OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Emili Riera i Rubió

Emili Riera i Rubió (Barcelona, 18 de setembre de 1850 - Barcelona, Barcelonès, 7 de febrer de 1899) va ésser un industrial i propietari que va pertànyer al Centre de Contribuents de Sant Andreu, una entitat que nasqué el 1883 com a transformació del Centre Industrial i Mercantil. Va ser pèrit agrònom del Centre Pericial Agrícola Català.
Prestà suport a la candidatura a Corts patrocinada pel Centre Català (1886), signà el Missatge a la Reina Regent (1888) i, dins el tramat de la Unió Catalanista, fou nomenat delegat a l'Assemblea de Manresa (1892).

## Referències

* ↑ «Registre de defuncions. Any 1899. Registre núm.1961. Jutjat "Barceloneta". (pdf pàg. 5)». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 07-02-1899. [Consulta: 11 gener 2023].
* ↑ Anuario-Riera, 1896, p. 202.
* ↑ Ollé i Romeu, Josep. M.: Homes del catalanisme. Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Rafael Dalmau (editor), col·lecció Camí Ral, núm. 6. Barcelona, abril del 1995. ISBN 84-232-0484-7, plana 218.

## Bibliografia

* La Renaixensa, 8-II-1899.
# Propaganda (banda)

Propaganda és una banda de synth pop alemanya formada en 1982 que va comptar amb gran èxit en la dècada dels 80.

## Història

El grup va ser fundat en 1982 per Ralf Dörper, membre de la banda alemanya Die Krupps. Per a això va convocar a Andreas Thein i la vocalista Susanne Freytag. Més tard van incorporar al músic i compositor Michael Mertens i a la cantant Claudia Brücken. Amb aquesta formació van editar en 1984, el seu primer senzill titulat Dr. Mabuse, després de la qual cosa Andreas Thein deixaria la banda.
La banda va editar el seu primer àlbum en 1985 sota el títol A Secret Wish, el qual aconseguiria el lloc 16è en el rànquing britànic i tindria com a senzill més important p:Machinery que va ser un gran èxit a Europa.
En 1986, Claudia Brücken deixa la banda. Entre 1987 i 1988 Mertens, Freytag i Dörper recluten a Derek Forbes, Brian McGee i la vocalista Betsi Miller. Amb aquesta formació van començar a preparar un nou àlbum però al moment d'editar-ho Freytag i Dörper havien abandonat el grup.
La banda, ara conformada per Michael Mertens, Betsi Miller, Derek Forbes i Brian McGee, va publicar en 1990 el seu segon àlbum d'estudi, 1234, que estaria més proper a les balades que al synth pop dels començaments. El seu senzill Heaven Give Me Words va ser top 40 en el rànquing britànic, mentre que Wound in My Heart va tenir gran èxit en països com Argentina, on va ser número u en les llistes.
En 1998, Mertens, Brücken i Freytag es van reunir i van gravar diverses cançons però no van arribar a editar-les. Llavors, la banda es va dissoldre.
Al juliol de 2010, es va realitzar una edició especial amb material original i remescles vàries per celebrar el 25 aniversari del seu primer àlbum, A Secret Wish.
Andreas Thein (nascut en 1954) va morir el 30 de maig de 2013 víctima de càncer.

## Discografia
### Àlbums

* A Secret Wish (juliol de 1985). Va aconseguir el lloc 16 en la llista britànica d'àlbums (UK Albums Chart).
* Wishful Thinking (novembre de 1985). Va ser un àlbum de remescla. Va aconseguir el lloc 82 en l'esmentada llista.
* 1234 (any 1990). Va aconseguir el lloc 46 en l'anterior llista.
* A Secret Wish (Deluxe Edition) (any 2010). Va aconseguir el lloc 92 en l'anterior llista.

### Recopilatoris

* Outside World (juliol de 2002).

### Senzills

* Dr. Mabuse (27/02/1984).
* Duel (07/04/1985).
* p:Machinery (29/07/1985).
* p:Machinery (Reactivated) (25/11/1985).
* Heaven Give Me Words (any 1990).
* Only One Word (any 1990).
* How Much Love (any 1990).
* Wound in My Heart (any 1991).
* p:Machinery (anniversary reissue) (any 1995).

## Referències

* ↑ Información.
* ↑ https://archive.today/20120630174247/http://www.chartstats.com/artistinfo.php?id=4069
* ↑ «RIP, Andreas Thein (May 30, 2013) Co-Founder Of German Synth Pop Group, Propaganda». [Consulta: 29 abril 2014].
* ↑ https://archive.today/20120630174247/http://www.chartstats.com/artistinfo.php?id=4069
# Operació Llevataps

Durant la Segona Guerra Mundial, l'Operació Llevataps (anglès:Operation Corkscrew) va ser la invasió aliada de l'illa italiana de Pantelleria (situada entre Sicília i Tunísia) el 10 de juny de 1943. Ja hi havia un pla inicial per ocupar l'illa a les darreries de 1940, però es va avortar quan la Luftwaffe incrementà l'amenaça aèria de l'Eix a la regió.
L'interès aliat cap a Pantelleria tornà a inicis de 1943. Les instal·lacions aèries i l'aeroport de l'illa eren vistes com una amenaça per la planejada invasió de Sicília. A més, hi havia una oportunitat de valorar l'impacte del bombardeig preparatori sobre defenses molt fortificades.
L'intens bombardeig aeri de 10 dies reduí substancialment les defenses, i la guarnició italiana es rendí quan les forces britàniques van desembarcar-hi. Un informe del Professor Sir Solly Zuckerman afirmava que les defenses havien quedat reduïdes a un 47% d'efectivitat. La senzillesa de l'operació portà a una avaluació optimista sobre l'efectivitat del bombardeig, la qual no sempre seria així. Les guarnicions italianes de les illes properes (Linosa i Lampedusa) van caure ràpidament. Això aclarí el camí per a la invasió de Sicília un mes després.

## Referències

* ↑ D'Este, Carlo. Bitter Victory: The Battle for Sicily, 1943 (en anglès). Harper Collins, 2009-06-02. ISBN 978-0-06-194081-1.
* ↑ United States Army in World War II.: Sicily and the surrender of Italy (en anglès). Office of the Chief of Military History, 1965.
* ↑ Tugwell, Maurice. Airborne to Battle: A History of Airborne Warfare, 1918-1971 (en anglès). Kimber, 1971. ISBN 978-0-7183-0262-7.
# Kokkolan Palloveikot

El Kokkolan Palloveikot o KPV és un club de futbol finlandès de la ciutat de Kokkola.
L'equip és el club de parla finesa de la ciutat. El seu rival és el club de parla sueca GBK Kokkola.

## Palmarès

* Lliga finlandesa de futbol:
** 1969

## Futbolistes destacats

* Keith Armstrong
* Ramon Bailey
* Chad Botha
* Ryan Botha
* Jukka Hakala
* Pekka Kainu
* Miika Koppinen
* Tero Koskela
* Steve Modeste
* Jaime Rodriguez
* Henri Myntti
* Juha Reini
* Noam Surrier
* Eddy Torrest
* Tuomas Uusimäki
* Dawda Bah
* Demba Savage

## Referències

* ↑ «Kokkolan Palloveikot Pääsivusto». Arxivat de l'original el 2012-08-03. [Consulta: 11 juny 2010].
* ↑ «Finland - List of League First Level Tables». rsssf.com. [Consulta: 9 febrer 2018].
* ↑ «Finland - List of Champions». rsssf.com. [Consulta: 9 febrer 2018].
# Carrer Major (Anglesola)

El Carrer Major és un conjunt urbà d'Anglesola (Urgell) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un carrer molt característic per la seva llarga i per la seva dotació d'arcs en un costat de la via. Són en total nou arcades de mig punt les quals formen un autèntic porxo davant de moltes façanes d'habitatges i/o comerços. En els dos extrems, les dues arcades es diferencien essent de mig punt rebaixat.
Aquest porxo es forma gràcies a una coberta creada amb un embigat de fusta que el fa un clàssic atractiu arquitectònic. Les nou arcades són unides per l'arrencament de les mateixes formant un sol element. Estan creades amb grans carreus de pedra regulars lligats amb morter. Però es pot apreciar en algunes parts, sobretot en la part interior de l'arcada, que l'aparell canvia essent de pedres petites i molt irregulars.

## Cal Pons (núm. 2)

L'edifici s'asseu sobre tres o quatre arcades o porxos. Tres d'aquestes arcades es conserven sense cap estructura edificada al seu damunt. No se sap si són ruïnes de l'habitatge o bé que mai s'acabà de construir. A sobre d'aquestes arcades només s'hi pot observar l'obertura d'una finestra rectangular amb un guardapols, just a l'extrem esquerre de la façana. La resta és feta en el segle XX seguint els models típics habituals. S'ha utilitzat ciment en substitució als carreus de pedra i tampoc no s'ha respectat la tipologia del segle xv, que és quan es va fundar l'estructura. Cal destacar però l'interior de l'habitatge on es conserven els corrals en perfecte estat. Es pot observar la presència de tres voltes de mig punt, de construcció molt austera, utilitzant fragments de pedra en filades molt irregulars i col·locades de forma molt desigual. S'ha dit que podrien formar part d'una primitiva estructura del poble. A més a més del corral, també es conserva l'estança del celler on hi ha signes o dipòsits de pedra per guardar oli o gra. L'estança del celler on hi ha signes o dipòsits de pedra per guardar oli o gra.
Fins als anys 1970, fou propietat d'una de les famílies més importants de la vila, malgrat que tenien altres interessos o propietats més importants a les comarques tarragonines.

## Història

És un dels carrers més antics d'Anglesola, el que conduïa cap a l'Església Parroquial de Sant Pau de Narbona.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Carrer Major». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
# Emilia Reynel y Corona

Emilia Reynel y Corona (Madrid, 3 de maig de 1848–?) va ser una cantant d'òpera espanyola.
Es va matricular a classes de solfeig el 1862 a l'Escola Nacional de Música i Declamació de Madrid, i de 1865 a 1869 a les de cant, que va reprendre l'octubre de 1875; el juny de 1877 va participar en els concursos públics de cant de l'escola i assolí el primer premi. En aquest moment era deixebla de José Inzenga i després ho va ser de Baltasar Saldoni.
Quan va graduar-se passà a fer carrera com a cantant d'òpera, que hom afirma que va ser molt fructífera. El 1872 constava com a segona soprano de la Compañía Lírico-Española del Teatro de la Zarzuela, i després actuà com a prima donna a altres companyies d'òpera italiana a teatres d'arreu d'Espanya, amb molt d'èxit. El 1878 participà en una producció de José Tragó cantant algunes àries de Verdi.
En l'àmbit personal, va estar casada amb el militar Adolfo Espejo, esdevenint-ne vídua el 1897.

## Referències

* 1 2 Saldoni Remendo, Baltasar. Diccionario biográfico-bibliográfico de efemérides de músicos españoles (en castellà). vol. 2. Madrid: Imprenta de D. Antonio Pérez Dubrull, 1880, p. 370.
* ↑ Matía Polo, Inmaculada «La música popular como base para la construcción de una ópera española: los cancioneros de José Inzenga (1828-1891)». Musiker, núm. 17, 2010, pàg. 424.
* ↑ Olmos, Ángel Manuel (ed.). Papeles Barbieri. Teatros de Madrid (en castellà). vol. 10. Las Rozas de Madrid: Discantus More Hispano, 2020, p. 228.
* ↑ Sánchez Martínez, María Almudena. Tragó y la evolución del repertorio pianístico en el último tercio del siglo XIX (en castellà). Oviedo: Universitat d'Oviedo, 2018, p. 305.
* ↑ «Noticias». La Lucha, 04-02-1897, pàg. 3.
# Kim Jong-Shin

Kim Jong-Shin fou un lluitador sud-coreà, especialista en lluita lliure, que va competir durant les dècades de 1980 i 1990.
El 1992 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Barcelona, on guanyà la medalla de plata en la competició del pes mini mosca del programa lluita lliure.
En el seu palmarès també destaquen dues medalles al Campionat del Món, d'or el 1989 i de bronze el 1991, una medalla d'or als Jocs Asiàtics de 1990, i tres medalles als Campionats Asiàtics de lluita, una d'or, una de plata i una de bronze.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Kim Jong-Sin». [Consulta: 3 març 2025].
* ↑ «International Wrestling Database». [Consulta: 3 març 2025].
# Can Guet i casa al carrer Sant Martí, 44

Can Guet i casa al carrer Sant Martí, 44 és un conjunt d'edificis de Carme (Anoia) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Can Guet, situat al carrer de Sant Martí 46, presenta una façana totalment arrebossada i decorada amb esgrafiats. El portal és rebaixat, de turó. La resta de l'edifici ha estat molt restaurat. Sobresortint del terrat hi ha una mena de glorieta decorada amb esgrafiats i amb una barana coronada amb figures de galls.
La casa núm. 44 està pintada de color groc i presenta un esgrafiat amb Sant Martí donant la capa a un pobre i la data 1843.

## Referències

* 1 2 «Can Guet i casa al carrer Sant Martí, 44». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 octubre 2018].
# 2022 UR4

2022 UR$_4$ és un petit asteroide proper a la Terra que va fer una aproximació extremadament propera a 0,044 distàncies lunars (17,000,000 km; 11,000,000 mi) des del centre de la Terra el 20 d'octubre de 2022 a les 22:45 UTC. Va ser descobert unes 14 hores abans de l'aproximació més propera pel Asteroid Terrestrial-impact Last Alert System (ATLAS) Telescopi d'exploració a l'Mauna Loa Observatory, Hawaii el 20 de novembre de 2022. Durant l'aproximació propera, l'asteroide va passar per sobre de l'hemisferi nord de la Terra i va assolir un màxim de brillantor de magnitud 10, només 40 vegades més feble que el llindar de visibilitat a ull nu.

## Notes

* ↑ The faintest magnitude that can be seen with the naked eye is about 6. Using the formula Δm = −2.5 log$_{10}$(F$_1$/F$_2$), where Δm = m$_1$ – m$_2$ = 6 – 10 = –4 is the magnitude difference between the naked eye limit and 2022 UR$_4$'s peak brightness, the brightness ratio F$_1$/F$_2$ of the naked eye limit to the peak brightness of 2022 UR$_4$ is approximately 39.81 ≈ F$_1$/F$_2$ = 10$^{(Δm/–2.5)}$.

## Referències

* ↑ «JPL Small-Body Database Browser: (2022 UR4)». Jet Propulsion Laboratory. [Consulta: 30 novembre 2022].
* 1 2 «MPEC 2022-U145 : 2022 UR4». Minor Planet Electronic Circular. Minor Planet Center, 21-10-2022. [Consulta: 30 novembre 2022].
* Mihos, Chris. «The Magnitude Scale». Case Western Reserve University, 2005. [Consulta: 30 novembre 2022].
# Carrer Major (el Masroig)

El Carrer Major és un carrer catalogat com a monument del municipi del Masroig (Priorat) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català.

## Descripció

El carrer principal, artèria de la trama urbana, clarament dividit en dues parts per la plaça de l'església. El primer tram comprèn des de la Plaça de la Vila fins a la plaça de l'Església i hom hi troba sectors diferenciats. En termes generals, serpenteja i davalla des de la primera fins a la segona plaça. El primer subsector és estret, sense voreres i cimentat, amb cases antigues (núm. 2) i restes de murs, perxes i portes. Després, en el segon subsector, s'eixampla i, atípicament, té llambordes i voreres de grans lloses de pedra. És aquest el tram més típic, amb grans cases pairals del segle xix, algunes amb característiques més aviat urbanes que rurals. Passada la Plaça de l'Església, s'eixampla considerablement amb cases més noves (segles XIX-XX), asfaltat, i acaba a l'Avinguda de l'Onze de Setembre, malgrat semblar continuar. Ultra les cases fitxades separadament, cal citar les números 32, 40 (amb un relleu d'una maceta), 85 (del 1857) i 97, com a construccions que presenten un cert interès.

## Història

El desenvolupament del carrer Major ha de ser pres en funció del creixement de la trama urbana a partir de l'antic sector centrat a la plaça de la Vila. Així, d'un petit carrer es passà al llarg del segle xviii, a una important artèria on es construeixen les més importants i representatives cases del poble. L'asfaltat i cimentat corresponen a les darreres dècades, en tant la urbanització de llambordes i voreres és netament anterior.

## Referències

* 1 2 «Carrer Major». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 desembre 2012].
# Emma Albertazzi

Emma Howson (Londres, 1 de maig de 1814 - idm. 25 de setembre de 1847) fou una contralt d'òpera anglesa.
Era la filla de Francis Howson, un professor de música anglès. Va ser alumne de Michael Costa, amb qui va començar a estudiar a l'edat de 14 anys a Londres. Va debutar en 1829 en Argyle Rooms, Londres. Emma va estar compromesa amb el Teatre Reial d'Anglaterra el 1830, i després anà a Piacenza, (Itàlia) el 1831, on es va casar amb l'advocat italià Albertazzi, del que prengué el nom artístic. Mentre a Itàlia va continuar estudiant, sent alumna de la famosa soprano Giuditta Pasta, ensems que era cantant del teatre de la Canobliana, de Milà, després Emma va cantar a La Scala (1831), al costat de la famosa mezzosoprano Pasta; després cantà a Madrid i al teatre dels Italians, de París, retornà a Londres el 1838.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 4, pàg. 122 (ISBN 84-239-4504-9)
# Vals en mi major, op. post. (Chopin)

El Vals en mi major de Frédéric Chopin és un dels seus valsos menys coneguts, descobert en la carpeta que contenia obres musicals que el compositor no volia publicar. Va ser escrit cap al 1830 i publicat el 1861. És el segon dels valsos de Chopin publicats pòstumament i no té número d'opus pòstum; el primer va ser el Vals en mi menor. Apareix en el catàleg Brown com a B. 44, en el catàleg Kobylańska com a KK IVa/12, i en Chomiński (pl) com a P1/12.

## Referències

* ↑ Numbering and Chronology of the Works Published After Chopin's Death. Chopin National.
* ↑ Smialek, William; Trochimczyk, Maja. Frédéric Chopin: A Research and Information Guide. Taylor & Francis, 5 June 2015, p. 143.
# Emmasament

A l'edat mitjana, l'emmasament fou el procés de dispersió de la població i que suposà la creació de nombrosos masos isolats.
Tot i que la dispersió és un procés normal en moltes contrades catalanes, cal limitar l'emmasament a la dispersió esdevinguda arran de la feudalització.
Començà en les terres marginals, més muntanyoses. El moment clau fou, però, al segle xi i sobretot al xii, quan, en zones amb un poblament semidispers, hi hagué la creació de nous masos, que suposaren la desintegració de l'antic poblament (vilar).

## Bibliografia

* Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 110.
# Pere Brichfeus i Terns

Pere Brichfeus i Terns (Castellterçol, 1670 - Viena, 1724) fou un militar català durant la Guerra de Successió Espanyola.

## Biografia

Va néixer a Castellterçol en el si d'una de les famílies importants de la vila: el pare era paraire i negociant. En ser el vuitè fill, i el tercer mascle, marxà de primer a estudiar: obtingué el Doctorat en Lletres, i després es casà a Terrassa, on figura al voltant de l'any 1700 entre els pagesos rics del seu moment.
Enfrontat amb el poder establert a la vila terrassenca, on dominaven els borbònics, adoptà la causa austriacista i sufragà un regiment de voluntaris per defensar la causa de l'arxiduc Carles. El Consell de Cent de Barcelona, com era costum en aquell moment, li concedí el grau de coronel, amb tots els drets que això comportava.
Pere Brichfeus es va convertir en coronel del regiment de cavalleria Pere de Bricfeus que va sufragar ell mateix, i per això rebé la patent de coronel sense ser militar de carrera. Lluità a la Guerra de Successió, sempre al costat del seu amic Francesc Busquets i Mitjans, de la part forana de Terrassa, coronel d'infanteria, Ermengol Amill, Joan Vilar i Ferrer, i molts d'altres, sota el comandament d'Antoni Desvalls i de Vergós, Marquès del Poal, del qual ja no se separà fins a la capitulació de Cardona, el 18 de setembre del 1714.
Després de la capitulació, s'exilià a Viena, encara al costat dels anteriorment esmentats, i lluità contra els turcs als Balcans, juntament amb molts altres integrants d'aquest exèrcit català de l'interior.
Els seus descendents, però, tornaren a la vila natal del pare, i s'hi establiren almenys durant tres generacions. El fill, el net i el besnet foren notaris de Castellterçol. Tots ells utilitzaren ja habitualment la hac en el cognom: Brichfeus, seguint la moda ortogràfica generalitzada en aquell moment de fer acabar amb aquesta lletra tots els noms que acabessin en consonant o tinguessin dues consonants juntes: Joseph, Bosch, Domènech...
A la Guerra Gran (1794) tornà a sortir un Brichfeus, cap de guerrillers, lluitant contra els francesos.

## Bibliografia

* Berenguer i Casal, Jacint «Els oficials de l'exèrcit austriacista a l'exili. El cas de Francesc Busquets i Mitjans». Pedralbes, Revista d'Història Moderna. Universitat de Barcelona, 32, 2012, pàg. 195-238.
* Berenguer, Jacint. Francesc Busquets i Mitjans. Coronel d'infanteria i exiliat austriacista. Barcelona: Rafael Dalmau, 2014 (Bofarull, 22). ISBN 978-84-232-0800-5.
* Serra i Sellarés, Francesc; Erill i Pinyot, Gustau. La darrera victòria de l'exèrcit català: La batalla de Talamanca. Sant Vicenç de Castellet: Farell Editors, 2009 (Nostra Història, 12). ISBN 978-84-95695-99-4.

## Enllaços externs

* «Pere Brichfeus». 11setembre1714.org. Arxivat de l'original el 2007-09-27.
# Charles Bordes

Charles Bordes (Vouvray-sur-Loire, Indre i Loira, 1863 - Toló, 9 de novembre de 1909) fou un compositor i mestre de capella francès.
Deixeble de César Franck, el qual el considerà un dels seus alumnes predilectes; en acabar els estudis passà com a mestre a la capella de Noget-sur-Marne, època en la qual el ministeri de Belles Arts el comissionà per fer una recopilació dels cants populars bascos, i després amb el mateix càrrec a l'església de Saint-Gervais de París, en la que el 1890 fundà la Compagnie de Chanteurs de Saint-Gervais, a la que se'l hi deu el renaixement de la música gregoriana i d'altres obres dels mestres dels segles XV, XVI, i XVII, entre elles el Stabat Mater, de Giovanni Pierluigi da Palestrina, desconegut fins aleshores a França. Aquella feliç temptativa es veié coronada per l'èxit, i l'església de Saint-Gervais restava atestada de gent que acudia a escoltar una música que resultava una vertadera evocació d'un passat desconegut.
Desgraciadament dificultats sorgides entre el capítol de l'església i la capella de música, obligaren a Bordes a retirar-se. Malgrat tot, l'associació no es va desfer, sinó que, al contrari, es traslladà al carrer Saint-Jacques, on, amb la col·laboració de Vincent d'Indy i Serres, fundà la cèlebre Schola Cantorum, que donà una sèrie de concerts històrics, molt interessants, en els que s'executaren entre altres obres mestres, el famós L'Orfeo de Claudio Monteverdi. La Schola Cantorum recorregué alguns països d'Europa, sent rebuda per a tot arreu amb gran entusiasme pels vertaders afeccionats.
El 1895 començà a publicar La tribune de Saint-Gervais, orgue de l'associació que dirigia. Atacat d'embòlia hagué de separar-se de la direcció de l'anomenat conservatoire de la rive gauche, que en passar a altres mans agafà un rumb diferent de l'anterior. El 1906, dirigí un concert en el Teatre Novetats de Barcelona, acompanyat per l'Orfeó Català però atacat ja de la cruel malaltia que el portà al sepulcre, no va poder donar a les obres el relleu que les hi hagués donat en altre temps. A la recerca de guariment de llurs mals, s'establí pels voltants de Montpeller, en el Mas Saint-Genes, proper a Palavas, fundant la Schola de Montpeller i establint sucursals a Lió, Marsella i altres ciutats, les quals crearen un moviment musical, desconegut fins aleshores en el Migdia francès. L'apassionament per la música dels seus mestres favorits li prengué el temps que necessitava per escriure la música pròpia, i malgrat les seves innates condicions per la composició, no deixà només que les Tradicions del país basc, L'Anthologie des maitres d'autrefois i Concerts spirituels.

## Referències

* Enciclopèdia Espasa, Tom núm. 9, ISBN 84-239-4509-X
* ↑ Enciclopèdia Espasa. Apèndix núm. 9, pàg. 1248 (ISBN 84-239-4579-0)