OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Antoine Boësset

Antoine Boësset (Blois, 24 de febrer de 1586 – París, 8 de desembre de 1643) fou un compositor del Renaixement.
El 1617 fou nomenat director de la música del rei, en la que hi pertanyia des de la infància, i succeí al seu sogre en Pierre Guédron en el càrrec de superintendent de la música reial (1624). Escriví nombrosos aires de caça i ballables, publicats en 9 llibres, amb el títol d'Airs de cour à quatre et cinq parties (editada per Ballard, París), publicant-se a part el dècim Airs de cour mis en tableur de luth (també, editat per Ballard, París, 1621). Col·laborà en diverses obres amb Louis de Mollier.
Boësset, Claudi Joan Baptista, compositor i net de l'Antoine, n. el 1636. També fou superintendent de la música del rei i escriví el ball, Alphée et Arethuse, i algunes composicions vocals publicades amb el títol de Fruits d'Automme (1684).
Jean-Baptiste Boësset, fou compositor i fill de l'Antoni, m. a París (1613-1685). Succeí al seu pare en el càrrec de superintendent de la música del rei (1642). Entre les nombroses composicions que va escriure cal citar: Ballet du temps (1654), La mort d'Adonis (1659), Le triomphe de Bacchus (1666), Paroles de musyque pour le concert de chambre de la musyque de la reine (1667), i Airs (dos volums 1669 i 1671).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 8, pàg. 222, ISBN 84 239-4508-1
# Carl Schuberth

Carl Eduard Schuberth (Magdeburg, 25 de febrer de 1811 - Zúric, 22 de juny de 1863) fou un violoncel·lista alemany.
Deixeble de Dotzauer, des de 1825 va emprendre viatges artístics que li valgueren excel·lents resultats, i que el 1835 el portaren a Sant Petersburg, on fou empleat en els càrrecs de director de música en la Universitat de la Capella de cantors de la cort i inspector de la institució escolar del Teatre Imperial, càrrecs que desenvolupà fins a la seva mort i, on tingué per alumne el seu compatriota Julius Steffens (1831-1882).
Com a compositor es distingí en concerts, etc., per a violoncel, i algunes obres musicals de cambra.

## Referències

* ↑ Edita Enciclopèdia Espasa, vol. 57, pàg. 1051. (ISBN-84-239-4557-X)
* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 54, pàg. 1173 (ISBN|84 239-4554-5)
# Orde del Milà d'Or

L'Orde del Milà d'Or (japonès:金鵄勲章, transliterat: Kinshi Kunsho) és un orde militar de l'Imperi del Japó, establerta el 12 de febrer de 1890 per l'Emperador Meiji en commemoració de l'emperador Jinmu. Era atorgada per valentia davant l'enemic o lideratge en campanya.
L'Orde del Milà Daurat era la condecoració militar més alta de l'Imperi Japonès. Només podia atorgar-se a japonesos, i donada la seva associació amb l'agressió de guerra, va ser prohibida pel Comandant Suprem de les Forces Aliades (General MacArthur) del Japó ocupat el 1947
Va ser atorgada en 1.067.492 ocasions, sent òbviament les més atorgades des dues classes més baixes (6a i 7a). La 1a classe va ser atorgada en 41 ocasions i la de 2a classe en 201. Per conflicte:
* Primera Guerra Sinojaponesa: aproximadament 2.000
* Guerra Russo-Japonesa: aproximadament 109.600
* Primera Guerra Mundial: aproximadament 3.000
* Incident de Mukden: aproximadament 9.000
* Segona Guerra Sinojaponesa: aproximadament 190.000
* Guerra del Pacífic: aproximadament 630.000

## Classes

L'orde consisteix en 7 classes: els Generals rebien les classes 1a a 3a; els oficials superiors, les de 2a a 4a classe; els oficials, les de 3a a 5a classe; els sots-oficials, les de 4a a 6a classe, i la tropa, entre la 5a i 7a classe.
    1a classe: es lluïa en banda sobre l'espatlla dreta, amb la insígnia a l'esquerra del pit
    2a classe: es lluïa la insígnia a la dreta del pit
    3a classe: es lluïa penjant del coll
    4a classe: es lluïa penjant d'un galó. Llueix una roseta al galó
    5a classe: es lluïa penjant d'un galó. Perd la roseta del galó.
    6a classe: es lluïa penjant d'un galó. Perd els esmalts
    7a classe: es lluïa penjant d'un galó. És en plata (llevat del milà, que segueix sent d'or)
La concessió de l'orde comportava una pensió anual, que anava entre els 900 iens de la 1a classe als 65 iens de la 7a. Tenint en compte que la paga mensual d'un soldat a l'Exèrcit Imperial Japonès era de 8 iens amb 80 sens, això representava una recompensa molt substanciosa. Aquesta pensió monetària va ser abolida el 1940.
Si bé normalment era concedit individualment, de vegades era atorgat de manera col·lectiva. A mitjans d'octubre de 1942, es va concedir de manera pòstuma després de diverses cerimònies al Santuari Yasukuni, incloent 995 desapareguts en combat a les batalles del Pacífic i 3.301 perduts a la Xina.

## Disseny

La insígnia representa un milà daurat, missatger dels déus (tal com es descriu a l'antiga crònica japonesa Nihon Shoki, que va ajudar l'emperador Jinmu Tenno a derrotar els enemics en batalla. El Milà Daurat està sobre una estrella de 8 puntes amb 32 raigs en esmalt vermell. A sota del milà hi ha 2 escuts samurai en esmalt blau, amb 2 sabres y banderes (a les quals hi ha el símbol xinto del mitsu tomoe) en esmalt groc amb una llança al centre, penjant de les urpes del milà.
L'estrella de les classes 1a i 2a és similar a la insígnia, però els raigs són en esmalt vermell i groc.
Penja d'un galó verd amb una franja blanca als costats.
# Orde de la Casa Ernestina de Saxònia

L'Orde de la Casa Ernestina de Saxònia o, més literalment Ordre de la Casa Saxo-Ernestina (en alemany: Sachsen-Ernestinischen Hausorden) va ser un orde al mèrit dels ducats saxons d'Alemanya, instituïda pel Duc Frederic de Saxònia-Altenburg, el Duc Ernest I de Saxònia-Coburg-Gotha i el Duc Bernat II de Saxònia-Meiningen, el 25 de desembre de 1833 com un premi conjunt dels ducats saxons.

## Graus

En un començament, l'Order comptava amb cinc categories:
* Gran Creu
* Creu de Comandant amb placa (com 1a Classe)
* Creu de Comandant (sense placa, com 2a Classe)
* Creu de Cavaller de 1a Classe
* Creu de Cavaller de 2a Classe
Els premis estaven reservats als oficials.
El 1864, una medalla de plata sobredaurada va ser sumada i després suprimida el 1918, en finalitzar la Primera Guerra Mundial. Medalles de plata i or també van ser associades a l'ordre.

## Ressorgiment Saxo-Coburguès de 2006

En 2006 el cap de la família ducal de Saxònia-Coburgo i Gotha, el príncep Andreu, va crear l'Ordre de la Casa Ducal Saxo-Coburg-Gothense. Està basada en l'antiga "Ordre dinàstica ducal Saxo-Ernestina".

## Referències

* ↑ Placa de la Orden Sajo-Ernestina Las Colecciones Reales. Consultado el 22 de febrero de 2014.
* ↑ Orden dinástica ducal Sajo-Ernestina The Aerodrome. Consultado el 23 de febrero de 2014.
* ↑ Orden dinástica ducal Sajo-Ernestina Medal-Medaille.com. Consultado el 25 de febrero de 2014.
* ↑ Orden dinástica Sitio web de la Casa Ducal de Sajonia, Coburgo y Gotha. Consultado el 23 de febrero de 2014.

## Enllaços externs

* Imperial german orders, medals and decorations by Andreas M. Schulze Ising. The Princely-Saxon House Order of Ernestine. (anglès)
# Argyripnus electronus

Argyripnus electronus és una espècie de peix pertanyent a la família dels esternoptíquids.

## Hàbitat

És un peix marí i batidemersal que viu entre 545 i 600 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Pacífic sud-oriental.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Gilbert C. H. & Cramer F., 1897. Report on the fishes dredged in deep water near the Hawaiian Islands, with descriptions and figures of twenty-three new species. Proceedings of the United States National Museum v. 19 (núm. 1114). 403-435. Pls. 36-48.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Parin, N. V., 1992. Argyripnus electronus, a new sternoptychid fish from the Sala y Gomez Submarine Ridge. Jpn. J. Ichthyol. v. 39 (núm. 2): 135-137.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Parin, N.V., A.N. Mironov i K.N. Nesis, 1997. Biology of the Nazca and Sala-y-Gómez submarine ridges, an outpost of the Indo-West Pacific fauna in the Eastern Pacific ocean: composition and distribution of the fauna, its community and history. Adv. Mar. Biol. 32:145-242.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.

## Enllaços externs

* Catalogue of Life Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (anglès)
* AQUATAB
# Bandera de Mas de Barberans

La bandera oficial de Mas de Barberans té la descripció següent:
    Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, vermella, amb tres faixes d'amplada d'1/9 de l'alt del drap i situades a una distància d'1/3 de la part inferior i de color blanc, negre i blanc. Al cantó del pal un lis blanc separat per 1/9 i d'alt de 4/9.

## Història

Fou aprovada el 23 d'agost del 1995 i publicada al DOGC núm. 2098, del 6 de setembre del mateix any. Està basada en l'escut heràldic de la localitat.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Montsià
* Escut de Mas de Barberans

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 23 d'agost de 1995, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Mas de Barberans.» (pdf). DOGC num. 2098, 06-09-1995. [Consulta: 23 juny 2010].
# Ideari llibertari

L'ideari llibertari és el conjunt d'ideologies anarquistes, és a dir, llibertàries, que proposen formes de convivència antiautoritàries, democràcia directa i assembleària, pensament internacionalista, economia autogestionada, i idees que rebutgen els dogmes com ara la religió, la superestructura de l'estat (conjunt d'idees que es donen com a certes en un determinat sistema) i defensen la igualtat de les persones, la seva llibertat i el compromís mediambiental. Concorda amb el lema: «Ni rei, ni pàtria, ni Déu» o «Ni Déu ni amo».

## Referències

* ↑ «L'ideari llibertari». El Punt Avui, 25-05-2011. [Consulta: 18 setembre 2022].
# Bandera de Sant Feliu Sasserra

La bandera oficial de Sant Feliu Sasserra (Bages) té la següent descripció:
Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, dividida en dues faixes iguals, blanca la superior i blava la inferior, separades per una línia trencada de 18 segments d'alçària 1/6 de la del drap amb els vèrtexs separats per 1/9 de l'ample.
Va ser aprovada en el Ple de l'Ajuntament del 29 de novembre de 2000, i publicat en el DOGC el 6 de febrer de 2001 amb el número 3321.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Bages

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 22 de gener de 2001, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Sant Feliu Sasserra.». DOGC núm. 3321, 06-02-2001. [Consulta: 5 març 2009].
# Identificador de Recursos Internacionalitzat

L'Identificador de Recursos Internacionalitzat (IRI) va ser definit el 2005 per l'Internet Engineering Task Force (IETF) com un nou estàndard d'Internet per estendre l'esquema existent de l'Identificador Uniforme de Recursos (URI). El nou estàndard es va publicar a RFC 3987.
Mentre que els URIs es limiten a un subconjunt dels caràcters ASCII, els IRI poden contenir caràcters del conjunt de caràcters universals (Unicode / ISO 10646), incloent caràcters kanji xinesos o japonesos, coreans, ciríl·lics, i altres.

## Sintaxi

Els IRIs suposen una ampliació dels URIs utilitzant Unicode, donat que els URIs estaven limitats a l'ASCII, amb molts menys caràcters. Els IRIs podrien representar-se amb una seqüència d'octets, però per definició es defineixen com una seqüència de caràcters, de manera que puguin pronunciar-se o escriure's.

## Compatibilitat

Per tal de conservar la compatibilitat amb sistemes que no admeten el nou format, s'efectua una conversió de IRIs a URIs.
Per a aplicacions i protocols que no permeten la utilització directa d'IRIs, els IRIs s'han de convertir primer a Unicode utilitzant la norma de composició canònica (NFC).
A continuació s'han de convertir tots els punts de codi no-ASCII de l'IRI a UTF-8, i els bytes resultants han de ser codificats percentualment, per tal de produir un URI vàlid.
Exemple: l'IRI Ῥόδος es converteix en l'URI /%E1%BF%AC%CF%8C%CE%B4%CE%BF%CF%82
Segons quina sigui la implementació, els punts de codi ASCII que són caràcters URI no vàlids poden codificar-se de la mateixa manera.
Aquesta conversió és fàcilment reversible; per definició, la conversió d'un IRI a un URI i al revés de URI a IRI produirà un IRI que és semànticament equivalent a l'IRI original, tot i que pot diferir en la seva representació exacta.
Alguns protocols poden imposar transformacions addicionals. Per exemple. Punycode per a etiquetes DNS.

## Referències

* ↑ Gangemi, Aldo; Presutti, Valentina «The bourne identity of a web resource». Proceedings of Identity Reference and the Web Workshop (IRW). National Research Council (ISTC-CNR) [Roma, Italy], 2006, pàg. 3. «Notice that IRIs (Internationalized Resource Identifier) [11] are supposed to replace URIs in next future.»
* 1 2 Duerst, M. «RFC 3987». Network Working Group. Internet Engineering Task Force, Standards Track, 2005 [Consulta: 12 octubre 2014].
* ↑ Hendler, Hrsg. Dieter Fensel; Hrsg. John Domingue; Hrsg. James A.. Handbook of Semantic Web Technologies. 1. Aufl.. Berlín: Springer-Verlag GmbH, 2010. ISBN 978-3-540-92912-3 [Consulta: 12 octubre 2014].

## Vegeu també

* Identificador uniforme de recursos (URI)

## Enllaços externs

* Activitat d'internacionalització del W3C (anglès)
* (anglès)
* Llista d'esquemes d'URIs registrats (anglès)
# Carl Yngve Sahlin

Carl Yngve Sahlin (Fröskogs, parròquia a Älvsborg, 4 de març de 1824 - Estocolm, 29 de maig de 1917) va ser un filòsof suec. Va ser el pare de director general Reinhold Mauritz Sahlin i besavi de l'antiga vicerectora de la Universitat d'Uppsala, professora Kerstin Sahlin.
S'educà en les escoles de Karlstad i Uppsala, i en la Universitat d'aquesta última població es graduà en filosofia el 1851, i al cap de dos anys fou nomenat repetidor de filosofia; el 1862 titular de filosofia teorètica de la Universitat de Lund, i el 1864 de filosofia pràctica de la d'Uppsala, havent-se retirat de l'ensenyança el 1894. Va pertànyer a l'Acadèmia de Suècia, a la Societat Reial i a la d'Humanistes d'Uppsala; col·laborà al Nordisk Tidskr., Vart Land, en les sèries d'estudis publicats com a homenatge a la memòria de Bostrom i en obsequi al seu coetani i deixeble E. Burman, contribuint a la primera amb la seva monografia Métode filosòfic segons Bostrom (1897) i a la segona amb una Sinopsi de les principals formes de la vida social (1910).
Els seus primers treballs havien estat aquests:
* Condicions de possibilitat d'una filosofia pràctica (1855);
* La principal contrarietat en el món (1856);
* Formes fonamentals de l'ètica (1869).
Més tard donà a la llum diferents estudis històric-crítics com:
* Om det Stoiska högmodet (1875);
* Ofverensstämmer Platos sedolära med Kristendomen (Uppsala, 1875);
* Kants, Scheleiermachers och Boströms etiska grund tankar, Om subjektivl och objektivt betraktelsesätt i filosofien (1877);
* Fichte (1888);
* R. Eucken (1909);
* Schweed. Filosof. (1911), i d'altres doctrinals en què exposa modernitzada la filosofia del seu mestre Bostrom, el gran pensador nacional de Suècia:
* Om det inre o det yttre (1879);
* Om grundformerma i logiken (1883-84);
* Om positiv och negativ lagbestämdhet, Några tankar om manniska och samhället (1887);
* Om brytningspunkten i vår tids filosofi (1888);
* Om det inre lifvet (1893), i d'altres treballs menors com la Relativitat del món (1889) i El conflicte tràgic en la <Antígona> de Sòfocles (1889).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 52, pàg. 1289, ISBN 84 239-4552-9
# Cirripectes kuwamurai

Cirripectes kuwamurai és una espècie de peix de la família dels blènnids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 5,5 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovípar.

## Hàbitat

És un peix marí de clima temperat que viu entre 0-5 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Japó.

## Referències

* ↑ Swainson W., 1839. The natural history and classification of fishes, amphibians, & reptiles, or monocardian animals. Londres. Nat. Hist. & Class. v. 2. i-vi + 1-448.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 «Cirripectes kuwamurai» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Williams, J. T., 1988: Revision and phylogenetic relationships of the blenniid fish genus Cirripectes. Indo-Pacific Fishes Núm. 17: 1-78, Pls. 1-7.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* ↑ Masuda, H., C. Araga i T. Yoshino, 1975. Coastal fishes of southern Japan. Tokai University Press, Tòquio (Japó). 382 p.
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.

## Bibliografia

* Fukao, R., 1984: Review of Japanese fishes of the genus Cirripectes (Blenniidae) with description of a new species. Japanese Journal of Ichthyology v. 31 (núm. 2): 105-121.
* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Helfman, G.; Collette, B.; Facey, D. The Diversity of Fishes (en anglès). Wiley, 1997. ISBN 978-0-86542-256-8.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Schultz, L. P., 1941: The species of Cirripectes Swainson and a new genus of blennioid fishes from the tropical Pacific. Copeia 1941 (núm. 1): 17-20.
* Springer, V.G., 1986. Blenniidae. p. 742-755. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (editors) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín.
* Springer, V.: Blennies. Planes 214-217 a W.N. Eschmeyer, J. R. Paxton, editors. Encyclopedia of Fishes – 2a edició, San Diego, Califòrnia: Academic Press. Any 1994.
* Strasburg, D.W. i L.P. Schultz, 1953. The blenniid fish genera Cirripectus and Exallias with description of two new species from the tropical Pacific. J. Wash. Acad. Sci. 43:128-135.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
* Williams, J. T., 1986: Phylogenetic relationships and taxonomic revision of the Blenniid fish genera Cirripectes and Scartichthys. Dissertation Abstracts International v. 47 (núm. 5): 1-2.
# Arius brunellii

Arius brunellii és una espècie de peix de la família dels àrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 35 cm de llargària total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: Somàlia.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Cuvier, G. & A. Valenciennes. 1840. Histoire naturelle des poissons. Tome quinzième. Suite du livre dix-septième. Siluroïdes. Hist. Nat. Poiss. (BOOK), Nov., v. 15: i-xxxi + 1-540.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Taylor, W.R. 1986. Ariidae. p. 153-159. A J. Daget, J.-P. Gosse i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISBN, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 2.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
* Zolezzi, G. 1939. Descrizione di tre nuovi pesci del Giuba raccolti dalla Missione Ittiologica in A.O.I. Boll. Pesca Piscic. Idrobiol. v. 15 (núm. 2): 168-173.
# Bandera de Sant Vicenç de Castellet

La bandera oficial de Sant Vicenç de Castellet té la següent descripció:
    Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, blanca, amb el castell verd fosc, de porta i finestres blanques de l'escut, d'alçària 27/56 de la del drap i amplària 11/42 de la llargària del mateix drap, posat a 5/56 de la vora superior i a 3/28 de la de l'asta; i amb tres faixes vermelles, cadascuna de gruix igual a 1/28 de l'alçària del drap, separades una de l'altra pel mateix gruix, la de més avall, posada a 1/14 de la vora inferior.
Va ser aprovada el 26 d'abril de 2013 i publicada al DOGC el 15 de maig del mateix any amb el número 6376.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Bages
* Escut de Sant Vicenç de Castellet

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/1024/2013, de 26 d'abril, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Sant Vicenç de Castellet.» (pdf). DOGC núm. 6376. Generalitat de Catalunya, 15-05-2013. [Consulta: 19 maig 2013].
# Idioma afade

L'afade (afaɗə) és una llengua afroasiàtica parlada a l'est de Nigèria i al nord-oest del Camerun.

## Classificació

L'afade és un idioma del grup Biu-Mandara de la família de llengües afroasiàtiques. Està relacionat amb les llengües cameruneses mpade, maslam, malgbe, mser i lagwan.

## Fonologia

Consonants :
| | Labial | Dental | Alveolar | Postalveolar | Palatal | Velar | Labial-velar | Glotal |
| Nasal | m | | n | | | | | |
| Oclusiva tènue | p | | t | | | k | kp | ʔ |
| Oclusiva sonora | b | | d | | ɟ | ɡ | ɡb | ʔ |
| Ejectiva | pfʼ | t̪θʼ | | | cʼ | kʼ | | |
| Implosiva | ɓ | | ɗ | | | | | |
| Fricativa | f | | s ɬ | ʃ | | | | h |
| Resonant | | | lr | | j | | w | |
L'afade té una gran varietat de consonants, incloses les ejectives, les implosives i les parades labial-velars. Els sons vocàlics de l'afade són / i u e ɤ o ɛ ɔ a ɑ /. El so /a/ és frontal, en lloc de central.

## Distribució geogràfica

Els parlants d'afade són els indígenes Kotoko del Camerun i Nigèria. Al Camerun, es parla a la regió de l'extrem nord: divisió Logone-and-Chari, subdivisió sud de Makari, zona d'Afade. La llengua la parlen 5.000 persones al Camerun.
A Nigèria, l'afade és parlat per 40.000 parlants a l'estat de Borno, Ngala LGA, 12 pobles.
No hi ha dialectes coneguts.

## Referències

* ↑ Bouny, P. 1977. Inventaire phonetique d'un parler Kotoko: le Mandagué de Mara. In Caprile, Jean-Pierre (ed.), Etudes Phonologiques Tschadiennes, 59–77. Paris: Société d'Études linguistiques et anthropologiques de France.
# Anton Forti

Anton Forti (Viena, 8 de juny de 1790 - 16 de juliol de 1859) fou un cantant d'òpera (baríton) i violista austríac.
Va pertànyer a la famosa capella del príncep Esthérhazy i fou un dels més perfectes intèrprets de Don Giovanni de Mozart i de Figaro a El barber de Sevilla de Rossini.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 24, pàg. 560 ISBN 84-239-4524-3