OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Àguila de Java

L'àguila de Java (Nisaetus bartelsi) és una espècie d'ocell de la família dels accipítrids (Accipitridae). Habita els boscos de Java. El seu estat de conservació es considera en perill d'extinció.

## Referències

* ↑ «Àguila de Java». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 desembre 2022 (català)
* ↑ «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors» (en anglès). IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022. [Consulta: 30 novembre 2022].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 272. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Javan Hawk-eagle. Nisaetus bartelsi» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 7 novembre 2022].
# Àguila de Sant Joan Evangelista

L'Àguila de Sant Joan Evangelista és el símbol de l'evangelista Joan i un dels elements del tetramorf o representació conjunta dels símbols dels Quatre Evangelistes. Els quatre autors dels Evangelis (sant Mateu, sant Marc, sant Lluc i sant Joan) han estat tradicionalment associats a una figura simbòlica i l'àguila fou el símbol associat a sant Joan Evangelista perquè el seu Evangeli és el més abstracte i teològic de tots quatre.

## Adopció heràldica

Aquest símbol fou adaptat heràldicament quan es volia invocar la presència de l'apòstol, però no s'ha de confondre amb l'àguila imperial que apareix en molts altres escuts d'armes heràldics com per exemple els dels Àustries espanyols o els tsars de Rússia que deriven de l'escut dels emperadors romans d'Orient. En l'heràldica, l'àguila de Sant Joan és una àguila real esbalaïda, de sable, nimbada d'or, becada i armada de gules.
Una de les adopcions heràldiques més conegudes de l'àguila de Sant Joan és la que en feu Isabel la Catòlica com a suport al seu escut d'armes personal, i més tard adoptat també pel seu marit Ferran II d'Aragó. L'adopció rau en la gran devoció que tenia vers l'Evangelista i és anterior a la seva proclamació com a reina. També l'empraren la reina Maria I d'Anglaterra i el seu marit Felip II de Castella com a monarques d'Anglaterra, figurant l'àguila de Sant Joan com un dels suports de l'escut al costat del lleó anglès, ja que es van reunir en aquest les armes dels dos esposos. Amb anterioritat al regne d'Anglaterra l'àguila de Sant Joan ja havia estat utilitzada com a suport en les armes que van pertànyer a Caterina d'Aragó, mare de la reina Maria, com a reina consort d'Anglaterra.
* Escut d'armes dels Reis Catòlics
* Escut d'armes dels Reis Catòlics al saló del tron de l'Alcàsser de Segòvia
* L'àguila de Sant Joan com un dels suports de l'escut d'armes de Maria I d'Anglaterra al costat del lleó anglès
* L'àguila de Sant Joan i les armes de Ferran II d'Aragó en la compilació de les Constitucions de Catalunya de 1494

## Referències

* ↑ VV. AA., Isabel la Católica en la Real Academia de la Historia, Real Academia de la Historia, 2004. ISBN 9788495983541. Cfr. per a l'heràldica d'Isabel i Ferran les pàgs. 72 i ss.
* ↑ Francisco Olmos, José María de. Las primeras acuñaciones del príncipe Felipe de España (1554-1556): Soberano de Milán Nápoles e Inglaterra, pp. 158-162.
# Àguila negra

L'àguila negra (Ictinaetus malayensis) és un ocell rapinyaire de la família dels accipítrids (Accipitridae) i únic membre del gènere Ictinaetus Blyth, 1843. Viu en hàbitats amb arbres de la zona indomalaia, des del nord del Pakistan, a través de l'Índia, el sud de la Xina i el sud-est asiàtic fins a les Moluques. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.
Resulta distintiu el seu plomatge negre, molt contrastat amb el groc de les potes i la cera del bec.

## Referències

* ↑ «Àguila negra». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 desembre 2022 (català)
* ↑ «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors» (en anglès). IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022. [Consulta: 30 novembre 2022].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 273. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Black Eagle. Ictinaetus malaiensis» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 7 novembre 2022].
# Àlgebra de Witt

En matemàtiques, l'àlgebra de Witt complexa, que porta el nom d'Ernst Witt, és l'àlgebra de Lie de camps vectorials meromòrfics definits a l'esfera de Riemann que són holomòrfiques excepte en dos punts fixos. També és la complexificació de l'àlgebra de Lie de camps vectorials polinomials en un cercle, i l'àlgebra de Lie de derivacions de l'anell C [z, z$^{−1}$].
Hi ha algunes àlgebres de Lie relacionades definides sobre camps finits, que també s'anomenen àlgebres de Witt.
L'àlgebra complexa de Witt va ser definida per primera vegada per Élie Cartan (1909), i els seus anàlegs sobre camps finits van ser estudiats per Witt als anys trenta.

## Base

Una base per a l'àlgebra de Witt ve donada pels camps vectorials $L_{n}=-z^{n+1}{\frac {\partial }{\partial z}}$, per n in $\mathbb {Z}$.
El parèntesi de Lie de dos camps vectorials bàsics ve donat per
$[L_{m},L_{n}]=(m-n)L_{m+n}.$
Aquesta àlgebra té una extensió central anomenada àlgebra de Virasoro que és important en la teoria de camps conformals bidimensionals i en la teoria de cordes.
Tingueu en compte que restringint n a 1,0,-1, s'obté una subàlgebra. Prenent el camp dels nombres complexos, això és només l'àlgebra de Lie ${\mathfrak {sl}}(2,\mathbb {C} )$ del grup Lorentz $\mathrm {SO} (3,1)$. Sobre els reals, és l'àlgebra sl (2,R) = su (1,1). Per contra, su (1,1) és suficient per reconstruir l'àlgebra original en una presentació.

## Sobre camps finits

Sobre un camp k de característica p > 0, l'àlgebra de Witt es defineix com l'àlgebra de Lie de derivacions de l'anell
k [z]/z$^p$
L'àlgebra de Witt s'estén per L $_m$ per a − 1 ≤ m ≤ p − 2.

## Referències

* ↑ «[https://www.maths.ed.ac.uk/~s2114179/glams_presentation The Witt algebra Lie algebras Enveloping algebras Big enveloping algebras The Witt algebra, Lie algebras and enveloping algebras]» (en anglès). [Consulta: 30 juliol 2024].
* ↑ «On generalized Witt algebras in one variable» (en anglès). [Consulta: 30 juliol 2024].
* ↑ «Witt Groups» (en anglès). [Consulta: 30 juliol 2024].
* ↑ «Relationship between the Witt algebra and vector fields on the circle» (en anglès). [Consulta: 30 juliol 2024].
# Àloe africà

L'àloe africà és una espècie del gènere Aloe.

## Característiques

Té forma arbustiva, arriba als 2 metres d'alçada (excepcionalment els 4 m). Les fulles, com tots els àloes, es disposen en rosetes: són de color gris-verdós, lanceolades, carnoses i amb els marges armats amb dents rogenques; fan 65 cm de longitud.
La tija floral sorgeix en una inflorescència simple, que conté un ram, en què es reuneixen les flors de color taronja; aquestes fan 55 mm de longitud i són llargues i corbades. El fruit es presenta en una càpsula dehiscent que tanca moltes llavors que es dispersen amb el vent.
El principal període de floració n'és de juliol a setembre, però s'han vist florir en altres moments de l'any també.

## Distribució i hàbitat

Habita zones de Sud-àfrica i les Illes Canàries.
Aloe africana habita en l'espessa vegetació del riu Bushveld Gamtoos cap a l'est, fins a Port Alfred, és comuna en els districtes de Uitenhage i Port Elizabeth.

## Taxonomia

El gènere fou descrit per Philip Miller en Gard. Dict., ed. 8. n. 4. 1768.

### Etimologia

Vegeu: Àloe.
africana: epítet geogràfic que al·ludeix a la seua localització al continent africà.

### Sinonímia

* Aloe perfoliata var. africana (Mill.) Aiton, Hort. Kew. 1: 466 (1789).
* Pachidendron africanum (Mill.) Haw., Saxifrag. Enum. 2: 36 (1821).
* Aloe pseudoafricana Salm-Dyck, Verz. Art. Aloe: 31 (1817).
* Aloe angustifolia Haw., Suppl. Pl. Succ.: 47 (1819).
* Pachidendron angustifolium (Haw.) Haw., Saxifrag. Enum. 2: 38 (1821).
* Aloe bolusii Baker, J. Linn. Soc., Bot. 18: 179 (1881).

## Referències

* ↑ Datos en Suculents
* ↑ «Aloe africana». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 25 març 2013].
* ↑ «Aloe africana». Royal Botanic Gardens, Kew: World Checklist of Selected Plant Families. [Consulta: 23 desembre 2009].

## Bibliografia

* Bailey, L.H. & I.Z. Bailey. 1976. Hortus Third i–xiv, 1–1290. MacMillan, New York.
* Gibbs Russell, G. I., W. G. M. Welman, I. Retief, K. L. Immelman, G. Germishuizen, B. J. Pienaar, M. Van Wyk & A. Nicholas. 1987. List of species of southern African plants. Mem. Bot. Surv. S. Africa 2(1–2): 1–152(pt. 1), 1–270(pt. 2).
# Àmia

L'àmia (Amia calva) és una espècie primitiva de peix holosti, l'únic representant viu de l'ordre Amiiformes, que a la fi del Mesozoic van arribar a abundar en les aigües del món; per això se'l considera un fòssil vivent. Viu a pròpia d'Amèrica del Nord. Té una bufeta natatòria que pot actuar com a pulmó.

## Característiques

El seu cos és ample i el seu color verd clar gairebé groc. Els mascles posseeixen a cada costat de la cua i per davant d'aquesta, una taca negra gran envoltada per un cercle taronger o groc; les aletes dels mascles es tornen verds durant l'època de l'aparellament. Pot arribar a mesurar a prop d'un metre i aconseguir un pes de sis quilograms, però aquestes són xifres d'exemplars excepcionals, ja que la mesura i pes normal d'aquests peixos és menor.

## Història natural

Viu usualment en llacs i estanys, i construeix els seus nius arrencant amb les dents plantes aquàtiques, la qual cosa deixa uns buits circulars en el llot, on les femelles dipositen els seus ous. Després al mascle fecunda aquests ous i els cuida zelosament, lluitant contra qualsevol intrús que s'aproximi a ells. Quan neixen, els alevins romanen estretament agrupats, i el mascle adult prossegueix la seva labor de vigilància fins que aconsegueixen entre set i deu centímetres de longitud. A vegades les cries d'un sol niu comprenen a prop d'un miler d'individus.
La principal característica d'aquest peix és poder respirar l'aire atmosfèric; per a això ascendeix amb freqüència a la superfície i aspira unes alenades de l'exterior, que arriba a la bufeta natatòria, que està proveïda de nombrosos vasos sanguinis i fa la funció de pulmó, permetent-li així resistir fins a vint-i-quatre hores fora de l'aigua. També és peculiar l'estructura de la seva columna vertebral, així com la de les seves aletes parells, que la diferencien dels restants peixos ossis.

## Referències

* ↑ «fishbase:Amiacalva». [Consulta: 11 novembre 2019].
# Ànec arbori de capell

L'ànec arbori de capell (Dendrocygna arcuata) és una espècie d'ocell de la família dels anàtids (Anatidae), que habita llacunes, pantans i praderies empantanegades a les illes majors de la Sonda (Borneo, Sumatra incloent illes properes com ara Nias, Java), Sulawesi amb les Talaud, illes menors de la Sonda (Bali, Flores, Sumba, Roti, illa de Timor), Filipines, Nova Guinea, Nova Bretanya, Austràlia septentrional des d'Austràlia Occidental, cap a l'est, fins al nord de Queensland. Extint a Nova Caledònia i Fiji.

## Referències

* ↑ «Ànec arbori de capell». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2023(català)
# Ànec arlequí

L'ànec arlequí (Histrionicus histrionicus) és una espècie d'ànec bussejador de la família dels anàtids (Anatidae). És l'única espècie del gènere Histrionicus.

## Morfologia

* És un petit ànec que fa 38 - 45 cm de llargària, amb un pes de 590 – 726 g els mascles i 500 – 590 g les femelles.
* Bec curt i molt fosc.
* El mascle en època nupcial té un el plomatge gris blavós fosc que de lluny sembla negre, amb els flancs marrons i taques i ratlles blanques al cap, coll i pit. En plomatge d'eclipsi és semblant a la femella, si no fos pel color fosc per sobre, i la manca de color blanc al pit.
* La femella és de color marró fosc uniforme amb el pit blanc, dues taques blanques davant dels ulls i una més nítida darrere.

## Hàbits

Sovint s'agrupen en grans bandades que es mouen simultàniament. Neda graciosament sacsejant constantment el cap. Durant les immersions als corrents ràpids, obri les ales per mantenir l'equilibri. També pot caminar sobre el fons rocós.

## Alimentació

A Islàndia, s'alimenten d'insectes i larves i pupes de mosques. Durant l'hivern també s'alimenten de crustacis i mol·luscs. Obtenen l'aliment bussejant.

## Reproducció

En general són ocells gregaris que es dispersen durant la temporada de cria, si bé les densitats poden ser relativament altes (10 parelles per km de ribera) en hàbitats especialment faborables. No defenen un territori però limiten llur activitat a un tram concret del riu. Els adults utilitzen per niar la mateixa secció de riu any rere any.
Es reprodueixen a l'edat de dos anys. Hi ha poques dades sobre els nius, però sembla que els fan a terra sota arbusts, arbres trencats o cavitats de les roques. Els nius són construïts per les femelles, que els col·loquen a menys de cinc metres de l'aigua.
La femella pon 3 – 7 ous amb una freqüència d'un cada 2 - 4 dies. La incubació comença en pondre l'últim ou i dura uns 28 dies. Els pollets són nidífugs des del naixement.
El mascle abandona el niu al començ de la incubació, i és la femella qui s'encarrega de la cura dels pollets.

## Hàbitat i distribució

Habita en corrents a boscos de muntanya, també a tundra i durant la migració en grans llacs i a la costa. Cria al vessant atlàntic del Canadà, Quebec, Labrador, i probablement altres llocs, però és més freqüent a l'occident del continent, on arriba des d'Alaska fins a Califòrnia. També nia a Islàndia, Groenlàndia i Àsia nord-oriental. Com a divagants arriben fins a la Gran Bretanya, Escandinàvia, Alemanya, França i Itàlia.

## Sistemàtica

No s'han reconegut subespècies. Les poblacions de l'Atlàntic i del Pacífic són molt semblants, si bé sembla que aquests últims tendeixen a ser lleugerament majors.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 Les Oiseaux nicheurs du Québec: Atlas des oiseaux nicheurs du Québec méridional, Association québécoise des groupes d'ornithologues, Société québécoise de protection des oiseaux, Service canadien de la faune, Environnement Canada, région du Québec, 1995
* ↑ Distribució i moviments migratoris a GROMS Rev. 15-02-2011
# Ànec de Laysan

L'ànec de Laysan (Anas laysanensis) és una espècie d'ocell de la família dels anàtids (Anatidae) que habita llacunes i matolls espessos de l'illa de Laysan, a les Hawaii.
# Ànec de crinera

L'ànec de crinera (Chenonetta jubata) és un ocell aquàtic de la família dels anàtids (Anàtids) que pot ser albirat per la major part d'Austràlia. És l'única espècie viva del gènere Chenonetta, si bé és coneguda una altra, extinta en època històrica.

## Morfologia

* Fan 45 - 51 cm de llargària, amb l'aspecte d'una oca petita.
* Mascle de color gris amb el cap de color marró fosc i el bec tacat.
* Femella també gris amb una ratlla blanca per sobre de l'ull i altra per sota, i les parts inferiors clapejades.
* Ambdós sexes tenen ales grises amb primàries negres i mirall blanc.

## Hàbitat i distribució

S'ha beneficiat enormement de l'agricultura i la creació de preses. El seu hàbitat inclou aiguamolls amb alguns arbres, pantans, boscos oberts i pastures del continent australià.

## Reproducció

Fan els nius en cavitats als arbres, on ponen 9 – 11 ous de color blanc-crema, semblants als de l'ànec mandarí. La femella els cova, mentre el mascle roman en guàrdia. Una vegada que els ànecs estan a punt per deixar el niu, la femella vola a terra i els aneguets es llancen per seguir als seus pares. Els mascles romanen amb els aneguets i la femella.

## Alimentació

Aquest ànec s'alimenta d'herba i llavors, pasturant fora de l'aigua, cosa inusual entre els ànecs.

## Referències

* ↑ Tennyson, A. & Martinson, P. (2006) Extinct Birds of New Zealand Te Papa Press,Wellington ISBN 978-0-909010-21-8
* 1 2 Pizzey, Graham; Knight, Frank (1997). Field Guide to the Birds of Australia. Sydney, Australia: HarperCollinsPublishers. p. 111. ISBN 0 207 18013 X
# Ànec de l'illa de Maurici

L'ànec de l'illa de Maurici (Anas theodori) és un ocell extint de la família dels anàtids (Anatidae) que habitava lilla de la Reunió i la de Maurici.
# Potcoava

Potcoava és una ciutat del comtat d'Olt, Muntènia (Romania). La ciutat administra quatre pobles: Potcoava-Fălcoeni, Sinești, Trufinești i Valea Merilor.
Segons el cens de 2011, Potcoava té 5743 habitants, mentre que el 2002 tenia 6111 habitants. La majoria de la població la formen romanesos (87,65%), amb una minoria de gitanos (7,23%); el 5,08% de la població no declara el seu origen ètnic. La majoria dels habitants són de religió cristiana ortodoxa romanesa (93,47%).

## Referències

* ↑ «Recensământul Populației și al Locuințelor 2002 - populația unităților administrative pe etnii». Kulturális Innovációs Alapítvány (KIA.hu - Fundația Culturală pentru Inovație). Arxivat de l'original el 2013-10-14. [Consulta: 6 agost 2013].
* 1 2 Rezultatele finale ale Recensământului din 2011: «Tab8. Populația stabilă după etnie – județe, municipii, orașe, comune». Institutul Național de Statistică din România, iulie 2013. Arxivat de l'original el 2016-01-18. [Consulta: 5 agost 2013].
# (147) Protogènia

Protogeneia és l'asteroide núm. 147 de la sèrie. Fou descobert el 10 de juliol del 1875 a Viena per en Lipót Schulhof (1847-1921), i fou el seu únic descobriment. Fou anomenat per Karl Ludwig von Littrow (1811-1877). És un asteroide gran del cinturó principal, de superfície fosca i probablement de composisició primitiva de carboni. El seu nom es deu a Protogènia, una de les filles del rei Erecteu de la mitologia grega. El 28 de maig del 2002, a Texas, s'informà d'una ocultació d'estrella per part de Protogeneia.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 16 octubre 2023].
* ↑ Afirmat a: JPL Small-Body Database.
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 24 gener 2024].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 8 gener 2025].
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 4 novembre 2024].
# Psilotàcies

Les psilotàcies (Psilotaceae) són una família de plantes vasculars sense llavors, com totes les altres pteridòfites, l'única de l'ordre Psilotales. Inclou només 12 espècies.

## Característiques

Totes les Psilotaceae tenen en comú que són plantes vasculars sense fulles i sense arrels, però si rizoides amb fongs simbiòtics (micorrizes).

## Taxonomia

La família Psilotaceae conté dos gèneres, Psilotum i Tmesipteris. Aquests dos gèneres són molt diferents i en temps passats Tmesipteris (que pot semblar que tenen fulles, però realment són fil·loclades o tiges aplanades) estava ubicat dins la seva pròpia família, Tmesipteridaceae, però les classificacions actual coincideixen en situar-lo en la família Psilotaceae.
Les relacions de Psilotaceae no són clares, en part perquè aquestes plantes no tenen arrels o veritables fulles però els estudis moleculars suggereixen una relació amb les falgueres de la família Ophioglossaceae.

## Distribució

El gènere, Psilotum, consta de petits arbusts dels tròpics secs (amb el nom comú en anglès de "whisk ferns"). L'altre gènere, Tmesipteris, és un epífit d'Austràlia, Nova Zelanda i Nova Caledònia.

## Referències

* 1 2 PPG I «A community-derived classification for extant lycophytes and ferns». Journal of Systematics and Evolution, 54, 6, 2016, p. 563–603. DOI: 10.1111/jse.12229.
* ↑ «The number of known plants species in the world and its annual increase». Phytotaxa. Magnolia Press, 261, 3, 2016, p. 201–217. DOI: 10.11646/phytotaxa.261.3.1.
* ↑ K. U. Kramer. «Psilotaceae». A: The Families and Genera of Vascular Plants. I. Berlin: Springer Verlag, 1990, p. 22. ISBN 3-540-51794-4.
* 1 2 Smith, Alan R.; Kathleen M. Pryer, Eric Schuettpelz, Petra Korall, Harald Schneider, & Paul G. Wolf «A classification for extant ferns» (PDF). Taxon, 55, 3, 2006, pàg. 705–731. DOI: 10.2307/25065646. JSTOR: 25065646.

## Enllaços externs

* Introduction to the Psilotales
# Berta Marsé Hoyas

Berta Marsé Hoyas (Barcelona, 1969) és escriptora, filla de l'escriptor Juan Marsé.
És escriptora de narrativa. Anteriorment havia sigut analista de guions i lectora de diverses editorials. Filla de l'extremenya Joaquina Hoyas i de l'escriptor català Juan Marsé, quan va acabar l'ensenyament secundari va començar a treballar en diferents produccions cinematogràfiques nacionals, en els equips de direcció i producció entre 1987 i 1993, i també en televisió i publicitat. A partir de 1996 va treballar en el sector cinematogràfic com a analista de guions per a diverses productores com Lola Films i Oberon Cinematogràfica i en l'àmbit editorial com a lectora emetent informes per a diferents editorials com Planeta, Tusquets o Alfaguara. També ha col·laborat amb algunes revistes i suplements dominicals publicant articles d'opinió. Els seus contes han estat inclosos en diverses antologies i han aparegut en revistes com a Eñe i Turia o en el diari El País, en el qual també ha col·laborat com a articulista.
La seva producció literària està centrada en el conte o relat curt, la majoria amb protagonistes femenines i amb un to humorístic. El diàleg extens i col·loquial entre els personatges sol ser element fonamental dels seus relats, que també inclouen habitualment elements de sorpresa o estupor que es revelen a partir d'una successió de malentesos i equívocs.

## Premis i distincions

* 2004 XXI Edició del premio de relatos Gabriel Aresti, amb el conte La tortuga

## Obres

* En jaque, Madrid, Editorial Anagrama, 2006.
* Fantasías animadas, Madrid, Editorial Anagrama, 2009.

### Obres col·lectives

* Paso doble. Junge spanische literatur. Berlín, Instituto Cervantes de Berlín, 2008. Antologia de relats traduïts a l'alemany.
* Perros, gatos i lemures. Los escritores y sus animales, Madrid, Editorial Errata Naturae, 2011. Antologia de contes
* Barcelona, Madrid, Editorial La Fàbrica, 2014. Fotografies històriques. Textos de Berta Marsé i Javier Velasco.

## Referències

* ↑ Alonso de la Torre, J. R. «Juan Marsé en Extremadura» (en castellà). Hoy, 31-03-2021. [Consulta: 2 març 2025].
* ↑ «Marsé, Berta». [Consulta: 19 juliol 2020].
* ↑ De puño & letra. Entrevista: Berta Marsé. 23 junio 2010
# Antoni Tarabini-Castellani Cabot

Antoni Tarabini-Castellani Cabot (Palma, 1940) és un polític i sociòleg mallorquí.
El seu pare era un aviador italià de l'exèrcit de Mussolini que va anar a Mallorca per donar suport al bàndol franquista. Es llicencià en filosofia a la Universitat Pontifícia de Sant Cugat del Vallès (1964), i en teologia a la Universitat Gregoriana de Roma. El 1959 professà de jesuïta. A Cornellà, gràcies a Joan Garcia Nieto va entrar en contacte amb "Cristians pel Socialisme". El 1970 abandonà l'ordre. Retornat a Mallorca col·laborà amb Paco Obrador, ex-sacerdot, implicat també en el moviment sindical i polític. El 1971 formà part de Bandera Roja i, el 1973, del Partit Comunista d'Espanya. El 1973 fundà el Gabinet d'Estudis Turístics i Socioeconòmics i de Mercat (GADESO) del qual és director. El 1975 va ser detingut per la policia franquista. Va ser un dels fundadors del Partit Socialista de les Illes (1976) i el 1977 va esser candidat a senador per Unitat Socialista. Passà a formar part del PSOE i fou candidat a batle de Calvià per aquest partit en les eleccions municipals de 1979. La seva adscripció política dins el PSOE ha estat més aviat la del sector oficialista i un tant reticent a l'adopció de banda del PSOE d'un perfil propi per a les Balears. Va ser assessor del Ministeri de Turisme. Posteriorment, va ser regidor de Turisme, Transports i Circulació de l'Ajuntament de Palma. Ha col·laborat en publicacions com Cort, el Día del Mundo, Diario de Mallorca i LLuc, a més de participar en diferents programes de ràdio i televisió. La Fundació GADESO segueix activa i publica els "Quaderns Gadeso". Ha rebut la Medalla d'Or de la ciutat de Palma.

## Referències

* ↑ Payeras, Miquel «En la Transició es va fer el que es podia fer». El Temps, 30-07-2018.
* ↑ «Tarabini-Castellani Cabot, Antoni». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 17. Palma: Promomallorca, p. 117. ISBN 84-8661702-2.