# Barbu Știrbey

El príncep Barbu Alexandru Știrbey (pronunciat en romanès: [ˈBarbu ʃtirˈbej]; Buftea, 4 de novembre de 1872 - Bucarest, 24 de març de 1946) fou el 30è primer ministre del Regne de Romania el 1927. Era fill del príncep Alexandru Știrbey i de la seva dona la princesa Maria Ghika-Comănești, i net d'un altre Barbu Dimitrie Știrbei (nascut Bibescu, adoptat Știrbei), que era príncep de Valàquia i va morir el 1869. La família Știrbey era una de les famílies boieres (nobles) més destacades i riques de Valàquia d'ençà el segle XV.

## Boyar

Știrbey es va formar a la Sorbona de París i va ser famós a Romania per la seva tasca de modernització de les grans finques que posseïa i per "la seva granja model va ser reconeguda per la qualitat excepcional dels seus productes". Știrbey era un aristòcrata polit i cultivat conegut a Romania com el "príncep blanc" per les seves maneres impecables i per la "estranya qualitat hipnòtica" dels seus ulls. Igual que altres membres de l'elit francòfila de Romania que volien emular França, la "gran germana llatina" de Romania, Știrbey parlava francès immaculat i sempre anava vestit amb un estil dapper que imitava les darreres modes de París.
Es va casar amb la seva cosina segona, la princesa Nadèje Bibescu el 1895, filla del príncep Gheorge Bibescu i de la reina Maria Henriette Valentine de Caraman-Chimay, filla del príncep Joseph de Riquet de Caraman-Chimay. Van tenir cinc filles: Maria, Nadejda, Elena, Eliza i Catharina. Com a descendent d'una de les famílies boyardes més antigues de Valàquia, mentre que era descendent de la família boyera Bibescu, que va proporcionar diversos voivodes i hospodars al llarg dels segles, Știrbey va tenir una actitud una mica patrona vers la branca romanesa de la casa de Hohenzollern, que era una branca cadet de la branca prussiana dels Hohenzollern; Știrbey va assenyalar que els seus avantpassats havien governat Valàquia mentre que els avantpassats del rei Carol I eren només una petita noblesa alemanya.
Știrbey era un dels homes més rics de Romania, alhora que era un dels propietaris de terres més grans. A Buftea, posseïa 225 hectors de terres agrícoles i altres 225 hectors de bosc; al comtat d'Olt, posseïa 325 hectors de terres agrícoles i 2 500 hectors de terres forestals; a Plugari, posseïa 5 200 hectors de terres agrícoles i a Plopii-Slăvești, tenia 345 hectors de terres agrícoles. A més, Știrbey va formar part del consell d'administració de diverses de les corporacions més grans de Romania, com ara la Companyia de materials ferroviaris franco-romanesos, la Companyia d'Assegurances Generals de Bucarest i la companyia petrolera Steaua Română. Reflectint el seu interès per la comunitat romanesa de Transsilvània, que en aquell moment formava part de l'imperi austríac, Știrbey va ser membre del consell d'administració de l'Associació Transsilvana per a la Literatura Romanesa i la Cultura del Poble Romanès.
El primer ministre Ion G. Duca va descriure Știrbey: "En un país de gent xerraire, no he conegut un home més tranquil, en una societat preocupada per obtenir efectes no he vist un home que mostri més modèstia. Tot i així, darrere d'aquesta aparença banal s'amagava una personalitat tremendament interessant, amb astúcia penetrant, capacitat excepcional i gran ambició; una estranya barreja de voluntat i mandra, decisió i fatalisme, indiferència i astúcia. Valent, de vegades, fins i tot atrevit, encara que ell prefereix l'ombra a la llum, un amant de les combinacions, tot i que mai es practica el traçat, Ştirbey era el tipus de l'Boyar romanès que sabia ser flexible. La princesa Ann-Maria Callimachi el va descriure: "La seva manera era modesta, però plena d'encant. Parlava poc, però tenia un do de persuasió i una visió psicològica instintiva feia que rarament faltés al seu objectiu sempre que es proposés. Extraordinària va ser la forma en què sempre va donar en el clau". El 1907, la germana de Ştirbey, Elisa Ştirbey casar Ion IC Brătianu, un polític en ascens en el Partit Nacional Liberal, formant una aliança entre les famílies de boiars Ştirbey i Brătianu.

## Relació amb la reina Maria

La seva importància real a la història de Romania neix del seu paper de confident de la reina Maria, que era ella mateixa una figura molt influent en els cercles governamentals romanesos abans de l'adhesió del seu fill el rei Carol II al tron el 1930. Știrbey va conèixer la reina Maria el 1907, i va començar una aventura amb ella poc després. la reina Maria li agradava Știrbey perquè, com recordava un contemporani, "la tractava més com el seu igual" i no era "mai obsequiosa", un comportament molt diferent a la majoria dels altres boiars que volien ingratiar-se amb la família reial. A partir de 1907, la reina Maria es va allotjar sovint a la finca de Știrbey a Buftea, la qual cosa va fer que els rumors de l'assumpte es coneguessin a Bucarest. Știrbey va ser el pare de l'últim dels fills de la reina Maria, el príncep Mircea, i molt possiblement va ser el pare de la princesa Ileana. la reina Maria va escriure a les seves memòries: "Ningú no havia endevinat mai quines passions hi havia sota el seu orgull inflexible". Un home secret, Știrbey va preferir mantenir-se al marge dels focus i operar a l'ombra, pressionant sempre perquè algú altre dugués a terme les polítiques que ell afavoria.
Tot i que el títol de Știrbey només era superintendent dels estaments reials, que va ocupar a partir del 1913, encarregat de gestionar les grans finques propietat de la casa de Hohenzollern, va exercir com a principal assessor de la reina Maria en política i economia romanesa. Știrbey va utilitzar la seva influència amb la reina Maria per afavorir el Partit Liberal Nacional, ja que era proper a Ion IC Brătianu. En oposició al rei Carol I, Știrbey va afavorir que Romania entrés a la Primera Guerra Mundial al bàndol aliat, considerant que aquesta era la millor oportunitat per guanyar Transsilvània, una regió de l'imperi austríac amb majoria romanesa, encara que amb grans magiars i minories ètniques alemanyes.
L'octubre de 1914, el rei Carol I va morir i el rei Ferran va arribar al tron, la influència política de la reina Maria va augmentar a mesura que dominava el seu marit. Un diplomàtic francès a Bucarest va assenyalar: "Només hi ha home a Romania i aquesta és la reina". La britànica la reina Maria tendia a afavorir naturalment els aliats. L'agost de 1916, Romania va entrar en la guerra al bàndol aliat i va ser derrotada ràpidament, perdent Valàquia, obligant la família reial a retirar-se a Moldàvia per escapar dels avançats exèrcits d'Alemanya i l'imperi austríac. Durant aquests viatges, Știrbey va estar perpètuament al costat de Maria, aconsellant-li que continués la guerra fins que guanyessin els aliats. Știrbey va animar la reina Maria a atacar la seva persona populista "Mare de Romania", ja que la reina es va convertir en la cara del govern, veient-se constantment donant diners a organitzacions benèfiques per ajudar la nació devastada per la guerra i treballar com a infermera. cura dels soldats ferits. A través de la reina Maria sempre parlava romanès amb accent anglès, era molt popular entre el poble romanès, que la veia com la seva amiga i campiona. Temerós de l'impacte de la Revolució Russa, Știrbey va pressionar la reina Maria i, a través d'ella, el rei Ferran per prometre una reforma agrària. En tant que boyard, la reforma agrària perjudicaria els seus propis interessos, però el pramàtic conservador Știrbey va considerar que l'única manera de salvar l'ordre social a Romania era reformar-lo.
En una recepció al Palau Reial el 1920, un visitant va assenyalar: "Tenia un vestit, un vestit molt llarg amb un tren de velut amb les seves magnífiques perles. Estava en un racó de la sala del tron i Barbu Știrbey era al costat de ella, discutint alguna cosa. No es miraven, miraven la gent. Era una vista extraordinària ... Era una parella tan magnífica. Ella era tan bonica i ell era tan guapo. Tenien una vida tan extraordinària encant, grandiós i distinció ... La millor prova és que després de més de cinquanta anys encara els puc veure com si passés ahir a la nit ".

## Nacional liberal

El príncep hereu Carol es va ressentir molt de la relació de la seva mare amb Știrbey, i va ser Știrbey qui a la dècada de 1920 va pressionar el més fort perquè Carol renunciés a la seva relació amb la seva amant Madame Lupescu o que Carol renunciés al tron a favor del seu fill per la princesa Helena de Grècia, el príncep Miquel. Știrbey va afavorir el Partit Liberal Nacional (que, malgrat el seu nom, era el partit conservador, que representava els interessos de la noblesa i dels industrials), com el partit governant natural a Romania, sobretot perquè el líder dels liberals nacionals, Brătianu, era el seu cunyat. Brătianu i els altres grans liberals nacionals van veure al seu torn el príncep hereu Carol com un "canó fluix", que no podia ser manipulat com havia estat el seu pare el rei Ferran, i van creure que si Carol arribava al tron, utilitzaria el poder de la monarquia per promoure els seus propis interessos contra els seus.
La constitució romanesa va dotar al rei de poders bastant amplis i la tendència de la Corona a afavorir els liberals nacionals que normalment guanyaven les eleccions enganyant-los era un factor clau per mantenir els liberals nacionals al poder malgrat la impopularitat del partit. Els liberals nacionals tenien un estil de govern molt clientelista, dedicant-se al mecenatge, l'empelt i la corrupció, tot i que els liberals nacionals van respectar els desitjos dels votants en les poques eleccions que van demostrar ser incapaços d'entregar, lliurant el poder després de perdre Eleccions de 1928. El paper de Știrbey en l'exclusió de Carol de la successió el 1925 després que es negés a renunciar a Madame Lupescu va fer que Carol tingués rancor tant contra ell com contra els liberals nacionals, als quals va prometre "destruir". Sota el pretext de mantenir l'ordre social, els liberals nacionals havien aprovat lleis que donaven a la policia amplis poders autoritaris i debilitaven els drets civils; com el rei tenia el poder de nomenar prefectes de policia, aquestes lleis situaven el rei en una posició forta per crear una dictadura si així ho desitjava. Els liberals nacionals no havien pogut preveure cap control constitucional sobre els poders de la monarquia i, en canvi, van utilitzar controls "extra-constitucionals" com la relació de Știrbey amb la reina Maria. Quan el rei Ferran va morir el 1927, el va succeir el seu net que va arribar al tron com a rei Miquel.
Després que Carol tornés del seu exili i es convertís en rei el 1930 com a Carol II, destituint el seu propi fill, el rei Miquel, va començar a utilitzar els vasts poders de la monarquia per assetjar Știrbey de diverses maneres. El 1934, Carol va bandejar Știrbey de Romania, cosa que el va provocar l'exili a Suïssa. El 1938, quan la reina Maria es moria, Carol va rebutjar el permís per permetre que Știrbey tornés, cosa que el va portar a escriure-li una carta en francès dient: "Els meus pensaments sempre estan a prop teu. Sóc inconsolable de ser fins ara, incapaç d'ajudar-vos, vivint en la memòria del passat sense cap esperança de futur. .. No dubteu mai de la il·limitació de la meva devoció ". En la seva resposta, la reina Maria va tornar a escriure per declarar la seva tristesa per" tant sense dir, cosa que tan alleugeriria el meu cor per dir: tot el meu anhel, tota la meva tristesa, tots els records estimats que m’inunden al cor. El bosc amb els petits arbres grocs, l'olor dels roures quan cavallàvem pel mateix bosc a principis d'estiu -i oh! tantes, moltes coses que han desaparegut. .. Déu us beneeixi i us Știrbey se li va denegar el permís per assistir al funeral de la reina Maria.

## Segona Guerra Mundial

El 1940, després de l'abdicació del rei Carol II, Știrbey va tornar a Romania. El gendre de Știrbey, Edwin Boxshall, va ser un home de negocis britànic resident a Romania que es va casar amb Elena "Maddie" Știrbey el 1920. El 1940, Boxshall va deixar Bucarest i al seu retorn a Londres es va convertir en agent de les operacions especials. Executiu (SOE) encarregat de fomentar la resistència anti-eix a Romania. A través de Boxshall, Știrbey va estar en contacte amb el SOE durant tota la Segona Guerra Mundial.
Știrbey va desaprovar la política genocida del govern del general Ion Antonescu, que el juny de 1941 es va unir a Alemanya en la invasió de la Unió Soviètica. A les regions recuperades de Besarabia i el nord de Bucovina juntament amb una part de la Unió Soviètica que es va annexionar a Romania que els romanesos van anomenar Transnistra, el règim Antonescu va dur a terme un genocidi contra els jueus que hi vivien, acusant-los d'haver donat suport a la Unió Soviètica. Știrbey va donar diners per ajudar els jueus a Transnistra, segons un informe de la policia del 1942: "Com a resultat de la nostra investigació, hem sabut que Barbu Știrbey, propietari de les terres, fàbriques i castell de Buftea, una vegada va enviar 200.000 lei en efectiu per ajudar els pobres jueus deportats a Transnistra ". Després d'exterminar les comunitats jueves de Besaràbia, el nord de Bucovina i Transnistra, el govern Antonescu va obrir converses amb Alemanya el 1942 per deportar els jueus del Regat (la zona que pertanyia a Romania abans de la Primera Guerra Mundial) als camps d'extermini de Polònia. Știrbey va protestar contra aquests plans i contra les lleis antisemites que s'havien aprovat des del 1938. Com que Știrbey era propera a la reina Maria, l'àvia del rei Miquel, que venerava la seva memòria, va tenir molta influència amb el rei. En última instància, el rei va intervenir amb Antonescu per aconsellar-li que desaprovava els plans de deportació dels jueus del Regat i que les deportacions van ser cancel·lades.
El 22 de desembre de 1943, en l'Operació Autònoma, tres agents SOE, Alfred Gardyne de Chastelain, Ivor Porter i Silviu Mețianu van ser paracaigudistes a Romania. Tot i que ràpidament van ser capturats per la gendarmeria romanesa, els tres agents de la SOE van poder establir contacte amb les principals figures del govern del mariscal Ion Antonescu, advertint-li que continuar l'aliança amb Alemanya resultaria en un desastre per a Romania i oferien la possibilitat d'un armistici amb Gran Bretanya. Com a resposta, el març de 1944 Știrbey va viatjar a través de Turquia a Egipte on va obrir converses per a un armistici amb Gran Bretanya. Tot i que se suposava que Știrbey representaria a Antonescu al Caire, abans d'abandonar Romania, va contactar amb Iuliu Maniu del Partit Camperol Nacional per discutir possibles termes d'armistici que podrien arribar si Maniu dirigís el govern. Antonescu s'havia identificat massa amb les polítiques pro-alemanyes perquè els aliats es plantegessin seriosament la possibilitat de signar un armistici amb un govern encapçalat per ell, i Maniu, per contra, era el polític romanès considerat a Londres i Washington. De fet, Știrbey estava en la posició ambigua de representar tant a Antonescu com a Maniu al Caire. L'1 de març de 1944, Știrbey va deixar Romania amb la història oficial de que anava a Egipte a inspeccionar una fàbrica de cotó que hi posseïa. Mentre travessava la frontera búlgara-turca, els oficials alemanys van detenir el tren que va detenir una de les filles de Știrbey amb l'esperança d'acabar la seva missió; Știrbey era massa poderós a Romania per ser arrestat ell mateix. Tot i l'arrest de la seva filla que era ostatge, Știrbey va optar per continuar amb la seva missió de pau.
Poc després de la seva arribada a Istanbul per agafar el tren al Caire, el viatge de Știrbey es va filtrar a la premsa turca, cosa que va dificultar la seva missió. El 14 de març de 1944, Reuters va publicar una història que afirmava que "un emissari romanès, el príncep Știrbey, ha abandonat Istanbul per iniciar les negociacions al Caire". A Anakara, diplomàtics de l'ambaixada britànica van donar a Știrbey un passaport fals que donava el seu nom com a empresari britànic anomenat Bond. En la seva primera reunió al Caire el 17 de març de 1944 amb diplomàtics aliats, Știrbey va declarar que tothom a Romania, des del rei Miquel cap avall, estava cansat de la guerra i de l'aliança amb Alemanya i buscava l'oportunitat de canviar de bàndol. Știrbey va afirmar que Antonescu sabia que la guerra es perdia pel bàndol de l'Eix i si els aliats no estaven disposats a signar un armistici amb un govern romanès encapçalat per ell, Maniu estava disposat a donar un cop d'estat per signar un armistici. Știrbey va afirmar que l'única condició no negociable perquè Romania canviés de bàndol era que els aliats havien de prometre que la part nord de Transsilvània perduda contra Hongria en virtut del Segon Acord de Viena de 1940 seria retornada a Romania. El govern soviètic va participar en les reunions del Caire, però va deixar clar el seu escepticisme sobre l'oferta de Știrbey, però els diplomàtics britànics i nord-americans estaven més inclinats a acceptar la seva oferta.
Al seu retorn a Bucarest, l'ancià estadista Știrbey va aconsellar al rei Miquel que Romania obtindria millors condicions d'armistici si Antonescu no era primer ministre. Știrbey va participar en els plans del rei Miquel de destituir Antonescu i fer que Romania canviés de bàndol. Va reconèixer que la Unió Soviètica tractaria millor un govern post-Antonescu que incloïa els comunistes. Știrbey juntament amb Maniu van negociar amb Iosif Șraier, un advocat de Bucarest que era membre del partit comunista romanès clandestí, sobre com els comunistes podrien tenir un membre del gabinet del nou govern. Es va acordar que Știrbey tornaria al Caire per signar l'armistici tan bon punt el rei destituís Antonescu. Poc després del cop d'Estat reial del 23 d'agost de 1944, va viatjar a Moscou amb la delegació romanesa que va signar el 12 de setembre l'Acord d'Armistici entre Romania i la Unió Soviètica. Știrbey va ser un dels signants plenipotenciaris de l'Acord; els altres signants eren Lucrețiu Pătrășcanu, Dumitru Dămăceanu i Ghiță Popp per la part romanesa i Rodion Malinovsky per la part soviètica.
Al febrer-març de 1945, va esclatar una crisi política quan el govern del general Nicolae Rădescu es va veure obligat a dimitir. El rei Miquel va intentar anomenar Știrbey com a nou primer ministre, però va ser impedit pel representant soviètic a la Comissió de Control Aliat, Andrei Vyshinsky, que va insistir en Petru Groza com a nou primer ministre.

## Referències

* 1 2 Porter, 1989, p. 25.
* 1 2 3 4 5 6 7 Herman, 2007, p. 264.
* 1 2 3 Elsberry, 1972, p. 84.
* 1 2 3 Elsberry, 1972, p. 85.
* ↑ Duca, 1981, p. 124-126.
* ↑ Herman, 2007, p. 264-265.
* ↑ Herman, 2007, p. 264=265.
* 1 2 Buttar, 2016, p. 65.
* 1 2 3 4 5 Herman, 2007, p. 265.
* 1 2 Elsberry, 1972, p. 137.
* 1 2 3 4 Bucur, 2007, p. 96.
* ↑ Bucur, 2007, p. 96-97.
* 1 2 3 Bucur, 2007, p. 97.
* 1 2 3 Herman, 2007, p. 266.
* ↑ Herman, 2007, p. 267.
* 1 2 3 Deletant, 2016, p. xi.
* ↑ Wiesel et al., 2004, p. 298.
* ↑ Wiesel et al., 2004, p. 286.
* 1 2 Deletant, 2016, p. 108.
* ↑ Deletant, 2016, p. 109.
* 1 2 3 4 5 6 Hitchins, 1994, p. 493.
* 1 2 3 4 5 Boșcan, 2021, p. 15.
* ↑ Porter, 1989, p. 141.
* ↑ Hitchins, 1994, p. 494.
* 1 2 Deletant, 2006, p. 240.
* ↑ Deletant, 2006, p. 344.
* ↑ Hitchins, 1994, p. 514-515.

## Llibres i articles

* Boșcan, Liliana Elena Journal of Anglo-Turkish Relations, 2, 1, 1-2021, pàg. 11–23.
* Bucur, Marie. «Carol II of Romania». A: Bernd Jürgen Fischer. Balkan Strongmen: Dictators and Authoritarian Rulers of South Eastern Europe. West Lafayette: Purdue University Press, 2007, p. 87–118. ISBN 978-1557534552.
* Buttar, Prit. Russia's Last Gasp: The Eastern Front 1916–17. Londres: Bloomsbury Publishing, 2016. ISBN 978-1472812773.
* Deletant, Denis. Hitler's Forgotten Ally: Ion Antonescu and his Regime, Romania 1940-1944. Londres: Palgrave Macmillan, 2006. ISBN 1403993416.
* Deletant, Dennis. British Clandestine Activities in Romania during the Second World War. Oxford: Springer, 2016. ISBN 978-1137574527.
* Duca, Ion. Amintiri politice. Munich: Jon Dumitru, 1981.
* Elsberry, Terence. Marie of Romania The Intimate Life of a Twentieth Century Queen. Londres: Cassel's, 1972. ISBN 9780304292400.
* Herman, Eleanor. Sex with the Queen: 900 Years of Vile Kings, Virile Lovers, and Passionate Politics. Nova York: William Morrow Paperbacks, 2007. ISBN 978-0060846749.
* Hitchins, Keith. Romania. Oxford: Clarendon Press, 1994. ISBN 0198221266.
* Porter, Ivor. Operation Autonomous: With S.O.E. in Wartime Romania. Londres: Chatto & Windus, 1989. ISBN 0701131705.
* Wiesel, Elie. Final Report of the International Commission on the Holocaust in Romania. Jerusalem: Yad Vashem, 2004. ISBN 9736819892.