OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Esfera banyuda d'Alexander

L'esfera banyuda d'Alexander és una incrustació de la 2-esfera a l'espai euclidià tridimensional ℝ$^3$. El seu interès recau en el fet de tractar-se d'un espai topològic, usat com a exemple de la invalidesa del teorema de Jordan–Schönflies en dimensió 3 (doncs tot i tenir l'interior homeomorf a l'esfera 3-dimensional, el seu complementari a ℝ$^3$ no és homeomorf al complementari de l'esfera 3-dimensional). Aquest és un comportament semblant al dels nusos.

## Història

Fou descrita per primer cop pel matemàtic James Alexander l'any 1924, després de cercar infructuosament una extensió del Teorema de Jordan–Schönflies per dimensions superiors.

## Referències

* Alexander, J. W.. National Academy of Sciences. An Example of a Simply Connected Surface Bounding a Region which is not Simply Connected (en anglès). 10. 1, 1924, p. 8–10 (Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America).
* Bing, R. H.. A homeomorphism between the 3-sphere and the sum of two solid horned spheres (en anglès). 56. Annals of Mathematics. Second Series, 1952, p. 354–362.
* Fuchs, D.; Tabachnikov, S. Mathematical Omnibus: Thirty Lectures on Classic Mathematics.
# Esfera d'influència (forat negre)

L'esfera d'influència és una regió al voltant d'un forat negre supermassiu en què el potencial gravitatori del forat negre domina el potencial gravitatori de la galàxia amfitriona. El radi de l'esfera d'influència s'anomena el radi d'influència "(gravitacional)".
Hi ha dues definicions d'ús comú per al radi de l'esfera d'influència. El primer és donat per
$r_{h}={\frac {GM_{\rm {BH}}}{\sigma ^{2}}}$
on M$_{BH}$ és la massa del forat negre, σ és la dispersió de velocitat del bulb amfitrió, i G és la constant de la gravitació.
La segona definició és el radi en el qual la massa tancada en estrelles és igual a dues vegades M$_{BH}$, és a dir,
$M_{\star }(r<r_{h})=2M_{\rm {BH}}$.
La definició més apropiada depèn de la pregunta física que s'està abordant. La primera definició té en compte l'efecte global de la protuberància en el moviment d'una estrella, ja que $\sigma$ està determinada en part per les estrelles que s'han mogut lluny del forat negre. La segona definició compara la força del forat negre amb la força local de les estrelles.
És un requisit mínim que l'esfera d'influència estigui ben resolta per tal de determinar la massa del forat negre dinàmicament.

## Esfera d'influència rotacional

Si el forat negre gira, hi ha un segon radi d'influència associat amb la rotació. Aquest és el radi dins del qual la igualtat de Lense-Thirring del forat negre és més gran que la igualtat de Newton entre les estrelles. Dins de l'esfera d'influència rotacional, les òrbites estel·lars precedeixen aproximadament la velocitat de Lens-Thirring; mentre que fora d'aquest àmbit, les òrbites evolucionen predominantment en resposta a les pertorbacions d'estrelles en altres òrbites. Si suposem que el forat negre de la Via Làctia gira al màxim, el seu radi d'influència rotacional és de 0,001 parsec, mentre que el seu radi d'influència gravitacional és d'uns 3 parsecs.

## Referències

* ↑ Peebles, J. «Star Distribution Near a Collapsed Object». The Astrophysical Journal, 178, 12-1972, pàg. 371–376. Bibcode: 1972ApJ...178..371P. DOI: 10.1086/151797.
* ↑ Merritt, David. «Single and Binary Black Holes and their Influence on Nuclear Structure». A: Coevolution of Black Holes and Galaxies. 1. Cambridge University Press, 2004, p. 263–275.
* ↑ Ferrarese, Laura; Ford, Holland «Supermassive Black Holes in Galactic Nuclei: Past, Present and Future Research». Space Science Reviews. Springer, 116, 3-4, 2005, pàg. 523–624. arXiv: astro-ph/0411247. Bibcode: 2005SSRv..116..523F. DOI: 10.1007/s11214-005-3947-6.
* ↑ Merritt, D. Dynamics and Evolution of Galactic Nuclei. Princeton, NJ: Princeton University Press, 2013, p. 284. ISBN 9781400846122.
* ↑ Merritt, David; Alexander, Tal; Mikkola, Seppo; Will, Clifford «Testing properties of the Galactic center black hole using stellar orbits». Physical Review D, 81, 2010, pàg. 062002. arXiv: 0911.4718. Bibcode: 2010PhRvD..81f2002M. DOI: 10.1103/PhysRevD.81.062002.
# Esfera privada

L'esfera privada és l'oposat i el complement de l'esfera pública. L'esfera privada és un sector determinat de la vida en societat en la qual un individu gaudeix de cert grau d'autoritat, lliure d'intervencions governamentals o d'altres institucions. Exemples d'esfera privada són la família i la llar. Martin Heidegger sosté que és solament en l'esfera privada que algú pot ser autènticament si mateix.
En la teoria de l'esfera pública, en el model burgès, l'esfera privada és aquell domini de la vida d'algú en el qual es treballa per a si mateix. En aquest domini, les persones treballen, intercanvien béns i sostenen les seves famílies; és per tant, en aquest sentit, separat del restant de la societat.

## Referències

* ↑ Habermas, Jürgen; Thomas Burger (traducció), Frederic Lawrence (Ass.). MIT Press. The Structural Transformation of the Public Sphere: An Inquiry into a Category of Bourgeois Society (en anglès), 1989. ISBN 0-262-58108-6.

## Vegeu també

* Esfera pública
* Privadesa

## Enllaços externs

* Marta Olivé. Científics i polítics. Una conversa entorn la veritat, la contingència i la democràcia
# Esferobertrandita

L'esferobertrandita és un mineral de la classe dels silicats. Va ser descrita per primera vegada l'any 1957, però no va ser acceptada com a espècie mineral vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional fins a l'any 2003. Rep el seu nom en referència a la seva morfologia esferulítica] i al fet que la seva composició química és molt similar a la de la bertrandita.

## Característiques

L'esferobertrandita és un nesosilicat de fórmula química Be₃(SiO₄)(OH)₂. Cristal·litza en el sistema monoclínic. El seu color varia d'incolor a blanc, groc, marronós, verdós o beix. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'esferobertrandita pertany a «9.AE - Nesosilicats amb anions addicionals (O,OH,F,H₂O); cations en coordinació tetraèdrica [4]» juntament amb els següents minerals: beril·lita, euclasa, sverigeïta, hodgkinsonita, gerstmannita, clinohedrita, stringhamita, katoptrita i yeatmanita.

## Formació i jaciments

L'esferobertrandita ha estat trobada a l'illa Qeqertaussaq, Kujalleq, Grenlàndia; Tuffen i la pedrera Skallist a Larvik, Vestfold i a Mørje, Telemark, Noruega; a la península de Kola, Rússia i a la mina Xianghualing, Hunan, a la Xina.

## Referències

* 1 2 «Sphaerobertrandite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
# Esferocobaltita

L'esferocobaltita és un mineral de la classe dels minerals carbonats i nitrats, i dins d'aquesta pertany a l'anomenat “grup de la calcita”. Va ser descoberta l'any 1877 en una mina a les Muntanyes Metal·líferes, a l'estat de Saxònia (Alemanya), sent nomenada així del grec sphaira -esfèric- i cobalt, en al·lusió al seu hàbit i composició.
Sinònims que han de ser evitats són esfaerocobaltita o cobaltocalcita.

## Característiques químiques

És un carbonat anhidre de cobalt. El grup de la calcita al qual pertany són minerals carbonats o nitrats amb cations relativament petits.
A més dels elements de la seva fórmula, sol portar com a impureses: calci, níquel, ferro i oxigen.

## Formació i jaciments

Apareix en vetes de minerals del cobalt i níquel alterades, sent un rar mineral accessori en jaciments hidrotermals.
Sol trobar-se associat a altres minerals com: roselita, eritrina, annabergita, calcita cobàltica o dolomita cobàltica.

## Usos

És una important mena dels elements cobalt.

## Referències

* ↑ Weisbach (1877) Jahrb.
* Esferocobaltita Arxivat 2016-01-13 a Wayback Machine., uned.es.
* Esferocobaltita, mindat.org.
* Esferocobaltita, webmineral.com.
* Manual de esferocobaltita, Mineral Data Publishing.
# Esfinx del roure

L'esfinx del roure (Marumba quercus) és una espècie de lepidòpter ditrisi de la família dels esfíngids (Sphingidae) pròpia de la regió Paleàrtica occidental, incloent-hi la península Ibèrica. L'eruga s'alimenta de diverses espècies de Quercus.

## Distribució

Es distribueix des de les Muntanyes del Rif i la Serralada de l'Atles a través de la península Ibèrica i Europa Central i Meridional fins a Turquia, Transcaucàsia, oest del Kazakhstan, Liban, Israel, oest i nord de Jordània, nord d'Iraq, sud-oest i nord de l'Iran i sud de Turkmenistan.

## Descripció
### Imago

Envergadura alar d'entre 85 i 100 mm. Cap, tòrax i abdomen marró clar uniforme, més o menys blanquinós depenent de l'exemplar. Ales anteriors amb línies ondulades de tons més foscos i clars, dibuixant franges en forma d'ona; la seva tonalitat varia segons l'individu i pot ser que algunes d'aquestes franges no siguin apreciables. Ales posteriors també marrons clares però amb la base rogenca. La variació sobretot es produeix en la femella.
* Eruga

### Eruga

Pot arribar fins als 80 mm. Presenta dues formes; una completament verda i l'altra blavosa emblanquinada. Ambdues están puntejades de blanc i estan envoltades de línies obliqües blanques grogoses que imiten la venació de les fulles; cua verda o lleugerament blavosa; cap del mateix color del cos amb dues línies blanques que parteixen de la part superior del cap i acaben a les mandíbules.. Quan s'alimenta sobre Quercus ilex, tendeix a adquirir la forma grisa blavosa densament puntejada de blanc amb franges obliqües blanques.

## Hàbitat

Vessants assolellades, seques i amb predomini de roures joves, fins als 1500 metres a Espanya (zona corresponent als hàbitats del gènere Quercus). L'eruga s'alimenta de Quercus, especialment Quercus suber, Quercus ilex, Quercus coccifera, Quercus pubescens i Quercus cerris.

## Període de vol

Dues generacions, la primera al maig/juny i una segona parcial o total a l'agost/setembre. Hibernació com a pupa en una cambra subterrània.

## Costums

Durant el dia els imagos reposen entre el fullatge, imitant una fulla seca, tot i que de vegades alguns exemplars cauen i es poden trobar als troncs, com passa a vegades amb les femelles després de l'aparellament. No s'alimente durant l'etapa adulta i se senten atrets per la llum artificial. És parasitada pel taquínid Drino imberbis.

## Referències

* ↑ «esfinx | enciclopedia.cat». [Consulta: 23 maig 2024].
* P.C. Rougeot & P. Viette. Guía de Campo de las Mariposas Nocturnas de Europa y Norte de África. ISBN 84-282-0567-1.

## Enllaços externs

* Sphingidae of the Western Palaearctic. (anglès)
* Biodiversidad Virtual (castellà)
* Entomologia.net Arxivat 2009-01-06 a Wayback Machine. (castellà)
# Esforç tallant

L'esforç tallant, de tall o de cisalla és l'esforç intern o resultant de les tensions paral·leles a la secció transversal d'un prisma mecànic com per exemple una biga o un pilar. Es designa com T, V o Q.
Aquest tipus de sol·licitació format per tensions paral·leles està directament associat a la tensió tallant. Per a una peça prismàtica es relaciona amb la tensió tallant mitjançant la relació:
   $Q_{y}=\int _{\Sigma }\tau _{xy}\ dydz,\qquad Q_{z}=\int _{\Sigma }\tau _{xz}\ dydz,\qquad Q={\sqrt {Q_{y}^{2}+Q_{z}^{2}}}$

## Bibliografia

* Ortiz Berrocal, Luis. Resistencia de Materiales. McGraw-Hill. ISBN 9788448156336.

## Vegeu també

* Tensió tallant
# Església de Nostra Senyora dels Àngels (Burbàguena)

L'església de Nostra Senyora dels Àngels, també denominada església de l'Assumpció, és una església barroca del segle xviii al municipi de Burbàguena (Terol), construïda en carreu combinat amb maó a les parts altes (aler, cimbori i torre) i que forma un volum destacat i compacte dins de la localitat.
Consta de tres naus de cinc trams, capçalera recta i dues cambres annexes que la flanquejen. La nau central està coberta d'un canó amb llunetes, mentre que les laterals ho estan amb aresta i el creuer amb una cúpula.
La decoració interior és bastant sòbria per un edifici barroc, mentre que a l'exterior destaca la portada nord oberta en arc de mig punt i flanquejada per dos parells de columnes corínties sobre plint que serveixen de suport d'un entaulament, per sobre del qual s'alça el cos superior mixtilini que conté tres fornícules amb imatges.
A la part nord-oriental s'eleva la torre de maó, que combina la planta quadrada amb l'octogonal i és acabada per un capitell.

## Referències

* ↑ «Iglesia de Nuestra Señora de los Ángeles - Burbáguena». [Consulta: 29 desembre 2023].
# Tommaso Allan

Tommaso Allan (Vicenza, 26 d'abril de 1993) conegut també com a Tommy Allan és un jugador de rugbi italià que pot jugar d'obertura, centre o davanter, i jugador de l'USA Perpinyà i de la selecció italiana.

## Primers anys

Tommaso Allan procedeix d'una família rugbística; tant el seu pare, l'escocès William Allan, com la seva mare, la italiana Paola Berlato, van jugar a Itàlia, mentre que el seu oncle John Allan va asoolir 9 caps amb Escòcia. Encara que el seu pare era elegible per representar a Escòcia a nivell absolut, va preferir representar a Itàlia.

## Carrera

Allan va formar part de l'Acadèmia dels London Wasps l'any 2011 abans de capitaneajr l'equip de rugbi de RGS High Wycombe. Va guanyar el campionat provincial sub-19 mentre jugava per Western Province a Sud-àfrica i a la fi del seu contracte allí, va fitxar per l'USA Perpinyà.
El 9 d'octubre de 2013, Allan va ser triat en l'equip de 35 jugadors per jugar els test d'hivern de 2013, la qual cosa va portar a la Scottish Rugbi Union a demanar a Tommaso que decidís per a quina selección volia jugar. Malgrat que Allan va jugar amb Escòcia a nivell sub-17, sub-18 i sub-20, va decidir triar la selección azurri. Va fer el seu debut amb Itàlia sortint de la banqueta per marcar enfront d'Austràlia a Torí el 9 de novembre de 2013, en la setmana inicial dels tests.
Allan va començar els primers tres partits d'Itàlia del Sis Nacions de 2014 contra Gal·les, França i Escòcia.
El 2015, allan fou escollit per formar part de la selección italiana per a la Copa mundial d'Anglaterra 2015. En el primer partit del campionat, una derrota enfront de França, va aconseguir 5 punts amb una conversió i un cop de càstig. En el minut 78 del partit, va sortir del partit sent substituït per Carlo Canna. En el partit contra Canadà, que va acabar amb victòria italiana 18-23, Allan va aconseguir 13 punts gràcies a dues conversions i tres cops de càstig. Seus van ser els únics punts que va aconseguir Itàlia en la seva derrota enfront d'Irlanda, 16-9, gràcies a tres cops de càstig. Allan va anotar un assaig en la victòria del seu equip sobre Romania 32-22, a més de convertir tres assajos i passar dos cops de càstig.

## Referències

* ↑ Young Scot Tommy Allan fitting in at Perpignan
* ↑ «Tommaso Allan SRU Profile». Arxivat de l'original el 2013-10-21. [Consulta: 12 novembre 2015].
* ↑ Italy call-up Scotland U-20 fly-half
* ↑ Scotland seek clarity on Tommaso Allan after Italy call-up
* ↑ CARIPARMA TEST MATCH 2013, DA DOMANI NAZIONALE IN RADUNO A ROMA
* ↑ «Scotland leave it late to beat Italy in Rome with Weir drop goal». rte.ie. [Consulta: 22 febrer 2014].
* ↑ Vera, José Antonio (19 de setembre de 2015).
* ↑ SPN Scum Argentina
* ↑ «Canadá(18) vs (23) Italia» (en español). Argentina: ESPN Scrum. [Consulta: 3 octubre 2015].
* ↑ «Irlanda(16) vs (9) Italia». Argentina: ESPN.com. [Consulta: 5 octubre 2015].
# Estació de penitència

L'estació de penitència (estación de penitencia en espanyol) és el nom que es dona a la processó que les germanors passionistes realitzen en Setmana Santa pels carrers de diferents ciutats espanyoles, sempre que durant el seu recorregut la confraria faci visita (d'aquí el terme estació) almenys a un temple. En cas de no produir-se aquesta estació, el terme processó de penitència sol ser el més adequat. Bé es tracti d'una o altra, els natzarens acompanyen les imatges titulars de les seves germanors organitzats en dues o fins i tot tres files (depenent de la germanor) i el silenci i l'oració han d'estar presents des del seu començament fins al final.
En els seus orígens (segle XVI) les confraries solien fer estació de penitència en un nombre simbòlic de temples (per exemple, cinc per les cinc nafres de Jesucrist o set per les set paraules de Crist en la creu) en els quals feien adoració al Santíssim Sagrament el Dijous Sant i on solien recollir les almoines que els oferien els fidels que Dijous i Divendres Sant assistien als Oficis Divins o duien a terme devocions privades. En aquest mateix període, els itineraris a recórrer per les confraries no estaven prèviament fixats ni pactats entre elles; el que donava lloc a freqüents conflictes a l'hora de determinar el dret de pas de cadascuna respecte a una altra amb la qual s'hagués trobat en un punt donat del seu recorregut.
Així doncs, i per posar fi als altercats que en aquests casos es produïen, ja des de principis del segle xvii les autoritats eclesiàstiques van començar a imposar recorreguts i estacions forçoses a les confraries. Referent a això, la normativa més coneguda i la que històricament ha donat lloc a les més famoses estacions de penitència de la setmana santa espanyola, va ser l'obligada estació a la Santa Església Catedral Metropolitana de Sevilla imposada a totes les confraries de penitència de la ciutat pel cardenal Niño de Guevara en el sínode diocesà de 1604.

## Bibliografia

* SÁNCHEZ HERRERO, José (ed.): CXIX Reglas de Hermandades y Cofradías Andaluzas: Siglos XIV, XV y XVI, Universidad de Huelva, 2002

## Enllaços externs

* http://www.hermandades-de-sevilla.org/marco11.htm Arxivat 2011-05-30 a Wayback Machine.
# Estendard Reial d'Escòcia

L'Estendard Reial d'Escòcia (en anglès Royal Standard of Scotland), també conegut com a Royal Standard of the King of Scots ("Estendard Reial del Rei dels Escocesos") o més comunament com "Lleó Rampant", és la bandera emprada històricament pel Rei d'Escòcia. Era la bandera d'escut d'armes del Regne d'Escòcia.

## Història

Es creu que el lleó va ser adoptat com símbol al començament del segle xii per Guillem I d'Escòcia, (conegut com a "Guillem el Lleó"), però no existeixen evidències del seu ús fins a 1222, data en la qual va aparèixer en el segell del seu fill, Alexandre II d'Escòcia. Un estendard escocès més antic que es conserva representa a un drac, símbol que també va emprar David I d'Escòcia en la batalla de l'Estendard de 1138

## Descripció i ús

L'estendard està format per un "lleó rampant" de gules, linguat i unglat d'azur, sobre un fons groc o daurat, i envoltat d'una doble orla decorada de flors de lis de gules.
Després de la unió de les corones d'Anglaterra i Escòcia en 1603, l'estendard va ser incorporat a l'Estendard del Monarca Britànic: el lleó rampant apareix en el primer i quart quadrant en la versió que s'empra a Escòcia, mentre que només apareix en el segon en les versions emprades fora d'ella.
En l'actualitat aquesta bandera s'empra oficialment en les residències Reials de Holyrood Palace i del castell de Balmoral quan Isabel II del Regne Unit no està present. La bandera també s'empra per a representar a la Corona, inclosos el Primer Ministre d'Escòcia, els Lord Lieutenants, l'Alt Comissionat de l'Assemblea General de l'Església d'Escòcia o el Lord Lyon King of Arms. Com bandera personal del monarca, el seu ús està restingit per l'Acta del Parlament d'Escòcia de 1672 cap. 47 y 30 & 31 Vict. cap. 17. Avui dia, no obstant això, l'estendard s'empra de forma no oficial com bandera d'Escòcia, especialment en esdeveniments esportius, i encara que aquest fet és il·legal, ningú ha estat jutjat per això.
El lleó rampant també apareix en l'Estendard del Ducat de Rothesay, títol emprat pel fill major del monarca d'Escòcia.

## Referències

* ↑ «Lyon Court- "El lleó rampant"». Arxivat de l'original el 2007-09-27. [Consulta: 3 setembre 2008].

## Vegeu també

* Bandera d'Escòcia
* Escut d'armes d'Escòcia
* Símbols nacionals d'Escòcia
# Estenosi vertebral

L'estenosi vertebral o estenosi espinal o canal vertebral estret és un estrenyiment anormal del canal vertebral que provoca pressió sobre la medul·la espinal o les arrels nervioses. Els símptomes poden incloure dolor, entumiment o debilitat als braços o a les cames. Els símptomes solen aparèixer gradualment i milloren amb la flexió cap endavant. Els símptomes greus poden incloure la pèrdua del control de la bufeta, la pèrdua del control intestinal o la disfunció sexual.
Les causes poden ser l'artrosi, l'artritis reumatoide, els tumors de la columna vertebral, els traumatismes, la malaltia de Paget de l'os, l'escoliosi, l'espondilolistesi i l'acondroplàsia. Es pot classificar per la part de la columna afectada en estenosi cervical, toràcica i lumbar. L'estenosi lumbar és la més freqüent, seguida de l'estenosi cervical. El diagnòstic es basa generalment en símptomes i imatges mèdiques.
El tractament pot implicar medicaments, aparells ortopèdics o cirurgia. Els medicaments poden incloure AINE, o injeccions de glucocorticoides. Els exercicis d'estirament i enfortiment també poden ser útils. Es pot recomanar limitar certes activitats. Normalment, la cirurgia només es fa si els altres tractaments no són eficaços, essent el procediment habitual una laminectomia descompressiva.
L'estenosi espinal es produeix en un 8% de les persones. Es produeix amb més freqüència en persones majors de 50 anys. Els homes i les dones es veuen afectats amb la mateixa freqüència. La primera descripció moderna d'aquest trastorn és de 1803 per Antoine Portal, i hi havia referències del trastorn a l'antic Egipte.

## Referències

* 1 2 3 «Spinal Stenosis» (en anglès), 11-04-2017.
* 1 2 3 4 «Spinal Stenosis» (en anglès), 11-04-2017.
* ↑ «Spinal Stenosis» (en anglès), 11-04-2017.
* 1 2 Canale, S. Terry; Beaty, James H. Campbell's Operative Orthopaedics E-Book (en anglès). Elsevier Health Sciences, 2012, p. 1994. ISBN 978-0323087186.
* 1 2 Domino, Frank J.. The 5-Minute Clinical Consult 2011 (en anglès). Lippincott Williams & Wilkins, 2010, p. 1224. ISBN 9781608312597.
* 1 2 «Spinal Stenosis» (en anglès), 11-04-2017.
* ↑ «Spinal Stenosis» (en anglès), 11-04-2017.
* ↑ «Lumbar Spinal Stenosis», 01-12-2013.
* ↑ Boos, Norbert; Aebi, Max. Spinal Disorders: Fundamentals of Diagnosis and Treatment (en anglès). Springer Science & Business Media, 2008, p. 21–22. ISBN 9783540690917.
# Estepa joana

L'estepa joana (Hypericum balearicum) és una planta de la família de les hipericàcies endèmica de les Illes Balears.
El seu hàbitat està constituït per brolles (Rosmarinetea officinalis) principalment en indrets pedregosos.
Es localitza sobretot a la serra de Tramuntana de Mallorca, però també la podem trobar a les serres de Llevant, sobretot a la part d'Artà. També existeix a Menorca, a Eivissa i a la Dragonera.
És un arbust de 50-100 cm, glandulós, berrugós, de tiges ramificades, molt fulloses, tetràgones i dretes. Fulles petites, semiamplexicaules, ovals, obtuses, de marge ondulat i amb el limbe cobert de vesícules transparents. Flors grans, solitàries, de color groc daurat. 5 sèpals desiguals, ovals, obtusos. 5 pètals finament estriats, més llargs que els sèpals i que els estams. Gineceu format per 1 ovari súper, 5 estis i 5 estigmes. Fruit en càpsula glandulosa, viscosa, de secció pentagonal, amb 5 cavitats.
La floració té lloc entre entre els mesos de primavera i tardor.

## Referències

* ↑ Pascual, Ramon. Guia dels arbustos dels Països Catalans. Barcelona: Pòrtic, 1990, p. 127-128. ISBN 84-7306-407-0.
* ↑ «Herbario virtual - Hypericum balearicum L.». [Consulta: 29 desembre 2015].
* ↑ «Universitat de les Illes Balears - Herbari virtual de les Illes Balears». [Consulta: 29 desembre 2015].

## Enllaços externs

* Flora d'Algaida Arxivat 2010-04-19 a Wayback Machine..
* Hypericum balearicum.
* Herbari Virtual.