OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escala zíngara

L'escala zíngara és una escala musical utilitzada pel poble romaní. En realitat són diverses les escales que responen a aquest nom en contextos diversos, sempre, però, lligada a aquest poble. Les diverses escales que responen a aquest nom són totes heptatòniques, és a dir de set sons.

## Els tipus principals d'escales zíngares
### Escala zíngara major

És una escala heptatònica la seqüència completa d'intervals de la qual és: semitò - to i mig - semitò - to - semitò - to i mig - semitò.
També és coneguda com a escala doble harmònica major o escala àrab.

### Escala zíngara hongaresa

Coneguda també com a escala zíngara menor, És una escala que difereix de l'escala menor harmònica en què té el quart grau apujat un semitò. Per tant, els intervals que la constitueixen són: to- semitò - to i mig - semitò - semitò - to i mig - semitò.

### Escala zíngara espanyola

És una escala que presenta els següents intervals: semitò - to - to - to - semitò - to - to. És, doncs, una escala que correspon a un mode de mi, és a dir, que es pot tocar amb les tecles blanques d'un piano començant i acabant en la nota mi, amb la particularitat que l'acord sobre el mi és major, de manera que el sol és sostingut (però no el de l'escala). Coincideix també amb el cinquè mode de l'escala menor i també es coneix com a escala del mode frigi major, com a escala napolitana menor, i com a escala Freygish de la música jueva, que té un ús considerable en la música klezmer.

## Exemples sonors

* Escala zíngara menor (?·pàg.)
* Escala zíngara major sobre Do (?·pàg.)

## Bibliografia

* Christoph Hempel: Neue allgemeine Musiklehre. Schott, Mainz 1997, ISBN 3-254-08200-1.
* Kurt Johnen: Allgemeine Musiklehre. RUB 7352. 19., durchgesehene Auflage. Reclam, Stuttgart 2002, ISBN 3-15-007352-9.
* Ulrich Michels: dtv-Atlas zur Musik. Band 1. dtv, München 1977, ISBN 3-423-03022-4.
* Wieland Ziegenrücker: ABC Musik. Allgemeine Musiklehre. Breitkopf & Härtel, Wiesbaden 1997, ISBN 3-7651-0309-8.

## Enllaços externs

* Tonleitern aus Osteuropa – Klezmer – Musik der Sinti und Roma Arxivat 2012-04-01 a Wayback Machine. (in Notenschrift und als MIDI zum Anhören)
# Roldan Oficines i Despatxos

Roldan Oficines i Despatxos és una empresa mallorquina. El 2004, en la XVIII edició dels Premis 31 de desembre, va rebre el Premi de Francesc Borja Moll per l'ús actiu del català en l'àmbit del comerç, en què l'entitat havia estat capdavantera.

## Referències

* ↑ Nicolau, Joana. «L'OCB entrega dissabte els Premis 31 de desembre que arriben a la XVIII edició». dBalears, 16-12-2004. [Consulta: 30 juny 2023].
# Aeroport Internacional Beirut-Rafic Hariri

L'Aeroport Internacional Rafic Hariri de Beirut (antic Aeroport Internacional de Beirut) (codi IATA: BEY, codi OACI: OLBA), (en àrab: مطار بيروت رفيق الحريري الدولي) està situat a 9 km del centre de la ciutat, en els suburbis meridionals de Beirut, Líban i és l'únic aeroport comercial operatiu al país. És l'eix central de la línia aèria nacional, Middle East Airlines (més coneguda com a MEA). És també el centre d'operacions de càrrega de Trans Mediterranean Airways (més coneguda com a TMA Cargo), així com de la nova companyia xàrter, MenaJet.
És el principal port d'entrada al país (per aire) juntament amb el Port de Beirut (per mar). Va ser seleccionat per la famosa "Skytrax Magazine" com el segon millor aeroport d'Orient Mitjà, després de l'Aeroport Internacional de Dubái.
L'aeroport és administrat i operat per la Direcció General d'Aviació Civil (DGAC), que depèn del Ministeri d'Obres Públiques i Transports. La DGAC és també responsable de l'explotació del control de tràfic aeri (ATC) de l'aeroport, així com de controlar l'espai aeri del Líban.
El manteniment i conservació general, amb funcions que van des de la neteja de la terminal al manteniment de les pistes, estan a càrrec de Serveis d'Aeroports Orient Mitjà (PIXES), que és una filial de la companyia aèria nacional, Middle East Airlines.
Existeixen plans per substituir la Direcció General d'Aviació Civil (DGAC), per un grup autònom propietat de l'agència libanesa "Corporació Libanesa d'Aviació Civil" (LCAA), que assumiria les responsabilitats de regulació i supervisió de la seguretat; mentre que un nou grup anomenat "Corporació de l'Aeroport Internacional Beirut Rafic Hariri" (BRHIAC) assumirà les responsabilitats de gestió i les operacions de l'aeroport.
És un aeroport que ha sofert severs danys durant la Guerra Civil Libanesa i les invasions d'Israel i Síria. El seu nom es deu a Rafic Hariri, Primer Ministre libanès assassinat el 2005.

## Vegeu també

* Joünié
* Harissa (Líban)

## Referències

* ↑ «Ministry of Finance Lebanon-Paris III Progress Report - Transport Sector». Arxivat de l'original el 2010-02-02. [Consulta: 28 juny 2016].

## Enllaços externs

* Beirut Rafic Hariri International Airport
* Beirut Duty Free
# Escaldat

L'escaldada o escaldament (de 'escaldar', del llatí excaldāre, 'introduir alguna cosa en aigua calenta') és una tècnica culinària que consisteix en la cocció dels aliments en aigua o líquid molt calent (entre 70 ℃ i 100 ℃) durant un període breu de temps (entre 10 i 30 segons). Es diferencia de l'escalfat en el fet que en aquest darrer el líquid no és tan calent.

## Objectiu

Aquesta tècnica se sol utilitzar per a estovar un aliment o fer-ne més fàcil la posterior peladura (ocorre així amb les tomates). En el processament de vísceres se solen coure (Brühwurst) per tal de netejar-les per al consum humà i que restin lliures d'algunes de les seves mucoses. També sol ser una operació anterior a la depilació de certs animals sacrificats.
L'escaldament és una etapa molt emprada en les indústries alimentàries. En aquest cas, l'objectiu principal consisteix en la inactivació d'enzims i se sol realitzar com a etapa prèvia a processos de congelació. Per exemple, si es fes la congelació de pèsols sense escaldar, l'enzim polifenol oxidasa produiria un enfosquiment transformant polifenols en melanines.
El temps necessari per a l'escaldament varia entre 30 segons i dos o tres minuts.

## Referències

* ↑ «Tipus d'escaldat per la verdura i hortalisses». elsMasovers.cat, 05-06-2015 [Consulta: 30 octubre 2016].
* ↑ «Escaldado de alimentos» (en castellà). Revista I Alimentos - para la industria de alimentos en Colombia. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 30 octubre 2016].

## Vegeu també

* Escalfada: Operació de cocció similar realitzada sobre un ou.
# En'yū

L'emperador En'yū (円 融 天皇, En'yū-Tennō, 959-991) va ser el 64è emperador del Japó, segons l'ordre tradicional de successió. Va regnar entre 969 i 984. Abans de ser ascendit al Tron de Crisantem, el seu nom personal (imina) era Príncep Imperial Morihiro (Morihiro-shinnō).

## Referències

* ↑ Agencia imperial: 円融天皇 (64)
* ↑ Titsingh, Isaac. (1834). Annales des emepeurs du japon, pp. 144-148; Brown, Delmer et al. (1979). Gukanshō, pp. 299-300; Varley, H. Paul. (1980). Jinnō Shōtōki. pp. 191-192.
* ↑ Titsingh, p. 144; Varely, p. 191; Brown, p. 264.

## Bibliografia

* Brown, Delmer M. and Ichirō Ishida, eds. (1979). Gukanshō: The Future and the Past. Berkeley: University of California Press. ISBN 0-520-03460-0; ISBN 978-0-520-03460-0; OCLC 251325323
* Titsingh, Isaac. (1834). Nihon Odai Ichiran; ou, Annales des empereurs du Japon. Paris: Royal Asiatic Society, Oriental Translation Fund of Great Britain and Ireland. OCLC 5850691
* Varley, H. Paul. (1980). Jinnō Shōtōki: A Chronicle of Gods and Sovereigns. Nova York: Columbia University Press. ISBN 0-231-04940-4; ISBN 978-0-231-04940-5; OCLC 59145842

## Vegeu també

* Llista d'emperadors del Japó
# Magda László

Magda László (Marosvásárhely (Transsilvània), 14 de juny de 1912 - Nepi, Laci (Itàlia), 2 d'agost de 2002), fou una soprano especialista en òperes del segle xx. Magda László va interpretar i enregistrar nombroses peces de música clàssica: lieder, música religiosa (cantates i misses de Bach) i òperes.
Estudià a l'Acadèmia de Música de Budapest amb Irene Stowasser. Al 1943 va debutar a l'Òpera de Budapest com a Elisabeth a Tannhäuser, de Wagner, i després cantà Amelia a Simon Boccanegra, de Verdi.
A partir de 1946 es traslladà a Itàlia, on sovint col·laborà amb el pianista Luigi Cortese, i esdevingué convidada habitual al Teatro dell'Opera de Roma i La Scala de Milà.
Participà en les primeres retransmissions radiofòniques operístiques, amb el Prigioneiro (RAI, 1949) de Dallapiccola, i de Troilus and Cressida (Londres, 1954), de Walton. Tamabé va interpretar obres contemporànies italianes de Malipiero, Ghedini i Lualdi.
Gires posteriors la portaren a França, Alemanya, Holanda, Suïssa i Anglaterra per participar en tots els principals festivals de música europeus, inclosos el Festival de Glyndebourne, el Festival de Música Contemporània de Frankfurt, el Festival Donizetti Opera de Bèrgam i el Festival de Música Sacra de Perusa. Va debutar al continent americà amb un concert de cambra al Town Hall, de Nova York, i cantà al Festival Ojai amb Igor Stravinsky.
Sempre destacà per les seves grans qualitats musicals, la intel·ligència i la seriositat professional, sobretot en el repertori modern i contemporani, tot i que també destacà com a intèrpret de lieder i de música de cambra.

## Referències

* 1 2 3 4 «Magda Laszlo (Soprano)». Bach Cantatas Website. [Consulta: 12 abril 2020].
* 1 2 «László Magda, soprano». Operissimo, 01-10-2013. Arxivat de l'original el 2013-10-01. [Consulta: 12 abril 2020].
* 1 2 Kennedy, Michael; Bourne, Joyce. The Concise Oxford Dictionary of Music (en anglès). Oxford University Press, USA, 2004-04-22, p. 411. ISBN 978-0-19-860884-4.
* ↑ «Magda Laszlo» (en anglès). Glyndebourne. [Consulta: 12 abril 2020].

## Bibliografia

* Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. II, pàg. 685/6. (ISBN 84-7291-226-4)
# Economia de la República d'Irlanda

L'economia de la República d'Irlanda és moderna, relativament petita, depenent del comerç i amb taxes robustes mitjanes de creixement del 10% durant el període 1995-2000. L'agricultura, abans el sector més important, avui dia és molt petita en comparació amb la indústria, que representa el 46% del PIB, 80% de les exportacions, i el 29% de l'ocupació laboral. Encara que les exportacions són el motor principal del creixement robust irlandès, l'economia també es beneficia de l'increment en la despesa del consumidor i la recuperació de la inversió en la construcció i els negocis. La taxa anual d'inflació el 2005 va ser del 2,3%, inferior a les taxes acostumades del 4 i 5%. La inflació en el preu de l'habitatge ha estat una preocupació econòmica important (el preu mitjà d'una casa va ser 251.281 € el febrer, 2005). La taxa d'atur és molt baixa, i els salaris s'han incrementat ràpidament a l'una dels costos de vida. Dublín, la capital de la nació, va ser catalogada com la 22a en cost de vida mundial. Irlanda ocupa el segon lloc en PIB per capita de la Unió Europea darrere de Luxemburg, i el quart més alt del món.
L'estat que es coneix avui com la República d'Irlanda es va separar del Regne Unit el 1922. L'estat va sofrir de pobresa i emigració fins al 1990. Aquesta dècada va ser el començament de l'èxit econòmic sense precedents, en un fenomen que s'ha anomenat el "Tigre Celta". Durant l'última dècada, el govern irlandès ha implementat una sèrie de programes econòmics amb la intenció de reduir la inflació, alleugerir els impostos, reduir les despeses governamentals com a percentatge del PIB, incrementar la productivitat laboral i promoure la inversió estrangera. La República d'Irlanda es va unir a la zona euro el gener, 1999 amb 10 nacions més europees. L'economia va sentir l'impacte de la desacceleració econòmica mundial el 2001 principalment en el sector de les exportacions d'alta tecnologia. El creixement del PIB, però, continua sent excepcionalment alt en termes internacionals, am buna mitjana del 6% el 2001-2002 i 4% esperat pel 2006. El creixement de la Renda Nacional Bruta (RNB), però, no ha crescut com el PIB, i va ser afectat greument el 2001.

## Vegeu també

* Crisi financera irlandesa
# Aeroport Internacional Capitán Corbeta CA Curbelo

L'Aeroport Internacional Capitán Corbeta CA Curbelo (IATA: PDP, OACI: SULS) és un aeroport que es troba proper a la ciutat de Maldonado, al sud-est de l'Uruguai. Va ser inaugurat el desembre de 1993. Té una pista d'aterratge pavimentada amb asfalt de 2.133x45 metres.

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial de l'Aeroport (castellà)
# Leopold Massó i Bilbeny

Leopold Massó i Bilbeny, altrament conegut com a Leo Massó, (Barcelona, 1928 – Barcelona, 28 de juny de 2011), fou un músic i director de cors català.

## Biografia

Leopold Massó i Bilbeny va estudiar música com a escolà a l'Escolania de Montserrat entre els anys 1940 i 1942 i posteriorment al Conservatori Municipal de Música de Barcelona. Més endavant seria deixeble entre d'altres d’Antoni Ros-Marbà. El 1948, va fundar la Coral Antics Escolans de Montserrat en el sí de la Unió Escolans de Montserrat, juntament amb Lluís Ximenis i un grup de cantaires tots ells antics escolans, amb el suport del pare Ireneu Segarra. Seria un cor de veus masculines amb ell com a director. Anys més tard, el 1961, també fundaria la Coral Cantiga dels Lluïsos de Gràcia, aquest cop de veus femenines i masculines, inspirat per la Coral Sant Jordi del seu amic i col·laborador Oriol Martorell. La dirigiria fins al 1983. Va dirigir també corals com Ariadna, Enric Morera, Ferran Sors, Schola Cantorum, Quodlibet Grup Coral o Coral l’Amistat. Així mateix va ser secretari general del Secretariat dels Orfeons de Catalunya i president de la Federació Catalana d’Entitats Corals.

## Referències

* ↑ «Defuncions 2011 | anticsescolans.cat». [Consulta: 25 març 2024].
* ↑ «Fets de la vida». Butlletí Antics Escolans de Montserrat, 53, 9-2012.
* ↑ «Coral Cantiga | enciclopedia.cat». [Consulta: 25 març 2024].
* ↑ «Coral Cantiga: 50 anys». [Consulta: 25 març 2024].
* ↑ «Leopold Massó | enciclopedia.cat». [Consulta: 25 març 2024].
* ↑ l'Amistat, Coral. «EN RECORD DE LEO MASSÓ – Coral l'Amistat», 28-06-2011. [Consulta: 25 març 2024].
# Església Nossa Senhora da Conceição (São Tomé)

L'Església Nossa Senhora da Conceição (portuguès Igreja nossa senhora da conceição) és el nom que es dona a una església parroquial que és afiliada a l'Església Catòlica i està situada al districte d'Água Grande, concretament a l'avinguda Conceição, al costat de l'"Hotel Residêncial Baía", a la ciutat de São Tomé a l'illa del mateix nom, capital del país africà de São Tomé i Príncipe.
Alternativament se la coneix com la Igreja vermelha (Església Vermella) a causa del color en aquesta pintura del temple. Té un campanar únic i la part superior de l'entrada principal és una estàtua de la Mare de Déu.
El 2011, durant la gira de la imatge del pelegrí de la Mare de Déu de Fàtima que van portar de Portugal, s'hi van celebrar activitats com misses, novenes i processons que van arribar de la catedral de São Tomé (Sé Catedral de Nossa Senhora da Graça).

## Vegeu també

* Catolicisme a São Tomé i Príncipe

## Referències

* ↑ ««Seminário Internacional "Alterações climáticas e suas repercussões sócio-ambientais" 20-23 de Agosto de 2012 GUIA DO PARTICIPANTE, Igrejas»».
* ↑ Silva, Teresa Madeira da «A cidade africana contemporânea de origem portuguesa: São Tomé pré e pós-independência». urbe. Revista Brasileira de Gestão Urbana, 4, 2, pàg. 175–188. DOI: 10.7213/urbe.7394. ISSN: 2175-3369.
* ↑ Silva, Otilina. Cores e sombras de São Tomé e Príncipe (en portuguès). Colibri, 2001-01-01.
* ↑ «"Visita da Imagem Peregrina de N.ª S.ra de Fátima a São Tomé e Príncipe"». Arxivat de l'original el 2016-05-13. [Consulta: 9 desembre 2017].
# Escalinata de Sant Martí

L'Escalinata de Sant Martí és una obra del municipi de Girona inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una escalinata de pedra que neix la Plaça de l'Oli amb l'església de Sant Martí. Passa ran del Palau dels Agullana a esquerra i d'edificis del segle xix i l'Odeó a la dreta. En els seus inicis es bifurcava vers la Pda. de Sant Domènec, passat pel pati-placeta del palau. La part més baixa i la més antiga està refermada amb unes baranes de pedra i amb motius de boles a banda i banda de la barana. La de la dreta originària i la de l'esquerra el segle xx. Al segle xx també es feu la reforma de la primera part del carrer (esglaons) i que trencaren la visió i la idea originària.
Podria ser que el 1533 ja estigués feta, per les referències als aiguats, i que posteriorment es modifiqués, a finals el segle xvi.

## Referències

* 1 2
# Chișineu-Criș

Chișineu-Criș (en hongarès: Kisjenő) és una ciutat del comtat d'Arad, Crișana (Romania).

## Geografia

La ciutat està situada al nord-oest del comtat, a 43 km (27 mi) distància d'Arad, la seu del comtat. El territori administratiu s'estén per 119 km$^2$ (46 sq mi) a l'altiplà de Crișul Alb, a banda i banda del riu Crișul Alb. La ciutat es va formar fusionant els pobles de Chișineu Mic i Pădureni. La ciutat administra un poble, Nădab (Nadab).

## Demografia

El 1910, la ciutat tenia 2821 habitants: 1376 (48,8%) parlaven hongarès, 1355 (48%) parlaven romanès, 49 (1,7%) parlaven alemany.
El 2011, el 73,5% dels habitants eren romanesos, el 19,3% hongaresos i el 6,3% gitanos.

## Economia

Tot i que l'economia de la ciutat és predominant en l'agricultura, durant l'última dècada el segon i el tercer sector econòmic van tenir una evolució creixent. Per a la majoria dels turistes, Chișineu-Criș és una ciutat de trànsit cap a Europa central i occidental. El lloc turístic més atractiu de la ciutat és el riu Crișul Alb i les seves ribes cobertes d'abundant vegetació.

## Atraccions turístiques

Els descobriments arqueològics van treure a la llum traces d'habitació molt més antigues que l'atestació documental de la ciutat. Els descobriments arqueològics més importants que testifiquen la continuïtat de l'habitatge a la zona van revelar objectes de més de 2.500 anys a diversos llocs de la ciutat. També es van trobar dos assentaments datadelsdel segles III-V i XI.
Chișineu-Criș es va esmentar per primera vegada com a "villa Jeneusol" els anys 1202–1203. El poble de Nădab està certificat en un document de 1334 com a "Nodob".

## Referències

* ↑ «2011 census data». Arxivat de l'original el 2013-06-23. [Consulta: 31 maig 2012].
# Església Nova de Sant Pere (Corbera d'Ebre)

L'Església Nova de Sant Pere és una església del municipi de Corbera d'Ebre (Terra Alta) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici religiós de planta rectangular de la que surten un cos a manera de porxo. A la façana principal un campanar de secció quadrat i un altar lateral de grans proporcions. Té una nau on els contraforts ens separen petites capelles laterals, que són d'altura inferior per col·locar finestres per il·luminar la nau. La nau té tres trams més un altre més curt on hi ha l'absis que és pla. Per sobre el primer tram, un cor. El porxo és de poca alçada amb coberta a dos aigües, de teula, de la mateixa torna que el cos de l'església. El sostre interior és totalment pla.

## Història

Fou construït per "Regiones Devastadas" l'any 1948 amb la finalitat de substituir, en funcions, l'antiga església de Sant Pere, molt enrunada després del 1936.

## Referències

* 1 2

## Enllaços externs

* «Església Nova de Sant Pere». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Economia domèstica

L'Economia domèstica és la professió i el camp d'estudi que tracta sobre l'economia i la gestió de la llar i la comunitat.
L'Economia domèstica és un camp d'estudi formal que inclou temes com l'educació del consumidor, la gestió institucional, el disseny interior, el moblament de la llar, la neteja, l'artesania, la costura, la roba i els teixits, la cuina comercial, la cuina, la nutrició, la conservació d'aliments, la higiene, el desenvolupament infantil, la gestió dels diners i les relacions familiars. Això ensenya als estudiants com dur adequadament l'entorn familiar i fer del món un lloc millor per a les generacions futures.
L'educació sexual i la conscienciació sobre les drogues poden també ser cobertes, juntament amb temes com la prevenció d'incendis i els procediments de seguretat. Prepara als estudiants per a les tasques de la llar o les carreres professionals, o per ajudar per preparar-se per realitzar responsabilitats de la vida real a la llar. S'ensenya en escoles secundàries, colleges i universitats, escoles professionals i en centres d'educació d'adults; entre els estudiants s'inclouen dones i homes.
D'altra banda des de 2013 un grup d'acadèmics mexicans van encunyar el terme Economia Domèstica Complementària (EDOCOM) per distingir un tipus d'emprenedoria informal comú en aquest país i que es realitza des de la llar per donar suport amb un ingrés addicional l'economia familiar. A partir d'una investigació longitudinal May et al. (2013 a Hernández i McCoy 2017) van definir les EDOCO com:
"Emprenedoria informals en petita escala que es donen en el si d'una llar, sense incórrer en una inversió extraordinària i l'operació i" administració "és realitzada per membres de la família, podent ser serveis o productes, utilitzant els recursos materials propis de les activitats quotidianes com les olles amb què preparen els seus propioas aliments, els coberts, la taula de la cuina, les cadires, etc. amb la finalitat de propiciar un ingrés addicional per a les necessitats pròpies de la família. Moltes vegades se situen per rètols a la façana amb llegendes com es ven gel, es fan talls de cabell, es donen classes de guitarra, etc. "(May, Aguilera & Casas, 2013: 5) .2
# Ectinita

L'ectinita (geologia, petrologia) és una roca metamòrfica resultant de la recombinació de la materia d'una roca preexistent (protòlit) i que s'ha desenvolupat isoquímicament, sense introducció o pèrdua de matèria.
Les roques metamòrfiques poden agrupar-se, per les seves característiques i grau de metamorfisme, en ectinites i migmatites Les ectinites han estat poc o gens modificades en la seva composició però sí recrista·litzades: esquists, micacites (micaesquist) i gneis. Les migmatites, més afectades, han experimentat una mescla o fusió total (anatèxia).
Alguns autors descriuen les ectinites com a fil·lites i esquists quarcítics de gra fi i de colors vermellosos a grisos foscos. Sovint es presenten entre altres roques metamòrfiques: migmatites, ectinites, leptinites; i magmàtiques: granits, microgranits, riolites, en conjunts afectats per successius fenòmens metamòrfics i magmàtics.
En les ectinites i, sobretot en els micaesquists, predomina clarament la textura escamosa, amb els plans d'esquistositat o foliació, observables i nombrosos, que se succeeixen a pocs centímetres l'un de l'altre.

## Referències

* ↑ «Filita-Ectinita» (en castellà). Museo Olsacher de Zapala, Biblioteca Virtual, 2023. [Consulta: 16 febrer 2023].
* ↑ «ectinita». encicloipèdia.cat, GEC, 2022. [Consulta: 16 febrer 2023].
* ↑ «micaesquist». enciclopèdia.cat, GEC, 2022. [Consulta: 18 febrer 2023].
* ↑ Vila i comaposada, M.A.. Aportació a la terminologia geogràfica catalana. Societat Catalana de Geografia, IEC, 1998, p. 152. ISBN 84-7283-400-X.
* ↑ Rosselló, V.M.. «15.3.2 Modelat de les roques cristal·lines». A: Manual de Geografia Física. 2a. Universitat de València, 1998, p. 265. ISBN 8437034663, 9788437034669.
* ↑ Dalla Salda, L.; Aragón, E.; Benialgo, A.; Abre, P.; Pezzotti, C. «El protolito siliciclástico de las Ectinitas El Jagüelito, provincia de Río Negro». Revista de la Asociación Geológica Argentina, 58, 3, 2003. ISSN: 0004-4822 ISSN 0004-4822.
* ↑ Radelli, L. «Introducción al estudio de la geología y de la petrografía del macizo de santa marta (magdalena-colombia)». Departamento de Geociencias, 1962, pàg. Abstract.
* ↑ Charles Pomerol; Robert Fouet. «Les roches métamorphiques». Paris : Presses universitaires de France, 1976, pàg. 124.