OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Eucriptita

L'eucriptita és un mineral de la classe dels silicats. Va ser descoberta i descrita per primera vegada l'any 1880 a la pedrera Quarry, Redding, Connecticut, Estats Units per George J. Brush i Edward S. Dana. El seu nom ve del grec ευ (eu, 'ben') i κρυπτός (kryptos, 'amagat, secret') per indicar el fet que l'eucriptita es forma íntimament amb l'albita i, per tant, és difícil d'analitzar.

## Característiques

L'eucriptita és un silicat de fórmula química LiAlSiO₄. Cristal·litza en el sistema trigonal en agregats cristal·lins massius amb cristalls euèdrics rars de fins a 3 cm, les formes més comunes són {1010}, {1121} i {0001}. El seu color pot ser blanc, gris clar, marró molt pàl·lid o, fins i tot, pot ser incolora. La seva duresa a l'escala de Mohs és 6,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz l'eucriptita pertany a «09.AA - Estructures de nesosilicats (tetraedres aïllats), nesosilicats sense anions addicionals; cations en coordinació tetraèdrica [4]» juntament amb els següents minerals: fenaquita, wil·lemita i liberita.

## Formació i jaciments

L'eucriptita es forma en pegmatites amb alt contingut de liti. Existeixen jaciments d'aquest mineral a Austràlia, Canadà, Egipte, Estats Units, Finlàndia, Namíbia, Portugal, Rússia, Sud-àfrica, Suècia, el Regne Unit i la Xina. A Espanya n'existeix un jaciment a La Fregeneda, Salamanca.
Sol trobar-se amb els següents minerals: albita, espodumena, petalita, ambligonita, lepidolita i quars.

## Experiments de Hautefeuille

Productes de certa analogia van ser obtinguts per via sintètica en notables experiments deguts al químic i mineralogista Paul Hautefeuille (1836-1902), i el procediment que va utilitzar va ser el següent: es tracta bàsicament d'escalfar barreges d'àcid silícic, òxid d'alumini i vanadat de liti:
* Escalfar la quantitat corresponent a cinc equivalents d'àcid silícic i un d'òxid d'alumini amb excés de vanadat de liti, es produeixen vidres raríssims, els quals tenen forma d'octaedres de base quadrada.
* Amb sis equivalents de sílice, un d'alumina i excés de vanadat o wolframat de liti, s'aconsegueix un cos per molts conceptes referible a l'ortosa.
* Els dos cossos obtinguts, sense ser l'eucriptita, es relacionen amb ella.

## Referències

* 1 2 «Eucryptite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* 1 2 3 4 «Eucriptita». Handbook of Mineralogy. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 30 setembre 2016].

## Bibliografia

   * Hautefeuille, Paul, Notice sur les travaux scientifiques de M. P. Hautefeuille, París, 1890; Recherches sur l'acide perazotique, París, 1884; Recherches sur l'ozone, París, 1884; Chimie et minéralogie, París, 1865; Recherches sur les Résines, París, 1865
# Altocúmul

Un altocúmul (en llatí, altocúmulus) és un núvol de mitjana altitud caracteritzat per masses globulars aplanades o enrotllaments en capes o pegats; es disposen de manera irregular. Els elements menors són petits i prims i presenten irisacions a les vores. Els elements individuals són més llargs i foscs que els cirrocúmulus i més petits que els estratocúmulus. Poden aparèixer alhora en altures i nivells diferents, sempre en el límit comprès entre els 2 i els 6 km a la seva base. Són d'una mida mitjana, amb un color de blanc a grisenc, en estrats, capes, o pegats amb masses en ones. Estan constituïts per gotes d'aigua, principalment, tot i que a molt baixes temperatures també estan formats per cristalls de glaç. En associar-se amb molts altres gèneres, el temps que es pot esperar després del seu pas pot ser molt variat. En general, si són aïllats, l'evolució serà cap al bon temps. Tanmateix, els altocúmulus a vegades precedeixen un front fred, i amb la presència de matins calorosos i humits d'estiu, assenyalen el desenvolupament de núvols de tempesta més tard durant el dia. Tenen una mida aparent entre 1° i 5°. Quan la vora o bé una part prima i translúcida passa davant del sol o la lluna, apareix entorn de l'astre una corona. Rarament produeixen precipitacions, que seran febles i de curta durada.
* Altocúmul d'un clar patró arrissat
* Cel en rínxols, Lincolnshire, UK
* Cel arrissat
* Altocumulus lenticularis

## Referències

* 1 2 3 4 Servei Meteorològic de Catalunya. «Altocúmuls». Web. CC-BY-SA-3.0

## Enllaços externs

* Biblioteca Nacional Digital de Ciències dels EUA - Altocúmulus Arxivat 2005-04-20 a Wayback Machine.
* Altocúmulus Arxivat 2006-10-17 a Wayback Machine.
* WW2010.edu: Universitat d'Illinois
# Istanbul Modern

L'Istanbul Modern (nom complet en turc, İstanbul Modern Sanat Müzesi, català: Museu d'Art Modern d'Istanbul), és un museu privat d'art contemporani situat al barri de Karaköy del districte Beyoğlu d'Istanbul, Turquia. Fundat l'11 de desembre de l'any 2004 pel grup d'empreses Eczacıbaşı Holding, té per objectiu principal "compartir la creativitat artística de Turquia amb audiències àmplies i promoure la seva identitat cultural amb la comunitat artística internacional". Levent Çalıkoglu és el curador en cap del museu i Oya Eczacıbaşı n'és la presidenta de la junta. El museu exhibeix principalment obres d'artistes turcs, com Hoca Ali Rıza, Burhan Doğançay, Fahrelnisa Zeid, Ömer Uluç o Sarkis, però també d'artistes internacionals, com Olafur Eliasson, Doug Aitken, Anselm Kiefer o Julian Opie.
L'edifici d'Istanbul Modern, anomenat Antrepo #4, construit el segle XIX i que originalment feia la funció de magatzem, va ser acondicionat en la seva forma actual per la firma arquitectònica turca Tabanlıoğlu. El museu estava situat a la riba del Bòsfor, on ocupava una superfície de 8.000 m². Les exposicions del museu estaven distribuïdes en dues plantes: A la planta de dalt, s'hi trobava la col·lecció permanent, la botiga i el restaurant, mentre que a la planta inferior s'hi trobaven les exhibicions temporals, així com el cinema i la llibreria d'art.
Catorze anys després de l'obertura, el 2018, el museu es va traslladar temporalment a l'edifici històric de l'Union Française, construït l'any 1896 per l'arquitecte otomà Alexandre Vallaury, situat a Beyoğlu.

## Referències

* 1 2
* 1 2
# Alejandro Arango y Escandón

Alejandro Arango y Escandón (Puebla de Zaragoza, 10 de juliol de 1821 - Ciutat de Mèxic, 28 de febrer de 1883) va ser un advocat, poeta, traductor i acadèmic mexicà.

## Biografia

Els seus pares van ser Alexandre Maria Arango i Guadalupe Escandón. Quan tenia deu anys va ser enviat a Madrid, Espanya, per continuar la seva educació al Reial Col·legi d'Humanitats. També va estudiar a París. En tornar a Mèxic el 1837 va seguir la carrera de Dret al Seminari Conciliar. Va ser deixeble de José Manuel de la Peña y Peña i de José Bernardo Couto. Va rebre el seu títol d'advocat el 1844. Va ser poliglota, tenia coneixements d'hebreu, grec, llatí, italià, anglès, francès, alemany i espanyol. En 1851 es va casar amb na Leocadia Molinos del Campo.
Des de molt jove va demostrar les seves grans aficions literàries, i el nom va arribar a ser molt celebrat. Va ser membre del Tribunal Suprem de Justícia, president de l'ajuntament de la ciutat de Mèxic secretari de l'assemblea que va triar Maximilià per a emperador de Mèxic i va formar part de la Junta de notables convocada per Forey, en què va combatre la proposició de Bazaine i Castelnau encaminada a obtenir l'abdicació de Maximilià abans de la retirada de l'exèrcit francès.
A l'adveniment de la República va estar pres durant tres mesos, se li van confiscar part dels seus béns i se'l va desterrar a l'estranger, si bé a l'any se li va aixecar la pena. Al diari La Cruz va publicar el seu important va estudiar sobre Fra Luis de León, publicant després en un volum amb el títol de Ensayo histórico sobre fray Luis de León (1866), y que va donar motiu que fos elegit individu de les acadèmies de la Història i de la Llengua, doncs aquell llibre és un model de llenguatge.
A més d'un tom d'inspirades poesies titulat Versos i de les traduccions de la Conjuración de los Pazi, de Alfieri, es citan com a notables entre les seves obres una Gramática hebrea, un Prólogo al Oficio Parvo de la Virgen María, que José Mariano Lara publicà en vuit idiomes diferents el 1870, i altres diverses produccions.

## Referències

* ↑ Carreño, 2003; 38-39
* ↑ Victoriano Agüeros: Don Alejandro Arango y Escandón en El Tiempo, México 1883, pp. 376-78

## Bibliografia

* Carreño, Alberto María. «Alejandro Arango y Escandón». A: José Luis Martínez. Semblanzas de académicos, antiguas, recientes y nuevas. México: Fondo de Cultura Económica, 2003, p. 38-40. ISBN 968-16-7113-9 [Consulta: 6 maig 2014].
* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 5, pàg. 1210. (ISBN 84-239-4505-7)
# Astronesthes bilobatus

Astronesthes bilobatus és una espècie de peix de la família dels estòmids i de l'ordre dels estomiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 20,8 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes que viu entre 50-2.230 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic occidental (incloent-hi el Mar de les Filipines), l'Índic i una petita àrea de l'Àfrica Austral.

## Referències

* ↑ Richardson J., 1845. Ichthyology.--Part 2. A: R. B. Hinds (ed.) The zoology of the voyage of H. M. S. Sulphur, under the command of Captain Sir Edward Belcher, R. N., C. B., F. R. G. S., etc., during the years 1836-1842, Núm. 9. Londres: Smith, Elder & Co. Ichthy. Voyage Sulphur 2 . 71-98. Pls. 45-54.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ «Astronesthes bilobatus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Parin, N.V. i O.D. Borodulina, 1996. Revision of the Astronesthes indicus species group (Astronesthidae), with descriptions of five new species. J. Ichthyol. 36(8):551-565.
* ↑ Mundy, B.C., 2005. Checklist of the fishes of the Hawaiian Archipelago. Bishop Museum Bulletins in Zoology. Bishop Mus. Bull. Zool. (6):1-704.
* ↑ Hoese, D.F., D.J. Bray, J.R. Paxton i G.R. Allen, 2006. Fishes. A Beasley, O.L. i A. Wells (eds.) Zoological Catalogue of Australia. Volum 35. ABRS & CSIRO Publishing: Australia Part 1, pp. xxiv 1-670; Part 2, pp. xxi 671-1472; Part 3, pp. xxi 1473-2178.
* ↑ Nakabo, T., 2002. Fishes of Japan with pictorial keys to the species. Tokai University Press, Japó, pp v-866.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Gibbs, R. H., Jr. i J. F. McKinney, 1988: High-count species of the stomiid fish genus Astronesthes from the southern subtropical convergence region: two new species and redescription of Cryptostomias (= Astronesthes) psychrolutes. Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 460: i-iii + 1-25.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Parin, N. V. i O. D. Borodulina, 2003: Phylogeny, systematics, and zoogeography of the mesopelagic genus Astronesthes (Astronesthidae, Stomiiformes). Voprosy Ikhtiologii v. 43 (núm. 5): 581-601. (En rus, traducció a l'anglès al Journal of Ichthyology v. 43 (núm. 8):557-576).
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Isenach

L'Isenach és un afluent de la riba esquerra del Rin a la regió del Palatinat, a l'estat Renània-Palatinat. Té gairebé 36 quilòmetres de longitud.
Neix al nord del Bosc del Palatinat (Pfälzerwald), a uns 2 km al sud-oest de Carlsberg. El curs del riu està orientat inicialment cap al sud-est, i després, passada la presa d'Isenachweiher, pren direcció a l'est en una ruta que pren també la Bundesstraße 37.
A Bad Dürkheim, l'Isenach penetra el massís del Haardt, a la vora oriental del bosc palatí. Entra a la terra de turons que s'estenen a banda i banda de la Ruta Alemanya del Vi. A continuació, passa a la Plana del Rin, que creua cap al nord-est. Entre Lambsheim i Frankenthal, el Floßbach desemboca a la dreta de l'Isenach.
A la ciutat de Frankenthal, l'Isenach gira cap al nord. A continuació, s'hi uneix el Fuchsbach des de l'esquerra. Llavors flueix a través del suburbi de Mörsch, on l'Isenach es coneix com a "Mörschbach", abans de passar pel sud-est de Bobenheim-Roxheim. Finalment s'uneix al Rin a 4 quilòmetres (2,5 mi) al sud de Worms.

## Referències

* ↑ Wasserwirtschaftsverwaltung Rheinland

## Enllaços externs

* Water management master plan for the catchment area of Isenach and Eckbach
* Isenachweiher a pfalzbild.de
# Eufònia violàcia

L'eufònia violàcia (Euphonia violacea) és un ocell de la família dels fringíl·lids (Fringillidae).

## Hàbitat i distribució

Habita boscos, manglars, vegetació secundària i sabanes de les terres baixes de Sud-amèrica, des de l'est de Veneçuela, Trinitat, Tobago i Guaiana, cap al sud, a través de l'Amazònia, l'est i sud-est del Brasil fins l'est de Paraguai i nord-est de l'Argentina.

## Referències

* ↑ «Eufònia violàcia». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/04/2022(català)
# Illa Șimian

L'illa Șimian (en romanès: Insula Șimian; en serbi: Šimijan) és una illa fluvial al riu Danubi, que pertany a Romania, just aigües avall de la ciutat de Turnu Severin i amb vista a la ciutat de Șimian.
L'illa és la llar de la reconstruïda fortalesa que es va traslladar des de la històrica illa Ada Kale, quan era a punt de ser submergida per tal de construir les Porta de Ferro I durant la construcció d'una presa l'any 1968. Per aquesta raó, també és coneguda com la "nova Ada Kale", tot i que l'ambiciós pla de reassentament mai no fo completat.
Durant la construcció del pont de Trajà, al segle II d. C., l'illa va servir de base natural per a la divisió de les preses d'aigua.

## Referències

* ↑ «Copia archivada». Arxivat de l'original el 22 de desembre de 2012. [Consulta: 25 juny 2013].
* ↑ Zaječar, sve na jednom mestu (en serbian), p. 62.
# Cabiro

Cabiro (en grec antic: Καβειρώ, Kabeiró) és, a la mitologia grega, probablement una nimfa marina, que residia a l'illa de Lemnos, on va néixer. Aquesta illa és del déu Hefest i, per aquest motiu, va ser estimada per ell i fou mare de diversos fills, els Cabirs i les Cabírides.
En un escolis Cabiro correspon a Demèter. Conjecturalment Cabiro també podria ser la mateixa que Idotea, una filla profètica de Proteu , coneguda en l'Odissea com Teònoe.
En altres versions Cabiro és un personatge masculí. Ciceró, per exemple, diu que el tercer Dionís té per pare a Cabiro, i diuen que va estar com a rei al capdavant d'Àsia; per a ell es van instaurar les Sabàcies.

## Estrabó

Segons Estrabó,
   Acusilao d'Argos afirma que de Cabiro i Hefest va néixer Cadmil, i que aquest va ser pare dels tres Cabirs, dels quals van néixer les nimfes Cabírides. Ferècides es refereix per una banda a nou Coribants, que serien fills d'Apol·lo i Retia i que s'haurien establert a Samotràcia, i de l'altra a la unió de Cabiro, filla de Proteu, i Hefest, de la qual naixerien els tres Cabirs i les tres nimfes Cabírides, uns i altres objectes de culte. Als Cabiros se'ls honra especialment a Imbros i a Lemnos.
Fowler creu que tant Cabiro com Retia van ser filles de Proteo i Anquínoe, que Esteve de Bizanci diu ser una filla del Nil i mare de Sitó.

## Nono

En Nonnos de Panòpolis també ens parla de la nimfa Cabiro.
   En primer lloc, des de Lemnos, la de la muntanya d'ígnia cimera, la trucada que es convocava al costat de la mística torxa de Samos, va fer que els dos fills d'Hefest, els Cabirs, vestissin les seves armes. Aquests prenen el nom de la família de la seva mare, a qui antany va donar a llum la tràcia Cabiro per al ferrer celestial. Eren Alcont i Eurimedont, molt versats en les arts de la farga.
Durant la guerra que va sostenir Dionís contra els indis, Deríades, el principal antagonista del déu, apostrofa les seves tropes:
   Que Cabiro, la lèmnia sense vel, plori la mort dels seus dos fills i que Hefest l'ardent, llançant les seves tenalles, contempli Deríades com a genet dels cavalls de peus broncíneos.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 77. ISBN 9788496061972.
* ↑ Escolis a Apol·loni de Rodes : Argonautics I, 915-921
* ↑ Homer: Odissea IV, 360 ss
* ↑ Les Sabàcies són unes festivitats, a les quals sol atribuir-se un origen frigi.
* ↑ Ciceró: De natura deorum, Sobre la naturalesa dels déus , III, 58
* ↑ Estrabó: Geografia X 3, 21
* ↑ Robert Louis Fowler: Early Greek Mythography, part 2 (pàg. 42). 2013, Oxford. ISBN 978-0-19-814741-1
* ↑ Tzetzes a Licofrón, Alejandra 583 i 1161
* ↑ Nonnos: Dionisíaques XIV, 17 ss
* ↑ Dionisíaques 27, 120 ss

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 39. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1

## Entrades relacionades

* Lemnos
* Samotràcia
# Astronesthes caulophorus

Astronesthes caulophorus és una espècie de peix de la família dels estòmids i de l'ordre dels estomiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 26,2 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí i d'aigües profundes.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Atlàntic oriental entre 21°N i 20°S.

## Referències

* ↑ Richardson J., 1845. Ichthyology.--Part 2. A: R. B. Hinds (ed.) The zoology of the voyage of H. M. S. Sulphur, under the command of Captain Sir Edward Belcher, R. N., C. B., F. R. G. S., etc., during the years 1836-1842, Núm. 9. Londres: Smith, Elder & Co. Ichthy. Voyage Sulphur 2 . 71-98. Pls. 45-54.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ «Astronesthes caulophorus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Gibbs, R.H. i M.A. Barnett, 1990. Melanostomiidae. p. 308-337. A: J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa, Portugal; SEI, París; i UNESCO, París, França. Vol. 1.
* ↑ Bianchi, G., K.E. Carpenter, J.-P. Roux, F.J. Molloy, D. Boyer i H.J. Boyer, 1993. FAO species identification field guide for fishery purposes. The living marine resources of Namibia. FAO, Roma, Itàlia. 250 p.
* ↑ Bigelow, H.B., D.M. Cohen, M.M. Dick, R.H. Gibbs, Jr., M. Grey, J.E. Morrow, Jr., L.P. Schultz i V. Walters, 1964. Fishes of the western North Atlantic. Part four. New Haven, Sears Found. Mar. Res., Yale Univ.
* ↑ Reiner, F., 1996. Catálogo dos peixes do Arquipélago de Cabo Verde. Publicações avulsas do IPIMAR Núm. 2. 339 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Gibbs, R. H., Jr. i J. F. McKinney, 1988: High-count species of the stomiid fish genus Astronesthes from the southern subtropical convergence region: two new species and redescription of Cryptostomias (= Astronesthes) psychrolutes. Smithsonian Contributions to Zoology Núm. 460: i-iii + 1-25.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Parin, N. V. i O. D. Borodulina, 2003: Phylogeny, systematics, and zoogeography of the mesopelagic genus Astronesthes (Astronesthidae, Stomiiformes). Voprosy Ikhtiologii v. 43 (núm. 5): 581-601. (En rus, traducció a l'anglès al Journal of Ichthyology v. 43 (núm. 8):557-576).
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Isfjorden (Svalbard)

L'Isfjorden (literalment en noruec: fiord de gel) és un fiord de Noruega, el segon més llarg de l'arxipèlag de Svalbard amb una llargada de 107 km, després del Wijdefjorden que fa 108 km. El fiord es troba a la costa oest de l'illa de Spitsbergen, i la seva amplada màxima és de 24 km. Una part d'aquest fiord està inclòs al Parc nacional de Nordre Isfjorden. Al llarg d'aquest fiord hi ha els assentaments humans principals de Svalbard: Barentsburg, Longyearbyen (situada a la branca de l'Adventfjorden) i Pyramiden.
Sassenfjorden és una part de l'Isfjorden a Spitsbergen, Svalbard, entre Bünsow Land i Nordenskiöld Land. El braç interior del Sassenfjorden s'anomena Tempelfjorden.

## Història

Un balener basc provinent de Sant Sebastià sota el comandament de Juan de Erauso i pilotat per l'anglès Nicholas Woodcock, va ser el primer a establir una estació balenera temporal al fiord l'any 1612. El 1613, vaixells baleners francesos, bascos i neerlandesos recorregueren el fiord fins al port segur (Trygghamna) a la part nord d'aquest fiord i també a la part sud. Tots ell van ser conduïts cap enfora o obligats a pagar una multa pels vaixells anglesos. El 1614 els neerlandesos acordaren donar compartir l'Isfjorden amb els anglesos. Els anglesos continuaren utilitzant l'Isfjorden com a base balenera fins, com a mínim, finals de la dècada del 1650.

## Referències

* Conway, William Martin. No Man's Land: A History of Spitsbergen from Its Discovery in 1596 to the Beginning of the Scientific Exploration of the Country. Cambridge, At the University Press, 1906.

## Enllaços externs

* Foraminifera from Isfjorden Arxivat 2011-10-07 a Wayback Machine. - catàleg il·lustrat
# Geoparc de l'altiplà de Mehedinți

El Geoparc de l’altiplà de Mehedinți (en romanès: Geoparcul Platoul Mehedinții) és una zona protegida (parc natural categoria V UICN) situada a Romania, al territori administratiu dels comtats Gorj (5%) i Mehedinți (95%).

## Descripció

El Geoparc de l'altiplà de Mehedinți amb una superfície de 106.500 ha va ser declarat àrea natural protegida per la Decisió del Govern número 2152 el 30 de novembre de 2004 (publicada al document oficial romanès número 38 el 12 de gener de 2005) i és una àrea de turons (barrancs, valls, paviments de pedra calcària, coves de fosses, boscos i pastures), de manera que és ric en una gran varietat de flora i fauna, algunes de les espècies endèmiques.
Espais protegits inclosos al parc: Complexul carstic de la Ponoarele, Pădurea cu liliac Ponoarele, Cheile Coșutei, Cornetul Babelor și Cerboanei, Cornetul Bălții, Cornetul și Topolniței Cave, Cornetul Bălții, Izvorul și stâncăriile de la Câmana, Pereții calcaroși de la Izvoarele Cășutei Cova d’Epuran.

## Vegeu també

* Zones protegides de Romania

## Referències

* ↑ «Geoparcul Platoul Mehedinți Parcul Natural (location)» (en romanès). Protectedplanet.net. Arxivat de l'original el 8 de gener 2014. [Consulta: 12 juny 2013].
* ↑ «Hotărârea de Guvern Nr.2152 din 30 noiembrie 2004, publicată în Monitorul Oficial al României, Nr.38 din 12 ianuarie 2005» (en romanès). Muntiimaramuresului.ro. Arxivat de l'original el 27 setembre 2013. [Consulta: 12 juny 2013].