OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Arxiu Municipal de Castelló d'Empúries

L'Arxiu Municipal de Castelló d'Empúries (AMCE) és un [arxiu] públic de titularitat municipal adscrit a l'Ajuntament de Castelló d'Empúries i integrat al Sistema d'Arxius de Catalunya (SAC). Es troba a la planta baixa de l'edifici de l'Ajuntament, antic convent de Sant Domènec. L'Arxiu Municipal de Castelló d'Empúries conserva documents de procedència diversa i amb diferents suports. A banda de la documentació del mateix ajuntament, es poden consultar fons i col·leccions cedides per particulars, empreses i associacions, com també documents judicials, notarials i diverses col·leccions d'imatges, plànols i cartells. Aquests documents els trobem classificats en un Quadre d'organització de fons i col·leccions.

## Fons comtat d'Empúries

Entre els fons que es conserven a l'Arxiu Municipal en destacaríem el del comtat d'Empúries (anys 949-1760). Va ser lliurat, en suport microfilm, el 2001 després de la signatura d'un conveni entre el Departament de Cultura de la Generalitat i la Fundación Casa Ducal de Medinaceli. El conveni ha permès posar a l'abast dels investigadors el patrimoni documental relatiu a les cases nobiliàries més representatives de la Catalunya medieval i dels primitius comtats catalans sobirans que disposava l'esmentada fundació. Pel que respecte al comtat d'Empúries i Peralada, el fons està format per 11.058 unitats documentals. Actualment es poden consultar en suport digital. L'origen d'aquest arxiu es remunta al segle xi, quan Ponç I d'Empúries feu reunir els documents que fins aleshores havien estat produïts en el seu territori i els feu dipositar al castell de Quermançó.

## Bibliografia

* COMPTE FREIXANET, Albert. Un inventari de l'arxiu de Castelló d'Empúries de mitjans del segle XVIII. Annals de l'Institut d'Estudis Empordanesos. Núm. 20, Figueres, 1987. (p. 173-228)
* LARIOS, Juan J. La demarcació de Girona. Origen de l'Arxiu Ducal de Medinaceli, Revista de Girona. Núm. 227, Girona, novembre-desembre 2004.(p. 60-64)
* ROIG SIMON, Marisa. "Arxiu municipal de Castelló d'Empúries", Guia dels arxius històrics de Catalunya, col. Arxius i documents, núm. 8. Generalitat de Catalunya. Departament de cultura i mitjans de comunicació, Barcelona, 2007. ISBN 978-84-393-7568-5
* ROIG SIMON, Marisa. L'arxiu dels comtes d'Empúries, un origen mil·lenari,Revista de Girona. Núm. 227, Girona, novembre-desembre 2004. (p. 70-72)
* ROIG SIMON, Marisa. La digitalització de l'arxiu d'imatges, Villa Castilionis. Núm. 3, Castelló d'Empúries, 1997. (p. 59-64)
* ROIG SIMON, Marisa. Memòria de l'Arxiu Municipal, 1987-1992, Villa Castilionis. Núm. 0, Castelló d'Empúries, 1993. (p. 24-38)
* TEIXIDOR FA, Miquel. El fons documental de l'Arxiu del Grup Cultural Comtat d'Empúries: les monges del convent de Santa Clara de Castelló,El Salner. Núm. 2, Castelló d'Empúries, 1996. (p. 91-104)
* TEIXIDOR FA, Miquel. El fons documental de l'arxiu del Grup Cultural Comtat d'Empúries: els pares dominics de Castelló d'Empúries,El Salner. Núm. 3, Castelló d'Empúries, 1997. (p. 134-145)
# Bogos (ahlon)

Els bogos (o ahlons) són els membres d'un grup ètnic de la regió dels Altiplans de Togo que parlen la llengua igo. En aquest país hi ha 6.500 bogos. El seu codi ètnic és NAB59b i el seu ID de grup ètnic és 10325.
Els bogos viuen a la zona de l'aldea Sassanou, al cantó de Bogo-Ahlon, a la prefectura d'Apeyeme, a la regió dels Altiplans de Togo, a prop de la frontera amb Ghana.

## Religió

El 85% dels bogos són cristians i el 15% creuen en religions africanes tradicionals. El 60% dels bogos cristians són protestants i el 40% pertanyen a esglésies cristianes independents. El 13% dels bogos cristians són evangelistes.

## Referències

* ↑ «igo, language of Togo». ethnologue. [Consulta: 9 febrer 2015].
* 1 2 «Language: Igo». joshuaproject. [Consulta: 9 febrer 2015].
* ↑ «etnicity: bogo, ahlon in Togo». joshuaproject. [Consulta: 9 febrer 2015].
* ↑ «Geography. Bogo, Ahlon in Togo». joshuaproject. [Consulta: 9 febrer 2015].
* ↑ «Mapa lingüístic de Togo. Vegeu la llengua igo, el número 33». ethnologue. [Consulta: 9 febrer 2015].
* ↑ «Religion. Bogo, Ahlon in Togo» (en anglès). joshuaproject. [Consulta: 9 maig 2015].
# Jovanotti

Jovanotti (Roma, 27 de setembre de 1966) és un cantautor, raper i discjòquei italià. Es va tornar famós a finals dels anys vuitanta, llançat per Claudio Cecchetto. Tot i que al principi estava més inclinat cap al rap, va anar canviant gradualment d'estil apropant-se cap al model de la world music (sempre interpretada en clau hip-hop i funky). A aquesta evolució musical li correspon una mutació dels textos de les seves cançons, que, en el transcurs dels anys, tendeixen a tocar temes sempre més filosòfics, religiosos i polítics, més típics de l'estil dels cantautors italians.
Paral·lelament augmenta també el seu compromís social i polític. És un pacifista actiu, que ha col·laborat sovint amb diferents institucions com ara Emergency, Amnistia Internacional, etc. Va contribuir a les protestes a favor de la cancel·lació del deute durant la dècada del 1990 i més recentment als moviments "Sense Excuses" i Make Poverty History, participant en el Live 8.

## Biografia

Lorenzo Cherubini va néixer a Roma el 27 setembre 1966, fill de Mario Cherubini (1934-2015) i Viola Cardinali (1935-2010). És el tercer de quatre germans. De família toscana originària de Cortona, a la província d'Arezzo, durant la seva infantesa i se li ha atorgat la ciutadania honorífica d'aquesta ciutat.
A Roma va estudiar al liceo Malpighi. El 6 setembre de 2008 es va casar a Cortona, en l'església de Santa Maria Nova, amb Francesca Valiani. Tenen una filla, Teresa, nascuda el 13 desembre 1998, a qui Jovanotti va dedicar la cançó "Per te".

## Discografia

* 1988 – Jovanotti for President
* 1989 – La mia moto
* 1990 – Giovani Jovanotti
* 1991 – Una tribù che balla
* 1992 – Lorenzo 1992
* 1994 – Lorenzo 1994
* 1997 – Lorenzo 1997 - L'albero
* 1999 – Lorenzo 1999 - Capo Horn
* 2002 – Lorenzo 2002 - Il quinto mondo
* 2005 – Buon sangue
* 2008 – Safari
* 2011 – Ora
* 2015 – Lorenzo 2015 CC.
* 2017 - Oh, vita!

## Referències

* ↑ «mn0000832982». Allmusic.
* ↑ «Jovanotti» (en italià). Ministero dei beni e delle attività culturali e del turismo. [Consulta: 8 agost 2015].
* ↑ «Jovanotti il pacifista». Il foglio. Arxivat de l'original el 11 de setembre 2014. [Consulta: 8 agost 2015].
* ↑ «Musicalnews.com: Jovanotti - Lorenzo Cherubini ospite Domenica 8 giugno dei giovani redattori di Screensaver su Rai Tre». Arxivat de l'original el 2015-02-24. [Consulta: 1r novembre 2015].
# Piranosa

Piranosa és un terme genèric per a referir-se als carbohidrats que tenen una estructura química que inclou un anell de sis àtoms que consta de cinc carbonis i un oxigen. L'anell de piranosa és format per la reacció del grup d'alcohol de C₅ d'un monosacàrid amb el seu aldehid de C$_1$ que forma un hemiacetal intramolecular. El nom es deriva de la seva similitud química amb el piran que també té un heterocicle amb oxigen.

## Referències

* ↑ Stryer, Lubert L.; Berg, Jeremy M.; Tymoczko, John L. Bioquímica. Reverte, 2020-01-10, p. 307. ISBN 978-84-291-9368-8.
* ↑ «piranosa | enciclopèdia.cat». [Consulta: 16 gener 2022].
# Corts de València (1286)

Les Corts de València de 1286, Corts Generals del regne de València, foren convocades per Alfons el Franc, a petició de l'estament ciutadà, primerament, per al 6 de juny, endarrerides després a l'1 de novembre, i finalment avançades al 15 de setembre, quan es van celebrar.
Foren convocades les localitats de València, Morella, Borriana, Dénia, Morvedre, Llíria, Cullera, Alzira, Xàtiva, Ontinyent, Gandia i Cocentaina, i 32 nobles del regne, encapçalats per Ximén de Urrea.
Iniciades el 15 de setembre, sis dies després el rei abandona precipitadament les Corts una vegada aconseguit el subsidi de les viles reials de 153.000 sous però sense haver-hi confirmat els furs, per no enfrontar-se amb els nobles aragonesos i per a solucionar certs problemes urgents amb els nobles catalans. Mou cap a Catalunya, i a Borriana estant, els representants de l'estament ciutadà li demanen la confirmació dels furs, els quals ratifica mitjançant la publicació d'un privilegi, el 22 de setembre, a canvi de no paralitzar el subsidi concedit. La participació del braç reial creix en importància, i també participa la noblesa quan es deslliga dels interessos pròpiament aragonesos, i l'església entra a poc a poc.

## Referències i notes

* 1 2 López Elum 2001: p. 87.
* ↑ Romeu Alfaro 1989: p. 57.
* ↑ Aureum Opus 1515: fol. 36v-37r (Privilegia Alfonsi primi, cap. II)
* ↑ En dita confirmació participen representants de València, Xativa, Ontinyent, Bocairent, Morvedre, Dénia, Alzira, Cocentaina, Morella, Cervera, Peníscola, Alcoi i Alpont (Ribelles 1810: pp. 50-51)
* ↑ López Elum 2001: pp. 87-88.
* ↑ Febrer Romaguera 2004: pp. 684-685.
* ↑ Baydal Sala 2011: pp. 226-227.
* ↑ Romeu Alfaro 1989: p. 14.

## Bibliografia

* Baydal Sala, Vicent. Els fonaments del pactisme valencià: Sistemes fiscals, relacions de poder i identitat col·lectiva al regne de València (c. 1250 - c. 1365). Vol. I. Barcelona: Universitat Pompeu Fabra, 2011 (Tesi doctoral) [Consulta: 6 maig 2013].
* Febrer Romaguera, Manuel V «El parlamentarismo pactista valenciano y su procedimiento foral de reparación de «agravis i contrafurs»» (en castellà). Anuario de Estudios Medievales, Vol. 34, núm. 2, 2004, pp. 667-712. DOI: 10.3989/aem.2004.v34.i2.167. ISSN: 0066-5061 [Consulta: 19 abril 2013].
* López Elum, Pedro. Los orígenes de los Furs de València y de las Cortes en el siglo XIII (en castellà). València: Biblioteca Valenciana, 2001. ISBN 84-482-2549-X [Consulta: 19 abril 2013].
* Ribelles, Bartolomé. Memorias histórico-críticas de las antíguas Cortes del Reyno de Valencia (en castellà). Valencia: se hallará en la librería de Miguel Domingo, 1810 [Consulta: 19 abril 2013].
* Romeu Alfaro, Sylvia; Aguiló Lúcia, Lluís. Les Corts valencianes. València: Corts Valencianes. Presidència, 1989. ISBN 84-7579-776-8.

## Fonts

* Aureum opus regalium priuilegiorum ciuitatis et regni Valentie cum historia cristianissimi Regis Jacobi ipsius primi conquistatoris (en llatí i català). Impressumque in nobili ac magnifica civitate Valencie: arte et industria humilis Didaci de Gumiel, 1515 [Consulta: 2 maig 2013].
# Balbagathis agrestis

Balbagathis agrestis és una espècie d'insecte dípter pertanyent a la família dels psicòdids.

## Descripció

* El mascle fa 1,05 mm de llargària a les antenes (0,83-0,90 en el cas de la femella), mentre que les ales li mesuren 1,58 de longitud (1,43-1,68 la femella) i 0,60 d'amplada (0,53-0,63 la femella).
* La femella presenta, a la placa subgenital, lòbuls apicals petits amb moltes espines llargues.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: la Guaiana Francesa.

## Referències

* ↑ Quate, 1996. Rev. Biol. Trop., 44 (Supplement 1), agost: 31. Vol. 10, pàg. 134.
* ↑ uBio (anglès)
* 1 2 3 Laurence W. Quate i Brian V. Brown, 2004. Revision of Neotropical Setomimini (Diptera: Psychodidae: Psychodinae). Contributions in Science, núm. 500, pàgs. 1–117. Natural History Museum of Los Angeles County. «PDF».
* 1 2 Catalogue of Life (anglès)
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Global Species Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
# Pere Bosch i Soldevila

Pere Bosch i Soldevila (Igualada, 16 de febrer de 1824 – 10 de gener de 1890), conegut com a l'Apotecari Sord, va ser un farmacèutic i publicista català.
Bosch era farmacèutic, fill de l'apotecari del carrer de l'Argent d'Igualada, i tenia inquietuds culturals i socials. Era un home progressista que lluitava per millorar les condicions econòmiques i socials de la seva ciutat, sobretot en dos aspectes: la construcció de la línia de ferrocarril fins a Sant Sadurní d'Anoia i la fundació i la consolidació de l'Ateneu Igualadí de la Classe Obrera. Les tertúlies a la rebotiga de la farmàcia reunien els intel·lectuals locals i allà es va gestar la fundació d'El Eco de Igualada (1863).
Gran afeccionat a la literatura, escrivia poesies i utilitzava indistintament el català i el castellà. A més de fundar i dirigir El Eco de Igualada (1863-1866 i 1868-1869), va col·laborar en altres periòdics locals com El Eco del Noya (1877-1880), La Colmena de Igualada (1880-1882) i Lo Renaixement (1884-1886). Carner en va dir: Pedro Bosch escribió muchísimo y una de sus más ahincadas campañas fué en pro del proyectado ferrocarril Igualada-San Sadurní, que fracasó, a pesar de que las obras se iniciaron con gran solemnidad y ilusión. Era una época de acusada decadencia y el periódico trabajó tesoneramente para levantar los espíritus harto decaidos y superar la abulía imperante en las clases dirigentes. Autor d'Un pomét de pensaménts (1880).
La seva implicació amb la ciutat no va ser només literària sinó que va ocupar diversos càrrecs en la política municipal, entre els quals el d'administrador de l'Hospital d'Igualada, regidor i primer tinent d'alcalde de l'ajuntament des de l'any 1861, membre de la Junta Local d'Instrucció Pública i de la comissió per a fer la làpida de fills il·lustres de la ciutat. També va ser el sisè president de l'Ateneu Igualadí, nomenat l'any 1879.
A Igualada hi ha un carrer, al pla de la Massa, que porta el seu nom.

## Referències

* ↑ Bisbal, M. Antònia i M. Teresa Miret. Diccionari biogràfic d'igualadins. Barcelona: Rafael Dalmau, 1986, p. 40.
* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. 2 vol.. ISBN 84-500-9021-0.
* ↑ Carner Borràs, Antoni «Los "grandes" del periodismo igualadino». Igualada, 1152, 01-02-1964, pàg. 3.
# Institut Internacional de la Llengua Portuguesa

L'Instituto Internacional da Língua Portuguesa (Institut Internacional de la Llengua Portuguesa, en català) és una institució de la Comunitat de Països de Llengua Portuguesa amb seu a la capital de Cap Verd, la ciutat de Praia. Segons els seus estatuts, l'objectiu d'aquesta institució és "a promoção, a defesa, o enriquecimento e a difusão da língua portuguesa como veículo de cultura, educação, informação e acesso ao conhecimento científico, tecnológico e de utilização oficial em fóruns internacionais" (la promoció, la defensa, l'enriquiment i la difusió de la llengua portuguesa com a vehicle de cultura, educació, informació i accés als coneixements científics, tecnològics i d'utilització oficial en fòrums internacionals").
La seva creació va ser gràcies a una proposta de l'any 1989 de qui fora president de Brasil, José Sarney en aquesta època, durant la realització d'una cimera de la CPLP a la ciutat de São Luís. Deu anys després, l'organització va ser finalment creada durant una altra cimera, a la ciutat de São Tomé i Príncipe.

## Referències

* ↑ «O IILP». Instituto Internacional da Língua Portuguesa. Arxivat de l'original el 2022-06-15. [Consulta: 13 abril 2016].

## Enllaços externs

* Pàgina oficialArxivat 2012-12-21 a Wayback Machine.
# Bocarrot

El bocarrot és una mena de geni propi de la mitologia catalana. Emparentat amb els sàtirs grecs i els faunes romans, segons les antigues creences populars vivia als camps de blat i n'estimulava el creixement de les plantes, fent que donessin gra gros i abundant. Si un segador es trobava malalt de forma sobtada era perquè havia ensopegat amb el bocarrot, que s'anava amagant entre les espigues fins que era capturat amb l'últim cop de falç.
El bocarrot és invisible i es pot fer més gran o més petit a voluntat.

## Cultura popular

El fet de personificar el blat amb els bocs era usual antigament a Catalunya. A Samalús, Vallès Oriental, es coneixia com a "bocarrot" el darrer blat, mentre que de la darrera mota de blat que quedava per segar se'n deia "boc" o "cabra". A més, els segadors se’n reien de l'últim a enllestir la feina tot cridant-li «T'has quedat boc!» i fent-li «Be! Be!».
A Gósol, Berguedà, els antics segadors creien en un geni del blat que anomenaven "el boc", l'esperit del darrer blat. Qui agafava el "bocarrot" s'assegurava el rendiment del camp, riquesa i prosperitat.

## Referències

* 1 2 3 Baley, Isaac. «Bocarrot (agost)». isaacbaley.com. Mitologia catalana. [Consulta: 11 octubre 2023].
* ↑ «Comprensió lectora per nivells: El Bocarrot». twinkl.es. [Consulta: 11 octubre 2023].
* ↑ «Bocarrot. Cànoves i Samalús». diba.cat. Diputació de Barcelona. [Consulta: 11 octubre 2023].
* ↑ Roma, Josefina. «Les fitxes de "Matar la Cuca i La Garba de la Mestressa"». A: Àngel Vergés i Vicent Vidal (Ed.). Etnopoètica: arxius i materials inèdits. IEC, 12/11/2015, p. 160-165. ISBN 978-84-9965-281-8.
* ↑ Boncompte, Conxita «Al voltant de les «Pageses d'Andorra»» (PDF). L'Erol. Àmbit de Recerques del Berguedà, núm. 108, estiu 2011, pàg. 29. ISSN: 0212-0445.
# Balbina Alabau i Gorri

Balbina Alabau i Gorri (Barcelona, ca 1826 - febrer de 1905) fou una soprano catalana.
Deixebla de Marià Obiols. Es presentà al públic l'11 de gener de 1842. Excel·lí cantant les millors òperes italianes de l'època. El 1855 cantà L'ebreo de Giuseppe Apolloni al Liceu de Barcelona.
Després de la seva carrera, assolí una vellesa precària, visqué malalta i d'almoina i morí en l'Asil del Parc de Barcelona el dia 24 de febrer de 1905 als 78 anys d'edat.

## Referències

* ↑ «Fin de una artista indigente». El Diluvio : diario político de avisos, noticias y decretos: No. 55 Ed. noche, 25-02-1905, pàg. 6.
* ↑ «Ha fallecido...Balbina Alabau y Gorri». Los debates : diario político defensor de los intereses de la comarca: Año XVIII Número 3534 -, 02-03-1905, pàg. 2.
* ↑ Radigales i Babí, Jaume. Els orígens del Gran Teatre del Liceu (1837-1847). L'Abadia de Montserrat, 1998. ISBN 9788484150022.
* ↑ Llibret de la representació al Liceu
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 3, pàg. 905 (ISBN 84-239-4503-0)
# Castlania

La castlania era el conjunt de béns o drets que depenien d'un castell i que havien de permetre el sosteniment del castlà i de la seua guarnició.
Als documents sovint es troba escrit aquest mot com a castellania, castlania, caslania o carlania.
Molt sovint la castlania era formada per unes terres situades dins el terme castral. De vegades, però, també podia ésser una quantitat en metàl·lic.

## Referències

* ↑ DCVB: Castlania.
* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 66.
# Institut Jean-Jacques Rousseau

L'Institut Jean-Jacques Rousseau és una escola de ciències de l'educació fundada a Ginebra el 1912.
Fundat el 1912 par Édouard Claparède, l'escola va reunir els grans noms de l'època: Adolphe Ferrière, Pierre Bovet, Ernst Schneider, Arnold Reymond, Jean Piaget, Rolin Wavre, Gustave Juvet, Hélène Antipoff i molts altres. La seva finalitat fundacional fou la d'enfortir la preparació psicològica i pedagògica dels educadors. A partir del curs 1929-1930 va quedar incorporat a la Universitat de Ginebra, i des del 1975 constitueix la seva Facultat de psicologia i de ciències de l'educació.
L'Institut Rousseau tingué un paper rellevant en la formació dels pedagogs catalans durant el primer terç del segle xx, i en la implantació a Catalunya de la "pedagogia activa" o "escola nova". Pau Vila hi assistí a diversos cursos, ja des del 1912. Molts altres pedagogs catalans assistiren als cursos semestrals o als cursos d'estiu que l'Institut organitzava. Pere Rosselló, Josep Mallart, Narcís Masó, Anna Bassegoda, Jesús Sanz, Raimon Vidal, Alexandre Galí, Emili Mira, Concepció Vandellós, Mercedes Rodrigo Bellido i un llarg etcètera.

## Referències

* 1 2 3 Soler i Mata, Joan «Influència i presència de l'Institut Rousseau de Ginebra en la pedagogia catalana del primer terç del segle XX» (html). Temps d'educació. Universitat de Barcelona, 37, 2009, pàg. 11-38 [Consulta: 12 febrer 2015].
* ↑ Institut Jean-Jacques Rousseau en Alemany, Francès o Italià al Diccionari històric de Suïssa.

## Enllaços externs

* «Fondation Archives Institut Jean-Jacques Rousseau Archives Institut Jean-Jacques Rousseau» (en francès). Université de Genève. [Consulta: 12 febrer 2015].
* Institut Jean-Jacques Rousseau en Alemany, Francès o Italià al Diccionari històric de Suïssa.
# Polyphylla fullo

L'escarabat blanc o de pinar, escarabat de nit escarabat de Sant Joan (Polyphylla fullo) és una espècie de coleòpter de la família dels Scarabaeidae, de 3-4 cm de longitud que s'alimenta d'arrels de plantes en estat larvari i fulles de pi en estat adult.

## Característiques

Polyphylla fullo és el segon representant més gran de la superfamília dels escarabeoïdeus d'Europa, només per darrere de l'escarabat rinoceront (Oryctes nasicornis); pot arribar als 36 mm. L'adult té el cos robust i convex, i és de color marró fosc amb un patró característic de taques de pubescència blanca. Els mascles es poden reconèixer per les grans antenes en forma de ventall, que va donar lloc al nom científic del gènere (Polyphylla = "moltes fulles"). Són capaços de generar sons audibles si se senten amenaçats (estridulació). En canvi les femelles tenen antenes normals. Els adults volen al vespre en els mesos de juny i juliol, i s'alimenten de les fulles dels pins.

## Història natural

L'adult viu i s'alimenta de fulles de pins, mentre que les larves viuen a les arrels d'herbes (Poaceae i Cyperaceae). L'espècie habita a les pinedes càlides i sorrenques i és força rara.

## Distribució

És una espècie de distribució paleàrtica que viu a Europa, el nord d'Àfrica i Orient Mitjà.

## Referències

* ↑ https://www.diccionari.cat/GDLC/escarabat
* ↑ https://www.arabalears.cat/societat/illes-balears-planeta-dels-coleopters_1_1218472.html
* ↑ https://www.ultimahora.es/noticias/part-forana/2021/06/20/1275369/biodiversidad-mallorca-vida-del-escarabat-sant-joan.html
* 1 2 3 Heiko Bellmann. Nova Guia de Camp de Insectes (en espanyol). Edicions Omega, 2011, p. 176. ISBN 978-84-282-1549-7.
* ↑ Roskov Y., Abucay L., Orrell T., Nicolson D., Kunze T., Culham A., Bailly N., Kirk P., Bourgoin T., DeWalt R.E., Decock W., De Wever A., eds. «Species 2000 & ITIS Catalogue of Life, 2015 Annual Checklist» (en anglès), 2015. Arxivat de l'original el 2016-08-14. [Consulta: 3 novembre 2015].
# Institut Meertens

L'Institut Meertens (neerlandès: Meertens Instituut) d'Amsterdam és un institut de recerca de la diversitat de la cultura i la llengua neerlandesa formant part de la Reial Academia Neerlandesa d'Arts i Ciències (Koninklijke Nederlandse Akademie van Wetenschappen o KNAW).
Els seus dos departaments són etnologia neerlandesa, enfocada en cultures indígenes i exótiques als Països Baixos i la seva interacció; i Variació, enfocat en recerca estructural, dialectal i sociolingüística en la variació de la llengua als Països Baixos, amb èmfasi a la gramàtica i varietat onomàstica.

## Història

L'institut va començar el 1930 com a Oficina de Dialecte; l'Oficina de Folklore va ser afegida el 1940, i l'Oficina d'Onomàstica el 1948. Aquestes tres agències van venir sota el paraigua de la Comissió Central per la Recerca Social neerlandesa. El Secretari de les tres agències, P.J. Meertens, fou el primer director, retirat el 1965. L'institut es va rebatejar PJ Meertens Institut el 1979. L'any 1998 va ser rebatejat com Institut Meertens. Des de 2001, l'Institut també alberga el Secretariat de la Societat Internacional per Etnologia i Folklore.

## Directors

| Nom | Anys |
| Piet Meertens | 1948 - 1965 |
| Dick Blok | 1965 - 1986 |
| Jaap van Marle | 1986 - 1997 |
| Hans Bennis | 1998 - actualitat |

## Referències

* ↑ «Meertens Instituut». Memory of the Netherlands. National Library of the Netherlands. [Consulta: 3 juliol 2018].
* ↑ Focquaert, Annelies «De Nederlandse Liederenbank». Nieuwsbrief, Núm. 78, 2009. Arxivat de l'original el 4 de juliol 2018 [Consulta: 3 juliol 2018].
* ↑ «Meertens Instituut». Nederlandse Taalunie - The Dutch Language Union. [Consulta: 3 juliol 2018].

## Enllaços externs

* meertens.knaw.nl