OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Enhanced Graphics Adapter

L'Enhanced Graphics Adapter (EGA), o l'«adaptador gràfic millorat», és un vell estàndard de visualització gràfica.
Es troba en termes de funcionalitats entre el CGA i el VGA i designa també tres modes gràfiques (dits modes gràfiques EGA): el 320×200 en 16 colors fixos, el 640×200 en 16 colors fixos i el 640×350 en 16 colors entre 64.
Introduït l'octubre de 1984 per IBM per al seu nou ordinador personal PC/AT, l'EGA és parcialment compatible amb el CGA, i pot mostrar una imatge de 16 colors en 640×350 píxels. Les targetes gràfiques EGA van incloure una ROM de 16 kilobytes d'extensió al BIOS, i un generador d'adreces Motorola MC6845.
En 640×350, cadascun dels 16 colors pot ser definit per un color RGB, a través d'un mecanisme de paleta. Cada color pot ser escollit entre 64 (dos bits per píxel per al vermell, el verd, i el blau). També hi ha les modes gràfiques EGA 16 colors del CGA 640×200 i 320×200; en aquest cas només els 16 colors CGA/RGBI són llavors disponibles.
Les targetes gràfiques EGA són parcialment compatibles amb les modes gràfiques CGA. Les targetes EGA poden acceptar un monitor MDA a través de ponts a la targeta. Només el mode 640×350 està llavors disponible en aquest cas.
L'estàndard EGA es va tornar obsolet per la introducció del VGA per IBM l'abril de 1987, a la gamma d'ordinadors PS/2.

## Paleta per defecte

Paleta per defecte correspon als colors del mode text de les targetes CGA :
| Color | Valor RGB | Número |
| 0 – negre (#000000) | 000000 | 0 |
| 1 – blau (#0000AA) | 000001 | 1 |
| 2 – verd (#00AA00) | 000010 | 2 |
| 3 – cian (#00AAAA) | 000011 | 3 |
| 4 – vermell (#AA0000) | 000100 | 4 |
| 5 – magenta (#AA00AA) | 000101 | 5 |
| 6 – marró (#AA5500) | 010100 | 20 |
| 7 – gris clar (#AAAAAA) | 000111 | 7 |
| 8 – gris fosc (#555555) | 111000 | 56 |
| 9 – blau brillant (#5555FF) | 111001 | 57 |
| 10 – verd brillant (#55FF55) | 111010 | 58 |
| 11 – cian brillant (#55FFFF) | 111011 | 59 |
| 12 – vermell brillant (#FF5555) | 111100 | 60 |
| 13 – magenta brillant (#FF55FF) | 111101 | 61 |
| 14 – groc (#FFFF55) | 111110 | 62 |
| 15 – blanc (#FFFFFF) | 111111 | 63 |

## Referències

* ↑ «EGA Games» (en anglès). [Consulta: 29 abril 2011].
* ↑ P. Holowaty. «The IBM PC/XT Restoration Guide» (en anglès). [Consulta: 1r maig 2011].
* ↑ «Big Blue turns colors» (en anglès). InfoWorld, 08-10-1984. [Consulta: 27 abril 2011].
* ↑ Javvin. «Network Dictionary» (en anglès) p. 177. [Consulta: 29 abril 2011].
* ↑ Rolf Kallenbach. «IBM EGA Features Rainbows of Color» (en anglès). InfoWorld, 30-09-1985. [Consulta: 1r maig 2011].
* ↑ «Video Display Standards» (en anglès). [Consulta: 27 abril 2011].

## Enllaços externs

* Tarjeta de video EGA Arxivat 2015-05-02 a Wayback Machine. (castellà)
* Tarjetas gráficas EGA Arxivat 2009-12-31 a Wayback Machine. (castellà)
* IBM PC-Compatible EGA Video ReferenceArxivat 2014-05-11 a Wayback Machine. (anglès)
# Enllaç Deule-Escalda

L'Enllaç Deule-Escalda és una via navegable internacional que enllaça el riu Deule a Marquette a França amb l'Escalda a Spiere a Bèlgica. Té una llargada de 28 km. Tres vies el componen: del costat francès la part canalitzada del riu Marque i el canal de Roubaix i del costat belga l'Spierekanaal.
Enllaça 11 municipes
* França:
** Nord – Pas-de-Calais: Marquette-lez-Lille, Marcq-en-Baroeul, Wasquehal, Croix, Tourcoing, Roubaix, Wattrelos, Leers (19,597 km)
* Bèlgica:
** Valònia (Hainaut): Estaimpuis i Pecq (7,128 km)
** Flandes (Flandes Occidental): Spiere (1,275 km)
Per superar un desnivell de 33,90m li calen a l'enllaç 7 rescloses a l'aiguavessant del Deule i 8 al de l'Escalda (5 a França i 3 a Valònia).

## Història

L'enllaç va construir-se en diverses fases des del 1839 al 1893. Durant les dues guerres mundials les infraestructures van sofrir molt, però el trànsit reprèn el 1948. A poc a poc, va perdre la seva importància a causa de la competició amb el transport per carreteres. L'última embarcació passà al canal de Roubaix el 1986. Des de l'inici del segle, les entitats dels marges de l'enllaç van engegar un programa de restauració batejat Blue Links. L'obra va començar el 2005 i haurà d'acabar-se el 2008.

## Enllaços externs

* El programa de restauració Blue Links
# Enllaç de Nieuwpoort

L'Enllaç de Nieuwpoort (en neerlandès Verbindingskanaal van Nieuwpoort), a Sint-Joris, un nucli de Nieuwpoort, és un canal de Bèlgica curt de 0,3 km de la classe II que enllaça l'IJzer amb el canal Plassendale-Nieuwpoort. És una drecera que permet d'evitar les rescloses del Ganzepoot.
El canalet va perdre el seu paper econòmic. Segons les darreres estadístiques disponibles, el 2004 no hi ha hagut cap embarcació comercial a aquest trosset de canal.

## Resclosa

Resclosa :
| Localitat | llargada | amplada | profunditat | alçària llibre | Sint-Joris-Sluis Nieuwpoort | 124,00 | 12,50 m | 1,56 | 6,72 |
# Ensenada Ferrer

L' Ensenada Ferrer és una plana de marees de gran extensió situada a la costa del departament de Deseado de la província de Santa Cruz, Argentina. Es troba sobre la badia de Nodales i en terres de l'Estancia El Amanecer y 8 de Julio.
Queda envoltada al nord, oest i sud per una sèrie de cordons litorals plistocens i holocens, que el separen a la planes de les marees del mar. Es comunica amb el mateix a través d'un canal principal que es ramifica en canals menors. Aquesta plana sol quedar coberta per aigua durant les màximes pleamars o tempestes. Està constituïda fonamentalment per sorres fines a molt fines, i posseeix, a la zona propera als canals de marees, una vegetació resistent a condicions d'alta salinitat, com per exemple la Salicornia. Cap a l'est hi ha la Punta Medanosa (també anomenada Punta Buque), caracteritzada per la gran quantitat de dunes existents (médanos en castellà).

## Referències

* ↑ Estancia El Alba. Port Deseado, la Comarca Atlántica (en castellà) [Consulta: 19 febrer 2012]. Arxivat 2011-07-24 a Wayback Machine.
* 1 2 Constant, Mariana. Geomorfologia i geologia de Ensenada Ferrer, Província de Santa Cruz. Tesis de llicenciatura. Departament de Ciències Geològiques, Universitat de Buenos Aires, 2001.
* ↑ Feruglio, Egidi. Descripció geològica de la Patagònia. Tom III. Direcció General de Jaciments Petrolífers Fiscals, 1950.

## Vegeu també

* Estancia
* Bartolomé Ferrer
# Entelèquia

L'entelèquia és un terme filosòfic definit per Aristòtil. El terme té el seu origen en la paraula grega ἐντελέχεια (entelecheia), combinació de enteles ('complet'), telos ('fi', 'propòsit') i echein ('tenir'). La paraula va ser creada pel mateix Aristòtil, sent possible traduir-la com 'tenir el fi en si mateixa'. Fora de l'àmbit filosòfic, entelèquia s'utilitza amb el sentit de «cosa irreal», persona, cosa, etc., que només existeix en la ment, que no té realitat objectiva.

## Referències

* ↑ Diccionario de la lengua española, Real Academia Española
* ↑ «Entelèquia». FiloXarxa Diccionari enciclopèdic de filosofia: autors, conceptes, textos. [Consulta: 16 gener 2018].
* ↑ «Entelèquia». A: Diccionari de la llengua catalana. 2a edició. Institut d'Estudis Catalans.
# Enterocolitis

L'enterocolitis és una inflamació del còlon i l'intestí prim. No obstant això, la majoria de les condicions es classifiquen en un o altre dels següents:
* Enteritis: inflamació de l'intestí prim
* Colitis: inflamació de l'intestí gros, especialment el de còlon.

## Causes

Entre els agents causals de l'enterocolitis aguda es troben:
* bacteris: Salmonella, Shigella, Escherichia coli (E. coli), Campylobacter, etc.
* virus: enterovirus, rotavirus, norovirus, adenovirus
* fongs: candidiasi, especialment en pacients immunosuprimits o que han rebut prèviament un tractament antibiòtic prolongat
* paràsits: Giardia lamblia (amb una alta freqüència d'infestació a la població, però no sempre amb manifestacions clíniques), Balantidium coli, Blastocystis homnis, Cryptosporidium (diarrea en persones amb immunosupressió), Entamoeba histolytica (produeix disenteria amebiana, comuna a les zones tropicals).

## Referències

* ↑ McFarland, Joseph. A Text-book of Pathology: For Practitioners and Students (en anglès). W.B. Saunders, 1904, p. 466.
# Enterrament de la sardina

L'enterrament de la sardina és un fet que posa fi al carnaval, alhora que enceta el temps de quaresma. És una manera de posar fi al temps de disbauxa, gresca, etc. Al començar el temps de quaresma i, per tant, temps d'abstinència i de penitència. L'origen de l'enterrament de la sardina, cerimònia que es fa a moltes poblacions del país, prové de l'antiga tradició de sortir als afores a berenar el darrer dia de carnaval i fer aquest ritual per a tancar el període de gresca. El fet d'enterrar la sardina també té certes connotacions carnals, perquè era el darrer dia que es permetien pràctiques sexuals abans d'entrar en l'abstinència religiosa.

## Denominació

Sobre el perquè «s'enterra de la sardina», hi ha dues hipòtesis, entre altres possibles. «Sardina» era una manera col·loquial d'anomenar l'espinada o la carcanada del porc, que tradicionalment s'enterrava just abans de començar la quaresma per simbolitzar que s'entrava en un període de privacions i abstinències, que per altra banda en aquella època era molt rigorós i respectat per la societat.
Una altra hipòtesi, és que el terme és importat pel gremi de sabaters de Madrid cap allà al segle xvi, diu que cada dia acostumaven a fer una petita pausa cap allà a les onze del matí per poder fer un mos que els omplís l'estómac fins a l'hora de dinar, per un quarto, una cuinera els servia una llesca de pa torrat amb una sardina i un gotet de vi. En arribar el temps de quaresma, fins i tot la rigorosa abstinència els privava d'aquesta sardina, i començaren el ritual simbòlic d'enterrar-la prop del riu Manzanares i ruixar-la amb vi de Valdepeñas. En una bóta, posaven una carota de la boca de la qual sortia la sardina per a després d'enterrar-la, feien un berenar bevent el vi de la bota.
En altres llocs com Múrcia, la celebració és molt multitudinària i s'ha convertit en la festa més important de la comunitat autònoma, se celebra durant les Festes de Primavera i adquireix un sentit diferent, festejar el final de la Pasqua. A Lieja, un altre exemple, és famós el funeral exuberant de Mati l'Ohé («Mateu l'os», un os de pernil sense carn) que se celebra el 16 d'agost i que posa fi a la gran festa popular de la Mare de Déu d'Agost.

## Referències

* ↑ Soler i Amigó, Joan. Enciclopèdia de la fantasia popular catalana. Barcelona: Editorial Barcanova, 1998, p. 215. ISBN 84-489-0012-X.
* ↑ «Enterrament de la sardina». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).
* ↑ Costa, Roger «Per què s'enterra la sardina a la fi del Carnaval?». Sàpiens, 05-02-2020.
* ↑ Roman Catholicism in Spain. By an old resident (en anglès). Johnstone & Hunter, 1855, p. 140ss..
* ↑ González Vidal, José Mariano. «Bosquejos para una cronica del entierro de la Sardina». A: Papeles murcianos, op. 7 (en castellà). Múrcia: Universidad de Murcia, 1992, p. 19ss.. ISBN 84-7684-305-4.
* ↑ Monseur, Eugène. Le folklore wallon (en francès). Brussel·les: C. Rozez, 1892.
* ↑ Dagonnier, Erik «Liège: fanfare, peket, céleri et Manon Lepomme pour enterrer Matî l'ohê aux fêtes du XV août» (en francès). RTBF Liège, 16-08-2019.
# Entomologia

L'entomologia (del grec éntomon, «insecte» i logos, «tractat, estudi») és la branca de la zoologia que estudia els insectes. En un sentit més ampli, inclou també l'estudi d'altres artròpodes com les aranyes i els àcars.

## Especialització taxonòmica

Molts entomòlegs s'especialitzen en un sol ordre o fins i tot família d'insectes, i algunes d'aquestes especialitzacions tenen el seu propi nom, normalment (però no sempre) derivat del nom científic del grup:
* Apiologia - abelles
* Coleopterologia - escarabats
* Dipterologia - braquícers
* Hemipterologia - hemípters
* Lepidopterologia - papallones i arnes
* Mirmecologia - formigues
* Ortopterologia - saltamartins cigales, etc.
* Tricopterologia - tricòpters

## Vegeu també

* Henry Walter Bates
* Mirmecologia
* Entomologia forense
* Entomologia mèdica
* Trampa entomològica

## Referències

* ↑ «Diccionario etimológico: ENTOMOLOGÍA» (en castellà). [Consulta: 27 maig 2022].

## Enllaços externs

* Portal de l'entomologia (castellà)
* Bio-nica.org Arxivat 2008-07-03 a Wayback Machine. Entomologia d'insectes tropicals
# Enveja

L'enveja (del llatí invidia) és una emoció desagradable que experimenta una persona que desitja quelcom, sigui material o no, que posseeix una altra. Ha estat catalogat com a pecat per moltes religions, ja que parteix de la no acceptació del mateix estat al món i de l'ànsia de tenir.
Culturalment s'associa l'enveja als colors verd i groc. L'enveja és la base de la murmuració, defecte típicament burgès segons la literatura.

## Característiques de l'enveja

El sentiment de l'enveja barreja diferents emocions primàries: d'una banda el desig d'allò que no es té, d'altra banda una certa aversió o odi cap a aquell que sí que ho posseeix i, per acabar, ansietat per la percepció de la diferència. Una enveja moderada pot ser signe d'admiració, però aquesta és un sentiment positiu, que no cerca la destrucció o minva de l'altre, cosa que freqüentment vol l'enveja. L'enveja es relaciona amb la idea de merèixer alguna cosa o de justícia (hom sent enveja perquè considera injust que l'altre tingui un bé que jutja que també hauria de posseir ell mateix).
Segons determinades concepcions, és un grau més elevat de gelosia, un sentiment més intens d'aquesta. Des del punt de vista de la filosofia, però, són conceptes diferents, ja que la gelosia intenta conservar un ésser o bé estimat enfront un potencial rival i, per tant, inclou tres membres en la relació, mentre que en l'enveja només s'anhela el que té o fa un altre (dos membres).
Entre l'envejós i l'envejat es crea una relació de dependència, en què el primer sent en funció del que fa o suposadament fa l'envejat i aquesta asimetria creix a mesura que augmenta l'odi en la relació, sigui manifest o no. L'enveja neix de la manca d'autoestima del subjecte envejós, que es defineix per les carències i no per quelcom positiu.

## Visions sobre l'enveja

L'enveja ha estat jutjada de manera negativa de manera gairebé unànime; per exemple, Bertrand Russell afirma que és una de les causes més potents que impedeixen assolir la felicitat, visió que comparteix l'hinduisme, el qual creu que l'enveja s'oposa a la compassió i no deixa que la persona sigui feliç. El catolicisme la considera un pecat capital i il·lustra nombroses vegades les conseqüències negatives que comporta en els relats bíblics, l'assassinat d'Abel n'és la primera de totes. Dante castiga els envejosos a una condemna en què els cusen els ulls, perquè no puguin seguir cobejant allò del proïsme.

## Vegeu també

* Mal d'ull.
* Pecat capital.

## Referències

* ↑ D'Arms, Justin, Enveja a http://plato.stanford.edu/entries/envy/
* ↑ Castilla Pino, Teoría de los sentimientos, Tusquets, 2000.
* ↑ Russell, Bertrand (1930). The Conquest of Happiness. New York: H. Liverwright.
Viccionari
# Eosimop

L'eosimop (Eosimops newtoni) és una espècie de sinàpsid extint de la família dels pilecefàlids que visqué durant el Permià mitjà i superior en allò que avui en dia és el sud d'Àfrica. Es tracta de l'única espècie del gènere Eosimops. Se n'han trobat restes fòssils a les províncies sud-africanes de l'Estat Lliure, el Cap Occidental, el Cap Oriental i el Cap Septentrional. El crani feia 15 cm de llargada i 12,5 cm d'amplada. Fou anomenat en honor del paleontòleg britànic Edwin Tulley Newton.

## Referències

* 1 2 Entrada «Eosimops newtoni» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
* ↑ Broom, 1921, p. 664.
* ↑ Broom, 1921, p. 665.

## Bibliografia

* Broom, R. «On some new genera and species of anomodont reptiles from the Karroo beds of South Africa» (en anglès). Proceedings of the Zoological Society of London, 1921, pàg. 647–674.
# Epineure

L'epineure és la capa més externa de teixit conjuntiu fibrós i dens que envolta un nervi. Agrupa diversos fascicles per formar un tronc únic cohesionat.

## Divisió

L'epineure es pot dividir en dues porcions:
* Epineure intern: separa els fascicles de fibres nervioses.
* Epineure extern: forma el recobriment superficial del nervi.

## Descripció

Està format per teixit connectiu, teixit adipós i petits vasos sanguinis anomenats vasa nervorum que proporcionen vascularització al nervi i li aporten oxigen i nutrients.

## Vegeu també

* Perineure
* Endoneure

## Referències

* ↑ Manipulaciones de los nervios craneales. Autor: Jean-Pierre Barral, ISBN 9788445819555. Consultat el 17 de novembre de 2018.
* ↑ Tubbs, R. Shane; Rizk, Elias B.; Shoja, Mohammadali M.; Loukas, Marios; Barbaro, Nicholas. Nerves and Nerve Injuries: Vol 1: History, Embryology, Anatomy, Imaging, and Diagnostics (en anglès). Academic Press, 2015-04-20. ISBN 978-0-12-410447-1.
* ↑ Peltonen, Sirkku; Alanne, Maria; Peltonen, Juha «Barriers of the peripheral nerve». Tissue Barriers, 1, 3, 01-07-2013, pàg. e24956. DOI: 10.4161/tisb.24956. ISSN: 2168-8362. PMC: 3867511. PMID: 24665400.
* ↑ Reina, Miguel Angel; Sala-Blanch, Xavier. Ultrastructure of the Epineurium (en anglès). Cham: Springer International Publishing, 2015, p. 85–98. DOI 10.1007/978-3-319-09522-6_5. ISBN 978-3-319-09522-6.
# Epiteli de revestiment

L'epiteli de revestiment és l'epiteli que recobreix les superfícies de la resta de teixits a l'organisme. L'altre tipus funcional principal és l'epiteli glandular.
La classificació d'aquests epitelis varia en funció de diversos criteris.

## Segons el nombre de capes cel·lulars

* Epiteli simple, d'una capa
* Epiteli estratificat, amb diverses capes
* Epiteli subestratificat, amb una sola capa de cèl·lules de les quals totes descansen sobre la làmina basal, però no totes arriben a arribar a la superfície.

## Segons la forma de la cèl·lula de la capa superficial

* Epiteli pla pavimentós. Són cèl·lules allargades, aplanades i el nucli també aplanat.
* Epiteli cuboïdal. Igual altura que amplària amb un nucli rodó.
* Epiteli cilíndric o prismàtic. Cèl·lules més llargues que amples, nucli ovalat. El cas de l'epiteli pigmentari de la retina

## Especialitzacions superficials

* Diferenciacions de la membrana plasmàtica de la capa lliure
* Epiteli amb vora en xapa o raspall
* Epiteli ciliat
* Epiteli amb estereocilis
* Substàncies químiques
* Cutícula secretada
* Epiteli queratinitzat (amb ceratina)

## Vegeu també

* Epiteli glandular
# Epiteli de transició

L'epiteli de transició o epiteli transicional és un tipus d'epiteli estratificat. Aquest teixit consta de múltiples capes de cèl·lules epitelials que es poden contraure i expandir per adaptar-se al grau de distensió necessari. L'epiteli de transició recobreix els òrgans del sistema urinari i es coneix aquí com a uroteli. La bufeta, per exemple, necessita una gran distensió.

## Referències

* ↑ Marieb, E., & Hoehn, K. (2013). Human anatomy & physiology (9th ed., pp. 122-124). Boston: Pearson.
# Epiteli pavimentós

L'epiteli pavimentós o epiteli escatós és un epiteli caracteritzat per la forma aplanada de les cèl·lules del seu estrat superficial. L'epiteli pavimentós pot presentar un o dos estrats de cèl·lules que es diuen respectivament epiteli pavimentós simple (o monoestratificat) i complex (o pluriestratificat). Pot tenir funcions variades: tròfiques i d'intervanvi, de revestiment, de protecció i algun de secreció.
L'epiteli escatosestratificat està ben adaptat a zones del cos que estan subjectes a constant abrasió. Així, les capes poden mudar seqüencialment i substituïdes abans que s'exposi la membrana basal.
# Epítom de Caesaribus

L'Epítom de Caesaribus (en català: epítom sobre els Cèsars) és el títol d'una obra llatina d'història, redactada cap a finals del segle IV dC.
És un relat breu sobre els regnats d'alguns emperadors començant per César August fins a Teodosi. Ha estat atribuïda a Sext Aurelius Victor però en realitat va ser escrita per un autor anònim que probablement era pagà.
Les fonts emprades en la redacció de l'obra van ser la Història imperatorum Romanorum Enmannica i els actualment perduts Annales de Nicomachus Flavianus (un amic de Quintus Aurelius Symmachus). Tot i que es tracta d'una obra breu i no sempre de la qualitat requerida, conté informació útil.

## Bibliografia

* JÖRG A. SCHLUMBERGER, Die Epitome de Caesaribus. Untersuchungen zur heidnischen Geschichtsschreibung donis 4. Jahrhunderts n. Chr., C.H. Beck, Múnic 1974.

## Enllaços externs

* Epítom de Caesaribus (text llatí)
# Hegetoteri

Els hegetoteris (Hegetotherium) són un gènere extint de mamífers notoungulats de la família dels hegetotèrids que visqueren a Sud-amèrica des de l'Oligocè inferior fins al Miocè superior, fa entre 7,2 i 29 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils a l'Argentina, Bolívia, l'Uruguai i Xile. Tenien quatre dits a cada pota. La seva anatomia cranial i dental fa pensar que es nodrien de larves xilòfagues que extreien dels troncs caiguts. A diferència dels mamífers actuals que tenen aquest estil de vida, com ara l'ai-ai, haurien estat animals diürns i corredors. El nom genèric Hegetotherium significa ‘bèstia capitost’.

## Referències

* 1 2 Entrada «Hegetotherium» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 14 desembre 2023].
* ↑ McCoy i Norris, 2012, p. 355.
* ↑ Palmer, 1904, p. 313.

## Bibliografia

* McCoy, D.; Norris, C. A. «The Cranial Anatomy of the Miocene Notoungulate Hegetotherium mirabile (Notoungulata, Hegetotheriidae) with Preliminary Observations on Diet and Method of Feeding» (en anglès). Bulletin of the Peabody Museum of Natural History, 53, 2, 2012, pàg. 355-374. DOI: 10.3374/014.053.0202.
# Església de Sant Donat de Zadar

L'església de Sant Donat de Zadar, Croàcia, és un monument d'estil preromànic de principis del segle ix considerat el més important del seu període conservat a Dalmàcia.
L'edifici fou construït sobre els fonaments del fòrum romà, quan la ciutat es convertí en una potència naval capaç d'igualar Venècia. Si bé primer s'hi donà el nom de la Santíssima Trinitat, més endavant s'hi canvià en memòria del bisbe Donat, que és qui en va impulsar la construcció. Entre els anys 801 i 814, sant Donat mantingué relacions tant amb els francs com amb els romans d'Orient, les dues grans potències del moment a l'Adriàtic. També va ser qui va portar a Zadar les relíquies de santa Anastàsia, una de les patrones de la ciutat.
De planta rodona coronada per una cúpula de 27 m d'alçada, està envoltada per una galeria que s'estén al voltant de tres absis a l'est. Tant el seu estil com la seva planta circular són una barreja dels primers carolingis i dels temples romans d'Orient. Tant a l'interior com a la part externa, s'aprecia la utilització de materials antics del fòrum romà per fonamentar els murs.
El tresor de l'església conté part dels millors treballs dàlmates en metall, i en destaca l'arca d'argent o reliquiari de sant Simeó (1380), i el pastoral personal del bisbe Valaresso (1460).
A la vegada imponent i auster, harmoniós i original, no és sorprenent que es consideri el símbol de Zadar. El seu interior rígid té una acústica excel·lent i s'utilitza com a escenari dels concerts del Festival Internacional anual de Música medieval i renaixentista, conegut com "Els Vespres Musicals a Sant Donat".
# Ajuntament de la Pobla de Cérvoles

L'Ajuntament de la Pobla de Cérvoles és la casa consistorial de la Pobla de Cérvoles (Garrigues), una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un antic molí de la societat datat del 1870, avui restaurat. Té una planta força allargada, la zona dedicada al museu de l'oli és la que dona a la plaça de St. Miquel i l'ajuntament, al carrer Fossar. Està fet a base de pedres irregulars d'una mida mitjana, sense desbastar i que s'han deixat vistes. Té una sola planta; i la coberta és inclinada i de teula àrab. A finals dels anys noranta Daniel Gelabert restaurà l'edifici i es reconvertí en ajuntament des del 1990 i una part passà a ser el museu de l'oli des del 1997-98.

## Referències

* 1 2 «Ajuntament de la Pobla de Cérvoles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 octubre 2016].