OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Estació de Salses

L'estació de Salses (francès: Gare de Salses) és una estació ferroviària de la línia de Narbona a Portbou, situada al municipi de Salses, a la comarca del Rosselló (Catalunya del Nord) i al departament francès dels Pirineus Orientals, a la regió d'Occitània.
Fou posada en servei el 1858, per la Companyia de ferrocarril de Midi.
És una estació de la Societat Nacional dels Ferrocarrils Francesos (SNCF), atesa pels trens regionals exprés del TER d'Occitània.

## Situació ferroviària

Establerta a 12 metres d'altitud, l'estació de Salses està situada al punt quilomètric (PK) 449.966 de la línia de Narbona a Portbou, entre les estacions de Leucata-La Franqui i de Ribesaltes.

## Història

L'estació de Salses fou posada en servei el 20 de febrer de 1858 per la companyia de ferrocarril de Midi, obrint d'aquesta manera el tram entre Narbona i El Vernet.
L'estació fou electrificada en 1981.
En 2014, segons les estimacions de la SNCF, la freqüència anual de l'estació era de 11 008 passatgers. En 2018 aquesta xifra va pujar fins a 12 473 viatgers.

## Servei de viatgers
### Recepció

La parada de l'SNCF és una parada no gestionada (PANG) d'accés lliure.

### Servei

L'estació de Salses és atesa pels trens de la xarxa del TER d'Occitània que circulen entre Narbona i Perpinyà. El recorregut d'alguns trens va més enllà de Narbona, en direcció a Tolosa-Matabuòu o Nimes, Avinyó-Centre i Marsella - Sant Carles, mentre que d'altres circulen fins a Perpinyà, Cervera de la Marenda o Portbou. El temps de viatge és d'uns 30 minuts des de Narbona i d'uns 15 a 20 minuts des de Perpinyà.

### Intermodalitat

L'estació està equipada amb un aparcament de cotxes.

## Referències

* ↑ Douté, Reinhard «[677/1] Perpignan - Portbou (Espagne)». Les 400 profils de lignes voyageurs du réseau français. La Vie du Rail, 2, 2011, pàg. 239. ISSN: 978-2-918758-44-0.
* ↑ Palau, François. Le rail en France : 1858-1863, 2001.
* ↑ «Freqüència a les estacions».
* ↑ «Estació de Portvendres». SNCF.

## Vegeu també

* Llista d'estacions d'Occitània
* Línia de Narbona a Portbou
* Plantilla:Esquema de la línia de Narbona a Portbou
* Xarxa ferroviària de la Catalunya del Nord

## Enllaços externs

* Estació de Salses a la web d'estacions de França Arxivat 2021-01-13 a Wayback Machine.
* Informació actual a la web de l'SNCF
| Procedència | Anterior | Tren | Següent | Destinació |
| Tolosa-Matabuòu | Leucata-La Franqui | TER d'Occitània | Ribesaltes | Perpinyà o Cervera M. o Portbou |
| Avinyó-Centre o Nimes o Narbona | Leucata-La Franqui | TER d'Occitània | Ribesaltes | Perpinyà o Cervera M. o Portbou |
# Estació de Serdinyà

Línia de Cerdanya ("Tren Groc") :
L'Estació de Serdinyà (en francès i oficialment Gare de Serdinya) és una estació de ferrocarril de la línia de tren groc situada en el poble i comuna del mateix nom, a la comarca del Conflent, de la Catalunya del Nord.
És a l'extrem oriental del barri del Bac de Serdinyà, a la dreta de la Tet, entre el Camí de la Querola i el carrer del Bac.
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| : Transport express régional |||||
| Vilafranca de Conflent - Vernet - Fullà | Vilafranca de Conflent - Vernet - Fullà | Tren groc | Joncet | La Tor de Querol - Enveig |

## Bibliografia

* Becat, Joan. «161 - Serdinyà i Joncet». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Serdinyà». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Referències

* ↑ L'Estació de Serdinyà en els ortofotomapes de l'IGN

## Enllaços externs

* Fitxa i fotografia Arxivat 2011-07-24 a Wayback Machine. (francès)
# Marina, unplugged

Marina, unplugged és una pel·lícula espanyola, barreja de ficció i fals documental del 2023 dirigida per Alfonso Amador i protagonitzada per Claudia Faci. El guió es basa en una obra de teatre d'Alfonso Amador i Jorge Picó. Està subtitulada en valencià.

## Argument

Marina es la líder d’un partit espanyol d'extrema dreta que està preparant un monòleg amb el qual vol donar a conèixer el seu ideari als seus seguidors. Dalt de l'escenari d’un teatre, i només acompanyada d’un director que modela la seva actuació, la veu i els gestos per tal de resultr més convincent en el seu relat que barreja fal·làcies i cites sd'autors com Unamuno o Marx, donant importància no sols al llenguatge verbal sinó també al no verbal.

## Repartiment

* Claudia Faci - Marina

## Producció

La pel·lícula està ambientada a València, basada en l'obra de teatre homònima, patrocinada pel II Laboratori de Dramatúrgia Ínsula Dramatària Josep Lluís Sirera, organitzat per l'Institut Valencià de Cultura. Ha estat rodada en blanc i negre i relació d'aspecte 4:3 per tal de centrar millor l'atenció en l'espai escènic.

## Estrena

Es va projectar com a pel·lícula d'obertura de la XXXVIII edició de la Mostra de València, però no es va estrenar a sales de cinema del Matadero Madrid l'1 de novembre de 2024. Fou durament criticat pels polítics ultradretans espanyols, fins i tot l'exconseller de Cultura i esports valencià Vicente Barrera Simó, qui va maldar que l'obra hagués rebut finançament públic.

## Reconeixements

La pel·lícula es va projectar com a pel·lícula d'obertura de la XXXVIII edició de la Mostra de València, en la que va formar part de la secció oficial. Finalment Claudia Faci va guanyar el premi a la millor interpretació femenina.}

## Referències

* ↑ Marina, unplugged a Filmin
* ↑ Crítica: Marina, Unplugged, per Júlia Olmo, a cineuropa.org
* ↑ ‘Marina, unplugged’, una pel·lícula sobre la retòrica de l’extrema dreta, inaugurarà Mostra de València, Moistra de València, 6 de setembre de 2023
* ↑ ‘Marina unplugged’, la película española sobre el auge y el discurso de una líder de extrema derecha, El País, 23 d'octubre de 2023
* ↑ Llega a Madrid 'Marina, unplugged', el falso documental que ha desatado las críticas de la ultraderecha valenciana, Público, 29 d'octubre de 2024
* ↑ La película libanesa 'Riverbed' se alza con la Palmera de Oro de Mostra de València 2023, Levante-EMV, 28 d'octubre de 2023
* ↑ Marina unplugged al web de la Mostra de València

## Enllaços externs

* Teaser de la pel·lícula a YouTube
# Estació de metro de Sant Isidre

    Per a l'estació de rodalies, vegeu Estació de València-Sant Isidre.
L'Estació de metro de Sant Isidre és una de les estacions de la xarxa de Metrovalència. Es troba al barri de Sant Isidre de València, just al costat de l'estació de RENFE de València-Sant Isidre. Es va construir en 1987 al carrer de Campos Crespo.
L'edifici té connexió directa amb l'estació d'Adif València-Sant Isidre, havent servit com a capçalera de les línies C-3 i C-4 de Rodalia entre els anys 2008 i 2015 a causa del tall per les obres causades per la construcció de la línia d'alta velocitat. El 2017 es va reformar el pas soterrani.
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| Bétera | Safranar | | València Sud | Castelló |
| Llíria | Safranar | ... | València Sud | Torrent Avinguda |
| Torrent Avinguda | València Sud | ... | Safranar | Marítim |

## Referències

* ↑ «L'estació». Metrovalencia.
* ↑ «Los regionales de Madrid vuelven a la Estació del Nord». , 17-09-2015 [Consulta: 21 juliol 2016].
* ↑ «FGV acondiciona el paso inferior de la parada de metro de Sant Isidre» (en castellà), 13-02-2017. [Consulta: 23 setembre 2022].
# Esporopol·lenina

L'esporopol·lenina és un politerpè impermeable i resistent als agents químics que es troba a la paret de les espores i a l'exina del gra de pol·len sent-ne el component majoritari. La seva estabilitat química és molt elevada pel que es conserva bé en els substrats i sediments on puguin dipositar els grans de pol·len. La capa exterior d'exina té freqüentment intricats patrons de disseny, el que permet fer servir el material recuperat de sediments recents o antics per al seu estudi palinològic sobre les poblacions de plantes i fongs en el passat.
La composició química de l'esporopol·lenina no es coneix amb exactitud, per la seva inusual estabilitat química i resistència a la degradació per enzims i per agents químics forts. Les anàlisis químiques revelen l'existència d'una barreja de biopolímers contenint principalment cadenes llargues d'àcids grassos, fenil-propanoides, fenols i traces de carotenoides. Experiments amb marcadors han revelat la fenilalanina com el seu principal precursor però també hi ha té carboni molecular provinent d'altres fonts. Es pot dir que l'esporol·lenina deriva de diversos precursors que estan vinculats químicament per formar una estructura molt rígida.
Anàlisi en el microscòpia electrònica revelen que les cèl·lules superficials que envolten el gra de pol·len en formació en les anteras, tenen un sistema secretor altament actiu que conté vesícules lipofíliques. Es creu que aquestes vesícules contenen els precursors de l'esporopol·lenina. Alguns inhibidors químics del desenvolupament dels grans de pol·len i també mutàgens que afecten l'esterilitat del pol·len, tenen efectes provats sobre la secreció d'aquestes vesícules en les cèl·lules i en el posterior dipòsit de l'esporopol·lenina.

## Referències

* ↑ «Esporopol·lenina». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Guilford, William J.; Schneider, Diane M.; Labovitz, Jeffrey; Opella, Stanley J. «High Resolution Solid State 13 C NMR Spectroscopy of Sporopollenins from Different Plant Taxa» (en anglès). Plant Physiology, 86, 1, 01-01-1988, pàg. 134–136. DOI: 10.1104/pp.86.1.134. ISSN: 0032-0889.
# Escut d'Estac

L'Escut d'Estac era l'escut d'armes del municipi desaparegut d'Estac, a la comarca del Pallars Sobirà.
Perdé vigència el 1972 quan els termes d'Estac i Soriguera es fusionaren en el municipi de Soriguera, i en un primer moment s'utilitza l'escut de Soriguera per al municipi resultat de la unió, que duia el nom de la població de Soriguera. El 15 de juliol del 1992 s'adoptà, després de 20 anys sense escut normalitzat segons la normativa vigent, l'escut actual.

## Descripció heràldica

Escut d'or, un tany florit, de colors naturals.

## Referències

* ↑ Bassa 1968.

## Bibliografia

* Bassa i Armengol, Manuel. Els escuts heràldics dels pobles de Catalunya. Barcelona: Editorial Millà, 1968.
# Cumè

El cumè o cumé és el nom comú de l'isopropilbenzè, un compost orgànic que és un hidrocarbur aromàtic. És un constituent del petroli cru i dels combustibles refinats. És un líquid incolor inflamable que bull a 152 °C. Pràcticament tot el cumè que es produeix és un compost pur que a escala industrial es converteix en hidroperòxid de cumè, el qual és un producte intermedi en la síntesi d'altres productes químics importants, principalment fenol i acetona.

## Producció

Comercialment, el cumè es produeix mitjançant l'alquilació de Friedel-Crafts del benzè amb propilè. Antigament s'havia emprat àcid fosfòric sòlid suportat sobre alúmina com a catalitzador, però des de mitjans de la dècada de 1990 la producció comercial utilitza catalitzadors basats en zeolita.
L'isopropilbenzè és estable però pot formar peròxids durant l'emmagatzemament en contacte amb l'aire.

## Referències

* ↑ Cumé segons la pronúncia occidental i cumè segons la pronúncia oriental. Per a més informació, consulteu el Llibre d'estil
* ↑ The Innovation Group website, page accessed 15/11/07
* ↑ http://www.caslab.com/Isopropylbenzene.php5 Arxivat 2011-10-04 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* National Pollutant Inventory - Cumene fact sheet Arxivat 2005-06-24 a Wayback Machine.
# Esport Ciclista Barcelona

L'Esport Ciclista Barcelona és una entitat catalana de la ciutat de Barcelona, dedicada a la pràctica i el foment del ciclisme. Era l'entitat organitzadora de la Setmana Catalana de Ciclisme i l'Escalada al Castell de Montjuïc.

## Història

L'Esport Ciclista Barcelona es fundà el 29 de febrer de 1929. En els seus inicis l'entitat es dedicà al cicloturisme, però a finals dels anys 50 començà a organitzar curses ciclistes.
El 9 de febrer de 1962, Joaquim Sabaté i Dausà fou nomenat president del club, on es mantingué fins a la seva mort el 2001. Durant aquest temps, l'entitat ha viscut els seus millors anys, destacant l'impuls donat a dos grans proves: la Setmana Catalana de Ciclisme (1963) i l'Escalada a Montjuïc (1965). L'entitat, a més, col·laborà en l'organització dels dos Campionats del Món de ciclisme disputats a la ciutat de Barcelona els anys 1973 i 1984; així com dos finals d'etapa del Tour de França, un de la Midi Libre i diverses participacions en la Volta ciclista a Espanya, Campionats d'Espanya professionals o Campionats de Catalunya.
Diversos ciclistes professionals s'han format a la pedrera del club, com Josep Lluís Laguía i Pere Muñoz.

## Presidents

* 1929 Josep Santamaria Quintana
* 1931 Cristòfol Campdelacreu Marí
* 1932 Josep Santamaria Quintana
* 1933 Francesc Julià Mata
* 1943 Froilan Mercadé
* 1944 Josep Sedó
* 1947 Francesc Jinto Infante
* 1951 Francesc Julià Mata
* 1953 Diego García Rodríguez
* 1956 Joaquim Sabaté Dausà
* 1956 Cristòfol Tormo Nadal
* 1958 Francesc Julià Mata
* 1962 Joaquim Sabaté Dausà
* 2002 Joaquim Sabaté Bosch

## Referències

* ↑ «El club que va fundar la Setmana Catalana de Ciclisme i l'Escalada a Montjuïc, es prepara per celebrar el 75è aniversari». El Mundo Deportivo, 13-12-2002 [Consulta: 3 juliol 2013].

## Enllaços externs

* Pàgina oficial del club
# David Berkowitz

David Richard Berkowitz (nascut Richard David Falco, 1 de juny de 1953), també conegut com el Fill de Sam i l'assassí de calibre .44, és un assassí en sèrie nord-americà que es va declarar culpable de perpetrar vuit tiroteigs a la ciutat de Nova York entre juliol de 1976 i juliol. 1977, que va provocar sis víctimes mortals. Berkowitz va créixer a la ciutat de Nova York i va servir a l'exèrcit dels Estats Units. Utilitzant un revòlver Bulldog de calibre especial .44, va matar sis persones i en va ferir set més el juliol de 1977, aterroritzant els novaiorquesos. Berkowitz va eludir la cacera policial més gran de la història de la ciutat mentre va deixar cartes que es burlaven de la policia i prometien més crims, que van ser molt publicitades per la premsa.
Berkowitz va ser arrestat el 10 d'agost de 1977 i posteriorment acusat de vuit tiroteigs. Va confessar a tots ells, i inicialment va afirmar haver estat obeint les ordres d'un dimoni manifestat en forma de gos negre pertanyent al seu veí, "Sam". Després de ser considerat mentalment competent per ser jutjat, es va declarar culpable d'assassinat en segon grau i va ser condemnat a sis presó perpètua consecutiva a la presó estatal amb possibilitat de llibertat condicional després de 25 anys. Posteriorment va admetre que la història del gos i el diable era un engany. En les investigacions policials, Berkowitz també va estar implicat en molts incendis no resolts a la ciutat.
La intensa cobertura mediàtica del cas va donar una mena d'estatus de celebritat a Berkowitz, que molts observadors van assenyalar que semblava gaudir. La legislatura de l'estat de Nova York va promulgar nous estatuts, coneguts popularment com a "lleis del fill de Sam", dissenyats per evitar que els delinqüents es beneficiïn econòmicament de la publicitat creada pels seus crims. Els estatuts s'han mantingut a Nova York malgrat diversos desafiaments legals, i s'han promulgat lleis similars en diversos altres estats. A mitjans de la dècada de 1990, Berkowitz, aleshores que professava ser un cristià evangèlic convertit, va modificar la seva confessió per afirmar que havia estat membre d'un culte satànic violent que va orquestrar els incidents com a assassinat ritual. Una nova investigació dels assassinats va començar el 1996, però es va suspendre indefinidament després de troballes poc concloents.

## Referències

* ↑ Bertram, Colin. «The Son of Sam: A Timeline of the Killings that Terrorized New York City». Biography, 04-05-2021. [Consulta: 26 agost 2024].
# Declaració d'independència de Mèxic

Hi va haver dues declaracions oficials d'independència de Mèxic durant la seva guerra d'independència.
La primera va ser l'Acta Solemne de la Declaració d'Independència de l'Amèrica Septentrional, el primer document legal que declara la separació de la Nova Espanya de l'imperi Espanyol. Va ser signada el 6 de novembre, 1813 pels diputats del Congrés d'Anáhuac, convocat per José María Morelos a la ciutat d'Oaxaca, el mateix any, i instal·lat a Chilpancingo, estat de Guerrero, el 13 de setembre. Aquesta acta recull les principals declaracions contingudes en el document Sentimientos de la Nación ("Sentiments de la Nació"), llegit per Morelos el 14 de setembre davant els diputats de les províncies alliberades del sud de la Nova Espanya. Aquest document assenyala que, ateses les circumstàncies a Europa—l'ocupació napoleònica d'Espanya—l'Amèrica recupera la seva sobirania; la unió entre els dominis ultramarins i la metròpoli quedava dissolta.
La independència de Mèxic finalment va ser aconseguida quan els exèrcits reialista i el revolucionari es van unir, en signar el Pla d'Iguala, en un sol exèrcit, l'Exèrcit "Trigarant" (en referència a les tres "garanties" del pla). Un dia després de l'entrada de l'Exèrcit a la ciutat de Mèxic, el 27 de setembre, 1821, Agustín de Iturbide, va ordenar que la Suprema Junta Provisional Governativa realitzés una sessió molt d'hora per elegir el President de la Regència de l'Imperi, i per la tarda subscrigués l'Acta d'Independència de l'Imperi Mexicà, per mitjà de la qual Mèxic va aconseguir la seva independència, conformant-se com a monarquia constitucional.
# EMB

EMB té els següents significats:
* Embraer, empresa fabricant aeronàutica del Brasil
* Federació Europea del Metall (del seu nom en alemany Europäischer MetallgewerkschaftsBund), unió de sindicats de la metal·lúrgia d'Europa
* European Milk Board, organització paraigua de productors de llet d'Europa
* Executiu dels musulmans de Bèlgica, organisme interlocutor dels musulmans amb el govern federal de Bèlgica
* Fre electrmagnètic (del seu nom en anglès ElectroMagnetic Brake), fre que utilitza mitjans electromagnètics
* Eosina amb blau de metilè (del seu nom en anglès Eosin Methylene Blue), medi de cultiu de bacteris compost d'eosina i blau de metilè
* Etambutol, antibiòtic usat contra la tuberculosi
* EMB també és un codi per a embalatge, recipient contenidor de mercaderia
* Emb també és l'abreviatura de l'embreyita, mineral de la classe dels sulfats
* Emb. també és l'abreviatura d'ambaixada (del seu nom en anglès embassy), delegació diplomàtica d'un estat en un altre
* Emb. també és l'abreviació d'autor de Louis Emberger, botànic de França
# EOH

EOH té els següents significats:
* Edge orientation histograms, descriptor visual utilitzat en visió artificial i processament digital d'imatges
* European Oncology & Haematology, revista científica especialitzada en oncologia i hematologia
* EOH també és el codi de la IATA de l'Aeroport Olaya Herrera, aeroport que serveix la zona de Medellín, a Colòmbia
# Escut d'Haití

L'escut d'Haití va aparèixer per primer cop el 1807, si bé en la seva forma actual fou aprovat oficialment el 25 de febrer de 1986. L'escut apareix al centre de la bandera haitiana.
Es tracta d'un emblema el motiu central del qual és una palmera d'or fullada de sinople, somada d'un barret frigi d'atzur i gules (els colors de la bandera estatal, símbol de llibertat. La bandera ressalta davant un trofeu format per banderes, armes i altres elements que descansen en una terrassa de sinople: darrere la bandera, tres baionetes i tres banderes estatals a banda i banda, i als peus un tambor, dues destrals, dues cornetes, dos canons amb les seves bales i els estris per encendre'ls, dues àncores i dos pals de vaixell embanderolats de gules que s'entreveuen al fons. La terrassa conté, a la part inferior, una cinta d'argent amb el lema nacional en francès: L'UNION FAIT LA FORCE ('La unió fa la força'). Tradicionalment, a la terrassa de sinople, entre el tambor i la cinta amb el lema nacional, hi ha aparegut també una cadena trencada en dos trossos, símbol de l'acabament de l'esclavatge.

## Història

El primer escut haitià, de 1807, ja era molt semblant a l'actual, amb la palmera coronada pel barret frigi i el trofeu de banderes, dos canons, un tambor i una àncora, amb el lema nacional a la part inferior. Es va triar per commemorar la batalla per la independència de la república. Va estar vigent fins al 1849, quan el president Faustin Soulouque es va autoproclamar emperador i es van adoptar unes noves armories, amb la palmera i els canons ressaltats per una àguila imperial, amb dos lleons com a suports i tot plegat timbrat amb la corona imperial. L'emperador fou obligat a deixar el país el 1859, quan es va adoptar de nou l'antic escut. El 1964 el dictador François Duvalier va adoptar un nou escut molt semblant a l'actual, però amb la bandera negra i vermella en comptes de la tradicional blava i vermella; quan el seu fill Jean-Claude fou deposat el 1986, es van adoptar altre cop els colors tradicionals, si bé el disseny de l'escut va continuar essent el mateix del període dictatorial.

## Vegeu també

* Bandera d'Haití

## Enllaços externs

* Heraldry of the World – Escut d'Haití (anglès)
# Tiberi Juli Alexandre Julià

Tiberi Juli Alexandre Julià (en llatí: Tiberius Julius Alexander Iulianus) va ser un senador romà que va viure a finals del segle i i principis del segle ii. El seu cursus honorum va tenir lloc sota els emperadors Domicià, Nerva, Trajà i Hadrià. L'any 117 va ser cònsol sufecte amb Marc Eruci Clar.

## Biografia
### Família

Podria ser fill o net de Tiberi Alexandre, governador romà de Judea entre els anys 46 i 48, i d'Egipte (66-69) i lloctinent de Corbuló durant les seves campanyes contra els parts entre els anys 62 i 64. Més tard va participar en la conquesta de Jerusalem amb l'emperador Titus.

### Cursus honorum

Alexandre Julià és un personatge poc conegut. Se sap que va participar en la guerra contra els Parts que va dur a terme l'emperador Trajà. Entre l'any 114 i el 117, era legat d'una legió. L'any 116, amb el general Eruci Clar, va reconquerir el sud de Mesopotàmia que s'havia revoltat. Els dos generals van realitzar amb èxit la seva missió i van recuperar el control de Selèucia del Tigris que van incendiar.
Com a recompensa per les seves accions a Orient, Tiberi Juli Alexandre Julià va obtenir el consolat sufecte, juntament amb Eruci Clar, poc després de les campanyes contra els parts, probablement a partir de l'1 de juliol de 117.
Va ser membre del collegium dels Arvales els anys 118 i 119.

## Referències

* ↑ Cassi Dió. Història de Roma, LXVIII, 30
* 1 2 3 «95. Ti. Iulius Alexander Iulianus». Prosopographia Imperii Romani, PIR. [Consulta: 28 abril 2024].
* ↑ Drinkwater, John. Chronology of the Roman Empire. Londres: Continuum International Publishing Group, 2011, p. 515.
* ↑ Garzetti, Albino. From Tiberius to the Antonines. A history of the Roman Empire A.D. 14-192. Londres: Methuen, 1974, p. 370. ISBN 9780416168006.
* ↑ Smith, William (ed.). «Clarus». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 28 abril 2924].