OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Eruguera blanc-i-negra

L'eruguera blanc-i-negra (Lalage melanoleuca) és una espècie d'ocell de la família dels campefàgids (Campephagidae) que habita els boscos de les illes Filipines de Luzon, Mindoro, Samar, Leyte i Mindanao.

## Taxonomia

S'ha considerat l'existència de dues subespècies, que alguns autors consideren espècies de ple dret:
* Lalage melanoleuca, sensu stricto - eruguera blanc-i-negra septentrional.
* Lalage minor (Steere, 1890) - eruguera blanc-i-negra meridional.

## Referències

* ↑ J del Hoyo, NJ Collar, DA Christie, A Elliott, LDC Fishpool, P Boesman et GM Kirwan. 2016. HBW and BirdLife International Illustrated Checklist of the Birds of the World. Volum 2: Passerines. Lynx Edicions and BirdLife International, Barcelona i and Cambridge.
* ↑ eruguera blanc-i-negra septentrional«Eruguera blanc-i-negra». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/03/2021(català)
* ↑ eruguera blanc-i-negra meridional«Eruguera blanc-i-negra». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/03/2021(català)
# Eruguera blava

L'eruguera blava (Cyanograucalus azureus) és una espècie d'ocell de la família dels campefàgids (Campephagidae) i única espècie del gènere Cyanograucalus (Hartlaub, 1861).
Habita els boscos de Sierra Leone, Libèria, Costa d'Ivori, Ghana, Togo, Nigèria, Burkina Faso, sud de Camerun, sud-oest de la República Centreafricana, nord, nord-est, sud-oest, centre i est de la República Democràtica del Congo, cap al sud a Guinea Equatorial, el Gabon, República del Congo, Cabinda i sud-oest d'Uganda.

## Referències

* ↑ «Eruguera blava». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/03/2021 (català)
# Emissió espontània

L'emissió espontània és el procés pel qual un electró d'un àtom o molècula en un estat excitat cau espontàniament a l'estat fonamental (o a un estat de menor energia), amb la consegüent emissió d'un fotó. Es tracta d'un dels processos bàsics d'interacció radiació-matèria (els altres dos són l'absorció i l'emissió estimulada).
Quan un electró es troba inicialment en un estat excitat d'energia E₂, pot caure espontàniament a un nivell inferior d'energia E$_1$ i el fotó emès tindrà una energia igual a la diferència d'energies entre el nivell inicial i el nivell final de l'electró. Per tant, la freqüència ν d'aquest fotó, segons la relació general E = hν, serà:
    $\nu ={\frac {E_{2}-E_{1}}{h}}$
on h és la constant de Planck. A diferència de l'emissió estimulada, el fotó emès té una fase i una direcció aleatòria, sense cap relació amb la dels fotons emesos abans o després.
En un grup de N àtoms o molècules en estat excitat, la velocitat a què es produeix el procés d'emissió espontània (i, per tant, l'emissió de fotons) és donada per la relació
    ${\frac {\partial N}{\partial t}}=-A_{21}N$
on A$_{21}$ s'anomena coeficient A d'Einstein i és particular per a cada transició entre estats considerada. Per tant, el ritme d'emissió espontània és proporcional al nombre d'àtoms que queden en estat excitat. La solució d'aquesta equació diferencial és una funció exponencial, per tant, en absència d'altres processos, el nombre d'àtoms en estat excitat disminueix de forma exponencial:
    $N(t)=N(0)e^{-t/\tau _{21}}$
on N(0) és el nombre inicial d'àtoms en l'estat excitat i τ$_{21}$ és la vida mitjana de la transició, τ$_{21}$ = (A$_{21}$)$^{-1}$.

## Emissió espontània autoamplificada

L'emissió espontània autoamplificada (SASE) és un procés dins d'un làser d'electrons lliures (FEL) mitjançant el qual es crea un feix de làser pel feix d'electrons d'alta energia. L'acció làser s'inicia des d'un petit grup a l'atzar (és a dir, soroll de tret) en el feix d'electrons en lloc de ser coherent produïda per una font làser d'entrada. Aquesta font és completament coherent transversalment a la saturació, però, pel fet que la radiació s'inicia des del soroll aleatori en moltes longituds d'ona de radiació, la coherència longitudinal de la radiació és menor que en el cas d'un amplificador però millor que la de la radiació espontània. Aquest concepte ha estat corroborat en la Spring-8 FEL al Japó, al làser d'electrons lliures (FLASH) a Hamburg i la font de llum coherent Linac (LCLS) al SLAC.

## Referències

* ↑ Gerhard Samulat. Rayos x para escudriñar el nanocosmos. Investigación y Ciencia. junio 2012. p.76.
* ↑ «Spring-8 Webpage». Arxivat de l'original el 2010-03-12. [Consulta: 21 desembre 2007].
# Mussa ibn Zurara

Mussa ibn Zurara (àrab: موسى بن زرارة, Mūsà b. Zurāra) fou emir d'Arzèn des d'una data desconeguda però vers el 813, amb l'adveniment de la Guerra Civil dels abbàssides. Fou per un temps rebel a l'ostikan d'Armènia, al qual estava sotmès més tard.
L'historiador Tomas Artsruní diu que el 847 la princesa de Bitlis, que era la germana de Bagarat (Bagrat) Bagratuní, va salvar Mussa, que havia estat vençut; d'això els historiadors dedueixen que va enllaçar amb els Bagratuní quan es va casar amb una filla (alguns suposen que més aviat seria una neta) d'Aixot el Gran.
Vers el 850 Mussa ibn Zurara fou encarregat per l'ostikan de recollir el tribut del príncep Bagrat I, el seu suposat parent, però aquest, amb ajut dels Artsruní, va derrotar l'emir a Altzniq (850).
Vers 851/852 va donar un cert suport a Bagrat contra Yússuf ibn Muhàmmad ibn Yússuf al-Marwazí, fill i successor de l'ostikan Abu-Saïd Muhàmmad ibn Marwazí (al qual Mussa havia estat lleial). Això va provocar l'expedició del nou ostikan Bogha al-Kabir (853), en què fou fet presoner i enviat a Samarra.
El va succeir el seu fill Abu-l-Maghrà ibn Mussa.

## Referències

* ↑ Laurent, Joseph. Marius Canard. L'Arménie entre Byzance et l'Islam depuis la conquête arabe jusqu'en 886 (en anglès). Librairie Bertrand, 1980, p. 392.

## Bibliografia

* Al-Baladhuri, Ahmad ibn Jabir. The Origins of the Islamic State, Part I. Nova York: Universitat de Colúmbia, 1916.
* Al-Tabari, Abu Ja'far Muhammad ibn Jarir. The History of al-Ṭabarī, Volume XXXIV: Incipient Decline.. Albany, NY: State University of New York Press, 1989. ISBN 0-88706-874-X.
* Ter-Ghevondyan, Aram. The Arab emirates in Bagratid Armenia. Lisboa: Fundació Calouste Gulbenkian, 1976.
* Al-Ya'qubi, Ahmad ibn Abu Ya'qub. Historiae, Vol. 2. Leiden: E. J. Brill, 1883.
# El Presseguer (Taradell)

El Presseguer és una masia de Taradell (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia situada a peu de camí entre la Llagostera i el Penedès, rebé el non del topònim del lloc, un petit serradet. Existia abans del 1325 i com la majoria de masies del sector NE de la població pertanyia a la parròquia de Santa Eugènia de Berga tot i que avui estan enclavades dins del terme municipal de Taradell. Moltes d'aquestes masies havien nascut per l'establiment de fadristerns en terres no gaire llunyanes al mas patern. La Serra no patí el despoblament provocat per la pesta negra i la trobem registrada en els fogatges del segle xvi així com en el nomenclàtor de la província de Barcelona de l'any 1860. La fesomia actual del mas no denota cap element medieval més aviat és fruit de reformes i ampliacions successives que tenen poc a veure amb l'estructura primitiva.

## Història

Masia de dimensions molt petites que té només unes quatre quarteres de terra. Sembla que fou construïda l'any 1931, però, degut a la Guerra Civil, no fou habitada fins a l'any 1966. D'aquí ve el nom de Pardaler, ja que durant aquests anys aquestes aus se n'apoderaren. A darreries de la dècada dels seixanta els masovers estats de l'hostal dels frares la varen adquirir als Srs. Presseguer.

## Referències

* 1 2 «El Presseguer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 octubre 2017].
# Andzevatxik

Andzevatxik fou un districte d'Armènia situat al sud-oest de Vaspurakan. La principal fortalesa era Kangavar o Kangovar o Kangevar. Limitava al nord amb el Ervanduniq (Yervanduniq), a l'oest amb el Bazhuniq i el Arnoiotn, al sud la comarca d'Agarak al Tshauq; i a l'est amb el Terpatuniq i el petit Albag.
La regió fou feu dels Andzevatxí. El 778 els romans d'Orient van derrotar els àrabs a Cilícia sota la direcció de dos exiliats armenis: Tatxat Andzevatxí i Artavasdes Mamikonian. Aquest darrer fou nomenat estrateg del tema dels Buccel·laris a Anatòlia, però Tatxat va caure en desgràcia el 780 a l'arribar al tron l'emperadriu Irene. Tatxat va passar llavors al servei dels àrabs. El califa el va acollir molt bé i el va nomenar patrici d'Armènia (càrrec vacant des del 772) i generalíssim amb possessió plena del seu districte d'Andzevatxik, que entrava a terres del Artsruní (pel sud-oest). Des de llavors els nakharark veïns, sobretot els Artsruní, no van parar de conspirar contra ell.
Vers el 782 (abans del 785) un atac khàzar va obligar a Tatxat a sortir en campanya a la zona de Derbent junt amb l'ostikan d'Armènia. Van acampar a la plana de Keran, però es va declarar una epidèmia i Tatxat va morir. Andzevatxik va romandre en mans de la família fins al 863 quant, a la mort del príncep Muixel Andzevatxí, que només deixava un hereu infant, el va cedir en testament al príncep d'Armènia Aixot I el Gran junt amb el castell de Noraberd; però la vídua de Muixel, Helena, amenaçada per Grigor Derenik de Vaspurakan, va oferir la seva mà a Gurguèn príncep de Mardastan i així Gurguèn va entrar a Kangovar la capital vers el 867 i es va casar amb Helena. Grigor Dereneik va tractar d'ocupar Andzevatxik i Mardastan però fou rebutjat.
Grigor Derenik i el seu pare Aixot Artsruní van planejar un temps després (vers 869) prendre les terres del príncep de Mardastan al Antzevatsiq. Va esclatar la guerra en la qual Gurguèn va tenir el suport del seu fillastre Grigor Andzevatxí, fill de la seva dona Helena amb el difunt príncep Muixel Andzevatxí; junts van rebutjar a Aixot i al seu fill Grigor Derenik. La victòria de Gurguèn a Blrakin (al Reixtunik) va obligar a Aixot a fugir. Aixot va demanar l'ajut del príncep de prínceps Aixot I el Gran, que va enviar el seu fill Sahak; també va rebre ajuda de Muixel príncep de Mokq, i fins i tot de l'emir d'Arzèn que veia els seus propis dominis amenaçats. La coalició va assetjar a Gurguèn a la fortalesa de Kangavar, la principal del Antzevatsiq, però no van poder ocupar-la. Finalment es va acordar la pau sota la base de l'statu quo.
A Gurguèn el va succeir el 987 el seu fill Atom (vegeu Mardastan) que encara governava poc abans del 930. Després el país va passar a Vaspurakan i va seguir la seva història.

## Mapa

L'Enciclopèdia Soviètica d'Armènia publicà una sèrie de mapes entre els quals hi ha el de la regió vaspurakanesa d'Andzevatxik.
# Washaniya

Washaniya (Wašhaniya) era una ciutat que havia conquerit el rei Anitta de Kussara i va incorporar a territori hitita. Probablement no era lluny d'Hattusa.
Cap a l'any 1360 aC, segurament sota el regnat de Subiluliuma I, la van saquejar els kashka. Aquestes tribus es van emportar presoners als habitants, als ramats i a les ovelles "del palau", que és probable que fos un lloc depenent del palau d'Hattusa. En relació a aquesta ciutat s'esmenta la muntanya Pirwašši, no identificada, possiblement algun lloc no gaire llunyà.

## Referències

* ↑ Bernabé, Alberto (ed.). Historia y leyes de los hititas: textos del Imperio Antiguo. Tres Cantos: Akal, 2000, p. 80. ISBN 8446011239.
* ↑ Bernabé, Alberto (ed.). Historia y leyes de los hititas: textos del Reino medio y del Imperio Nuevo. Tres Cantos: Akal, 2004, p. 62. ISBN 8446022532.
# Bicaz

Bicaz és una ciutat del comtat de Neamț, a l'oest de Moldàvia, Romania situada a les muntanyes dels Carpats orientals, prop de la confluència dels rius Bicaz i Bistrița i prop del llac Bicaz, un llac artificial format per la presa Bicaz al Bistrița.
Bicaz solia ser una ciutat fronterera fins al 1918. Sis pobles són administrats per la ciutat: Capșa, Dodeni, Izvoru Alb, Izvoru Muntelui, Potoci i Secu.

## Economia

Abans de la construcció de la presa (1950-1960) l'assentament era només un poble de muntanya als Carpats orientals on la principal activitat econòmica era la collita de fusta. Per tradició, els troncs dels arbres estaven units entre si, formant una bassa (pluta); un raftman (romanès: plutaș) solia conduir la bassa del riu Bistrița riu avall fins a les instal·lacions de processament de la fusta a Piatra Neamț.
La construcció de la presa va crear també una indústria horitzontal: es van construir dues plantes de ciment i àrids a Bicaz i a la propera Tașca. Això, juntament amb la construcció de la central hidroelèctrica de Bicaz-Stejaru 10 km (6,2 mi) a l'est) va desencadenar un boom econòmic relatiu durant el període comunista.
La fàbrica de ciment Bicaz es va tancar després de la Revolució Romanesa de 1989 i es va desmuntant lentament. D'altra banda, la fàbrica de ciment de Tașca va ser adquirida pel grup alemany HeidelbergCement i va ser completament revisada. La ciutat té també un parell de fusta fàbriques i instal·lacions de processament de la fusta.

## Accés

La ciutat té accés a dues carreteres nacionals: DN15 i DN12C mentre que l'estació de tren de Bicaz és l'estació terminal de la línia 509 de CFR amb servei diari programat a Bucarest Nord. La ciutat va servir també com a port amb servei de ferri programat amb els pobles a la vora del llac als anys seixanta i setanta. Avui la instal·lació només ofereix creuers d'oci de temporada.

## Turisme

La ciutat es troba a prop de dues importants destinacions turístiques de Romania: el massís de Ceahlău (12,5 km) km nord i parc nacional Cheile Bicazului-Hășmaș (25,5 km) a l'oest). La impressionant presa Bicaz construïda al riu Bistrița als anys 50 (una de les més grans de Romania) i el llac Bicaz resultant també són llocs d'interès turístic populars. Durău, l'única estació d'esquí del massís de Ceahlău, es troba a uns 30 km nord.

## Galeria d'imatges

* Ajuntament de Bicaz
* Presa Bicaz, de 127 metres d’alçada, construïda entre el 1950 i el 1960 al riu Bistrița
* Vista nocturna de la presa
* Bicaz Canyon, un pas estret que uneix les regions històriques romaneses de Moldàvia i Transsilvània per la carretera nacional DN12C

## Referències

* ↑ «Romania - HeidelbergCement Group». Arxivat de l'original el 2014-10-09. [Consulta: 8 octubre 2021].

## Vegeu també

* Riu Bicaz
* Canó del Bicaz
* Presa de Bicaz
* Llac Bicaz
* Central hidroelèctrica Bicaz-Stejaru
* Massís de Ceahlău
# Parc Nacional Cheile Bicazului-Hăşmaş

El Parc Nacional Cheile Bicazului-Hăşmaş (en romanès: Parcul Naţional Cheile Bicazului-Hăşmaş) està situat a la serralada Oriental dels Carpats al nord-est de Romania. El territori de la reserva és part dels comtats de Neamţ i de Harghita.
L'administració del parc es troba en Izvorul Mureşului, Harghita.
Els elements geològics més importants del parc són Cheile Bicazului (Gola del riu Bicaz), un profund canó excavat pel riu Bicaz, Lacul Roșu (el Llac Vermell), una presa en un llac natural, i les muntanyes Hăşmaş.
La superfície de parc és de 6.575 hectàrees i es divideix en dues zones: la zona especial de conservació (78%), i la zona de protecció (22%).

## Referències

* ↑ http://www.cheilebicazului-hasmas.ro/
# American Airlines Arena

L'American Airlines Arena és un pavelló esportiu localitzat al centre de Miami, Florida, al costat de Key Biscaine. És utilitzat pels partits de bàsquet i per a concerts. Va ser construït com a substitut del Miami Arena i va ser dissenyat per la firma Arquitectonica & 360 Architecture.
En aquest pavelló és on els Miami Heat de l'NBA hi juguen els seus partits, i on les Miami Sol de la WNBA van disputar-hi els seus des de l'any 2000 fins al 2002.

## Història

Aprovat pel vot de referèndum el 1996, American Airlines va comprar els drets del nom del pavelló el 1999 per 42 milions de dòlars per 20 anys.
El novembre del 1998, la construcció del nou pavelló es va veure afectada per un incendi a la secció superior del complex. El 31 de desembre del 1999, l'American Airlines Arena es va obrir oficialment amb un concert de Gloria Estefan. Dos dies després, el 2 de gener del 2000, els Miami Heat va jugar el seu primer partit en el nou pavelló.

## Notes

* No s'ha de confondre amb l'American Airlines Center, pavelló dels Dallas Mavericks.
* Les Finals del 2006, els dos equips protagonistes van ser els Dallas Mavericks i els Miami Heat, jugant uns a l'American Airlines Arena i els altres a l'American Airlines Center, aquestes finals es van conèixer com les American Airlines Series.
* Com a part de l'acord de patrocini, al sostre del pavelló hi ha un avió gegant pintat amb el logo d'American Airlines al centre.
* El complex va allotjar els MTV Video Music Awards el 2004 i el 2005, donant milers de milions a l'economia del Comtat de Miami-Dade.
* El AAA té previst allotjar la primera i segona ronda del torneig de la NCAA del 2009.
* Els comentaristes locals es refereixen al pavelló com a "Triple A", mentre que alguns periodistes de noves cadenes el coneixen com a "A$^3$".
* El pavelló és conegut pel seu inusual marcador, que canvia de color depenent de l'atmosfera.
* El Waterfront Theater és un teatre a l'interior del complex amb una capacitat de fins a 5.000 espectadors. És el teatre més gran de Florida, utilitzat també per a musicals i altres esdeveniments.
* El AAA va allotjar el WCW Uncensored 2000, el World Wrestling Entertainment's RAW l'1 de gener del 2007 i el Royal Rumble el 29 de gener del 2006.
* Diverses estrelles musicals com Madonna, Britney Spears i Shakira han actuat en aquest pavelló.

## Enllaços externs

* Web Oficial de l'American Airlines Arena
# Alicja Szemplińska

Alicja Maria Szemplińska (Ciechanów, 29 d'abril del 2002) és una cantant polonesa.
Szemplińska va participar en dues caces de talent. El 2016 va guanyar Hit, Hit, Hurray i el 2019 va guanyar la desena temporada de The Voice Poland. Després va sortir la seva primera cançó, Prawie My.
El 2020 va guanyar Szansa na Sukces, la preselecció polonesa del Festival de la Cançó d'Eurovisió amb la cançó Empires. Hauria representat Polònia al Festival de la Cançó d'Eurovisió 2020, que s'hauria celebrat a la ciutat neerlandesa de Rotterdam en cas de no haver sigut cancel·lat per la pandèmia per coronavirus de 2019-2020.

## Referències

* ↑ «Poland goes with Alicja Szemplińska for Eurovision 2020» (en anglès). Eurovision.tv, 23-02-2020. [Consulta: 24 febrer 2020].
# Escut de Cunit

L'escut oficial de Cunit té el següent blasonament:
Escut caironat partit: 1r d'atzur, una palmera d'or; 2n d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 7 de juliol de 1987.
La palmera és l'atribut de sant Cristòfol, patró del poble. Els quatre pals de Catalunya recorden la jurisdicció reial sobre la localitat.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Baix Penedès

## Referències

* ↑ «DECRET 230/1987, de 7 de juliol, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Cunit per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC num 868, 07-07-1987. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut de Dubrovnik

L'escut de Dubrovnik, abans Ragusa, és anterior al segle xvii però no està documentat abans del 1627, encara que és segur que ja existia. Probablement fou adoptat un temps després de la independència el 1403, i abans era la figura del sant Blai la que servia d'escut. Inicialment era un escut vermell i blau, i també al revés (blau i vermell).
Durant el segle xvii es va afegir la corona a l'escut. Pel mateix temps va aparèixer un segon escut argent amb tres franges blaves, amb corona. En el segle xviii apareix l'escut argent amb franges vermelles i corona que amb petits retocs és l'escut actual de la ciutat de Dubrovnik.
* Escut de Ragusa i de Dubrovnik
* Representació senzilla dels escuts antics
* Sant Blai
* Versió alternativa del segle XVIII
* Escut de la República de Ragusa amb franges blanques

## Vegeu també

* Bandera de Dubrovnik
# Escut de Durazno

L'escut de Durazno va ser creat per l'artista plàstic Adolfo Pastor. La torre elèctrica simbolitza les centrals hidroelèctriques del departament: Rincón del Bonete i Baygorria. La part mitjana de l'escut té espigues de blat (a l'esquerra) i velló (a la dreta), símbols d'esforç i riquesa. La llum de la part inferior simbolitza l'esperança. La frase En pensamiento me centro y me descentro en labor va ser ideada per Carlos Scaffo. El mateix Scaffo definia la llegenda d'aquesta forma: d'una banda, l'home, l'individu, i de l'altra, la seva acció creadora cap a la col·lectivitat.

## Referències

* ↑ (castellà) Informació de Durazno Arxivat 2009-01-22 a Wayback Machine.
# Escut de Forès

L'escut oficial de Forès té el següent blasonament:
Escut caironat truncat: 1r d'argent, 2n de gules; ressalta sobre la partició una espasa flamejada d'or. Per timbre, una corona mural de poble.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Conca de Barberà

## Història

Va ser aprovat el 14 de maig del 2001.
L'espasa flamejant és l'atribut de l'arcàngel sant Miquel, patró del poble.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 30 d'abril, de 2001, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Forès.» (pdf). DOGC, data=14-05-2001. [Consulta: 20 juny 2010].
# Escut de Gerri de la Sal

L'Escut de Gerri de la Sal fou l'escut d'armes del municipi desaparegut de Gerri de la Sal, a la comarca del Pallars Sobirà.
Perdé vigència el 1970, en ser agrupats els antics termes de Baén, Gerri de la Sal, Montcortès de Pallars i Peramea en el municipi de nova creació anomenat amb el nom artificiós de Baix Pallars, que ha estat aconsellat per l'Institut d'Estudis Catalans que canviï el seu nom pel de la vila cap del municipi, Gerri de la Sal. Aquest nou municipi adoptà el 29 de juliol del 2009, després de 39 anys sense escut normalitzat segons la normativa vigent, l'Escut de Baix Pallars.

## Descripció heràldica

Escut de plata, una gran gerra que duu en el camp del seu cos la imatge de Santa Maria asseguda amb l'Infant als braços. Un candeler a cada costat. Dues flors de lliri i dos estels, un a cada costat, als seus peus. Colors naturals. En punta, d'or, quatre pals vermells.

## Referències

* ↑ Article sobre els topònims oficials incorrectes.
* ↑ Bassa 1968.

## Bibliografia

* Bassa i Armengol, Manuel. Els escuts heràldics dels pobles de Catalunya. Barcelona: Editorial Millà, 1968.
# Escut de Guinea Bissau

L'escut de Guinea Bissau, més aviat un emblema que no un escut heràldic, es va adoptar el 1973, poc després que el país s'hagués independitzat de Portugal. La forma actual data del 1994, en què va ser lleugerament modificat (en el color del camper i de la cinta.
Exhibeix els colors panafricans (vermell, groc i verd), els mateixos que els de la bandera del país, i una estrella de sable, l'anomenada «estrella africana». A la part inferior, una petxina de pelegrí d'or de la qual surten dues palmes de sinople. Al damunt, una cinta de gules amb el lema nacional en portuguès: UNIDADE - LUTA - PROGRESSO ('Unitat - Lluita - Progrès').

## Escuts usats anteriorment

* Escut durant l'època colonial portuguesa (1935-1951)
* Escut durant l'època en què Guinea fou una província portuguesa (1951-1973)
* Escut de la República de Guinea Bissau (1973-1994)

## Enllaços externs

* Govern de Guinea Bissau – Símbols nacionals Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (portuguès)
* Heraldry of the World – Escut de Guinea Bissau (anglès)
* Hubert Herald – Escut de Guinea Bissau (anglès)
# Escut de Lavalleja

L'escut de Lavalleja consta de tres franges horitzontals de color blau, blanc i vermell. En el seu interior té un dibuix del sol de Maig, el qual il·lumina el Cerro Arequita. En la part inferior esquerra del mateix escut figuren una arada i una parva de blat, i en la part dreta un brau, els tres símbols de la riquesa del departament.

## Vegeu també

* Bandera de Lavalleja

## Enllaços externs

* Pàgina web de la Intendència Municipal de Lavalleja (castellà)