saa, C. Algas de Galicia. Alimento y Salud (en castellà). Algamar, 2002. ISBN 978-84-607-4503-7.

## Enllaços externs

* Vallory, Montse. «Amanida de mongeta vermella amb alga espagueti de mar, tomacons i vinagreta de balsàmic». Ets el que menges, 03-07-2017. [Consulta: 27 desembre 2019].
# Sent Quentin de la Terralha

Sent Quentin de la Terralha (en francès Saint-Quentin-la-Poterie) és una commune française (municipi francès), que forma part del cantó d'Usès, al Districte del Gard. Està al Departament homònim, dins la regió d'Occitània.
Els seus habitants s'anomenen Saint-Quentinois.
El seu nom és degut a la important activitat ceramística (es va donar per diferenciar-lo de les altres 31 localitats franceses que es diuen Saint-Quentin).

## Geografia

La seva situació és a 44° 02′ 46″ Nord 4° 26′ 30″ Est. Està entre 82 i 272 metres per damunt del nivell del mar. El municipi té 24,06 km² i el 1999 tenia 2 731 habitants. La seva densitat de població era de 113 habitants per km².
Saint-Quentin-la-Poteria és un petit poble pintoresc. Hi ha un gran nombre de terrissers i hi va néixer l'inventor del formigó armat.

## Història

Al municipi hi ha l'abri de Valorghes, a on hi ha restes prehistòriques, de l'epipaleolític.

## Demografia

1962 - 1 349 habitants 1975 - 1 510 habitants 1990 - 2 290 habitants 1999 - 2 731 habitants

## Patrimoni, turisme i activitats

* Antiga fàbrica restaurada el 2004.
* Mercat setmanal els divendres.
* Ceràmiques tradicionals
* Senderisme
* Circuits de BTT
* Parc Arqueològic
* Festival Europeu de la Jove Ceràmica "Terralha". Al juliol.
* Festival "Amour d'accordéon", al maig.

## Personalitats lligades al municipi

* Joseph Monier (1823-1906), nadiu, inventor del formigó armat.
* Nicolas Navarro (1985), actor, compositor, intèrpret.
* Nicole Bouyala, escriptor.

## Referències

* ↑ Topònims occitans del Gard

## Enllaços externs

* http://www.saintquentinlapoterie.fr
# Ocell del paradís de Comrie

L'ocell del paradís de Comrie (Manucodia comrii) és un ocell de la família dels paradiseids (Paradiseidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos de les terres baixes de les Illes Trobriand, i de Fergusson, Goodenough i Normanby, a l'Arxipèlag D'Entrecasteaux, prop del sud-est de Nova Guinea.

## Referències

* ↑ «Ocell del paradís de Comrie». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/05/2023(català)
# Carlos Figueroa Lorente

Carlos Figueroa Lorente (Sevilla, 27 de maig de 1956) és un entrenador i exjugador d'hoquei sobre patins espanyol.
Malgrat la seva dilatada carrera com a jugador, on destacà a l'HC Liceo gallec, ha aconseguit el seu major prestigi com a entrenador. Ha desenvolupat tota la seva carrera com a entrenador a Catalunya, primer a l'Igualada HC, entre 1990 i 1995, posteriorment al FC Barcelona, al que entrenà des de 1995 i fins al 2005, al Reus Deportiu la temporada 2008-2009 i al Club Patí Vic a partir de 2011.
La trajectòria al Barça fou impressionant amb 31 títols en 10 anys, entre els quals destaquen sis copes d'Europa i vuit lligues espanyoles. És el tècnic amb més títols d'Espanya i Europa, esdevenint un dels millors entrenadors del món. El 15 de maig de 2005 va conquistar el seu últim títol oficial com a entrenador del FC Barcelona, la Copa d'Europa, al derrotar el FC Porto per 3 a 2 en la final de Reus.
Després de dos anys tornà a dirigir un equip d'hoquei, entrenant al CP Sitges a la segona categoria estatal, tot aconseguint el seu ascens a l'OK Lliga. L'any següent tornà a entrenar un equip d'elit, esdevenint l'entrenador del Reus Deportiu, amb l'objectiu de trencar l'hegemonia del Barça, fet que aconseguí en certa manera en guanyar el Campionat del Món de Clubs i la Copa d'Europa, no obstant, al final de la temporada abandonà l'entitat reusenca.
La temporada 2009-10, Carlos Figueroa es fa càrrec de la banqueta del Club Patí Vilanova femení i la direcció general del club. El juny de 2011 fitxà com a entrenador del Club Patí Vic.
Ha guanyat dues copes d'Europa com a jugador (amb el Liceo) i 10 com a entrenador (amb l'Igualada, el Barcelona i el Reus).

## Trajectòria esportiva

Com a jugador
* Pilaristas de Madrid: 1966-1973
* Ruan Alcobendas: 1973-1979
* Cerdanyola CH: 1979-1981
* Mollet HC: 1981-1983
* HC Liceo: 1984-1989
* Dominicos: 1989-1990
* CP Tordera: 1990
Com a entrenador
* Igualada HC: 1990-1995
* FC Barcelona: 1995-2005
* CP Sitges: 2007-2008
* Reus Deportiu: 2008-2009
* Club Patí Vilanova femení: 2009-10
* Club Patí Vic: 2011-12

## Palmarès com entrenador
### Reus Deportiu

* 1 Campionat del Món de Clubs (2008)
* 1 Copa d'Europa (2008/09)

### FC Barcelona

* 1 Copa Intercontinental
* 5 Supercopes d'Europa
* 6 Copes d'Europa
* 3 Copes Ibèriques
* 1 Copa de les Nacions de Montreux
* 9 OK Lligues
* 3 Lligues catalanes
* 4 Copes del Rei

### Igualada HC

* 1 Supercopa espanyola
* 2 Supercopes d'Europa
* 3 Copes d'Europa
* 3 OK Lligues
* 3 Lligues catalanes
* 2 Copes del Rei

## Referències

* ↑ «Carlos Figueroa Lorente». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Carles Figueroa nou entrenador del Club Patí Sitges Arian». VilaWeb, 26-06-2007.
* ↑ «El nuevo reto del rey de copas» (en castellà). El Mundo Deportivo, 27-06-2007.
* ↑ «El Sitges puja a l'OK Lliga». El 9 Esportiu, 19-05-2008.
* ↑ «Vinc per fer tornar al Reus l'esplendor del passat». El 9 Esportiu, 18-06-2008, p. 20.
* 1 2 «El 10 de Figueroa». El 9 Esportiu, 05-05-2009.
* ↑ «Figueroa deixa el Reus». El 9 Esportiu, 13-06-2009.
* ↑ «Carlos Figueroa, nou entrenador del Vic». La malla.
# Espai subacromial

L'espai subacromial és l'espai que hi ha a l'espatlla entre l'acromi, l'apòfisi coracoide (porcions òssies de l'escàpula), el lligament coracoacromial per una part i el cap de l'húmer per l'altra. Dins d'aquest espai hi trobem els tendons dels músculs escapulars que formen el manegot dels rotatoris. Entre els tendons i la part òssia hi trobem la bossa serosa que permet la mobilitat de l'articulació de l'espatlla sense que freguin els seus elements entre si.
A les radiografies de l'espatlla aquest espai és de 9-10 mm; és significativament major en els homes, amb una lleugera disminució amb l'edat; a mitjana edat, un espai subacromial de menys de 6 mm és patològic.

## Rellevància clínica

L'interès de l'espai recau en el fet que en ell s'hi desenvolupen processos degeneratius tendinosos que acaben sovint amb el trencament d'algun o tots els tendons de l'espai i que causen dolor i incapacitat funcional de l'espatlla:
* Pinçament subacromial o síndrome subacromial, per disminució d'aquest espai, que sol comportar:
* Tendinitis del supraspinós

## Referències

* ↑ Petersson, C. J.; Redlund-Johnell, I. «The subacromial space in normal shoulder radiographs». Acta Orthopaedica Scandinavica, 55, 1, 2-1984, pàg. 57–58. ISSN: 0001-6470. PMID: 6702430.
# Esparreguera marina

L'esparreguera marina (Asparagus horridus) és una espècie de planta de la família de les asparagàcies. També rep el nom d'esparreguera de menjar, esparreguera marina o esparreguera vera.

## Descripció

És un arbust d'uns 30-80 cm, de color grisenc (glauc), armat per grans espines rígides, amb les tiges verdes, esteses o arquejades.
Les fulles són petites, primes, papiràcies i de forma triangular. Les tiges tenen cladodis rígids acabats en punxa, d'uns 20-30 mm.
Les flors en són petites, unisexuals, violàcies i dioiques. Tenen una línia marcada en cada una de les 6 divisions del periant. La flor té forma de campana, surten solitàries o en grups de fins a 8. Floreix de març a octubre.
El fruit és una baia de color negre, d'uns 6 mm. Primerament són de color bru i de color negre quan és madur.

## Distribució i hàbitat

Es distribueix pel sud de la regió mediterrània. Es troba en màquies, garrigues, camins i llocs secs; se'n distribueix per Alacant, Barcelona, Castelló, Illes Balears, Tarragona i València. És una espècie comestible d'on es cullen els millors espàrrecs silvestres. Creix habitualment entre els 0 i els 400 metres d'altitud. Rarament creix fins als 600 metres.

## Etimologia

El nom horridus, prové del llatí, que significa 'eriçat'.

## Referències

* ↑ «Asparagus horridus» a EOL. Data consulta: 10 de febrer de 2014.
* ↑ Pascual, Ramon. Guia dels arbustos dels Països Catalans. Barcelona: Pòrtic, 1990, p. 220. ISBN 84-7306-407-0.
* 1 2 «Asparagus horridus L. in J.A. Murray». Herbari virtual del Mediterrani Occidental. Universitat de les Illes Balears.
* 1 2 de Bolòs, Oriol; Vigo, Josep; Masalles, Ramon M.; Ninot, Josep M. «Liliàcies». A: Flora Manual dels Països Catalans. 2a edició. Barcelona: Portic Natura, 1993, p. 1017. ISBN 8473064003.
* ↑ Asparagus horridus a Flora de Canarias.
* ↑ «FloraCatalana.net». Arxivat de l'original el 2011-09-09. [Consulta: 12 gener 2016].
* ↑ «Base de dades de biodiversitat de Catalunya». [Consulta: 12 gener 2016].
# Esparver andí

L'esparver andí (Accipiter ventralis; syn: Accipiter striatus ventralis) és una espècie d'ocell de la família dels accipítrids (Accipitridae). Habita boscos i matolls del nord i oest d'Amèrica del Sud, des del nord de Colòmbia i Veneçuela cap al sud, a través dels Andes, per Equador i el Perú fins al centre de Bolívia.
És considerat sovint una subespècie d'Accipiter striatus.

## Taxonomia

Segons la llista mundial d'ocells del Congrés Ornitològic Internacional (versió 12.2, juliol 2022) aquest tàxon tindria la categoria d'espècie. Tanmateix, altres obres taxonòmiques, com el Handook of the Birds of the World i la quarta versió de la BirdLife International Checklist of the birds of the world (Desembre 2019), el consideren encara una subespècie de l'esparver americà (Accipiter striatus ventralis).

## Referències

* ↑ «Esparver andí». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021 (català)
* 1 2 «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors» (en anglès). IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022.
* 1 2 del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 280. ISBN 978-84-16728-37-4.