OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bellapiscis lesleyae

Bellapiscis lesleyae és una espècie de peix de la família dels tripterígids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 6 cm de longitud total.

## Alimentació

Menja principalment amfípodes, isòpodes, poliquets i gastròpodes petits.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima temperat i demersal que viu entre 0-5 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nova Zelanda.

## Costums

És de costums solitaris.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Hardy G. S., 1987. Revision of some triplefins (Pisces: Tripterygiidae) from New Zealand and Australia, with descriptions of two new genera and two new species. J. R. Soc. N. Z. v. 17 (núm. 3). 253-274.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Hardy, G. S., 1987. Revision of some triplefins (Pisces: Tripterygiidae) from New Zealand and Australia, with descriptions of two new genera and two new species. Journal of the Royal Society of New Zealand v. 17 (núm. 3): 253-274.
* 1 2 3 4 5 6 FishBase (anglès)
* ↑ Fricke, R., 1994. Tripterygiid fishes of Australia, New Zealand and the southwest Pacific Ocean (Teleostei). Theses Zool. 24:1-585.
* ↑ Francis, M.P., 1996. Geographic distribution of marine reef fishes in the New Zealand region. N.Z. J. Mar. Freshwat. Res. 30:35-55.
* ↑ Paulin, C., A. Stewart, C. Roberts i P. McMillan, 1989. New Zealand fish: a complete guide. National Museum of New Zealand Miscellaneous Series Núm. 19. xiv+279 p.
* ↑ Roberts, C.D.. 1991. Fishes of the Chatham Islands, New Zealand: a trawl survey and summary of the ichthyofauna. N.Z. J. Mar. Freshwat. Res. 25(1):1-19.
* ↑ Taylor, R.B. i T.J. Willis, 1998. Relationships amongst length, weight and growth of north-eastern New Zealand reef fishes. Mar. Freshwat. Res. 49:255-260.

## Bibliografia

* Anònim, 2001. Base de dades de la col·lecció de peixos del National Museum of Natural History (Smithsonian Institution). Smithsonian Institution - Division of Fishes.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Fricke, R., 1997. Tripterygiid fishes of the western and central Pacific, with descriptions of 15 new species, including an annotated checklist of world Tripterygiidae (Teleostei). Theses Zool. 29:1-607.
* Helfman, G.; Collette, B.; Facey, D. The Diversity of Fishes (en anglès). Wiley, 1997. ISBN 978-0-86542-256-8.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Àcid 6-aminopenicil·lànic

L'àcid 6-aminopenicil·lànic (6-APA) és un compost químic que forma el nucli fonamental de la molècula dels antibiòtics del grup de les penicil·lines i usat en la fabricació de penicil·lines sintètiques. L'estructura comprèn un anell de β-lactama unit a un anell tiazolidínic. L'addició de diferents molècules sobre el 6-aminopenicil·lànic determina la farmacologia essencial i les propietats antibacterianes dels compostos així formats.

## Referències

* ↑ Diccionario Medico (1998). Publicado por Elsevier España. 4 edic; ISBN 84-458-0486-3, 9788445804865.
* ↑ Sci-Tech Dictionary. McGraw-Hill Dictionary of Scientific and Technical Terms.
* ↑ Katzung, Bertram G. «Chapter 43. Beta-Lactam Antibiotics & Other Inhibitors of Cell Wall Synthesis». A: Basic & Clinical Pharmacology. 9. McGraw-Hill, 2007. ISBN 0071451536.
# Upper East Side

L'Upper East Side és un barri al nord-est de l'illa de Manhattan a Nova York, situat entre Central Park i l'East River. S'hi troba també l'antic barri de Yorkville, al voltant del carrer 86 i de la Tercera Avinguda. En aquest barri transcorre la sèrie de televisió Gossip Girl.
L'Upper East Side ha estat de vegades sobrenomenat el «Districte de les parts baixes de seda» (Silk Stocking District), hi viu una població rica, i el preu dels immobles se situa entre els més elevats dels Estats Units. L'Upper East Side és reputat pels seus habitants cèlebres com George Soros, Woody Allen, Michael Bloomberg o Rupert Murdoch, però també per les seves prestigioses escoles privades, els seus hotels luxosos (Plaza Hotel, Carlyle Hotel, Plaza Hotel Athenee, Four Seasons Hotel, The Pierre Hotel), i els seus llocs de sortida coneguts arreu del món, les botigues de luxe i els restaurants elegants.
Fins que la línia de ferrocarril que el travessa de nord a sud va ser recoberta, cap a 1910, la part més benestant se situava al costat de Central Park, mentre que a l'est de Lexington Avenue s'hi trobava una zona residencial molt més popular. Sobre un promontori de cara a l'East River, s'hi van construir al segle xix boniques vil·les. La darrera a subsistir d'aquesta època és Gracia Mansion, la casa dels alcaldes de New York.
El barri conté una forta concentració de museus. Estan principalment situats al llarg de la Cinquena Avinguda, en relació amb la qual aquesta porció ha estat sobrenomenada «Museum Mile»:
* Metropolitan Museum of Art (englobat a Central Park)
* Museu Guggenheim
* Whitney Museum of American Art
* Cooper-Hewitt, National Design Museum
* National Academy of Design
* Neue Galerie
* Asia Society
* Frick Collection
* Museum of the City of New York
* The Jewish Museum
* Museum of American Illustration

## Enllaços externs

* Mapa de l'Upper East Side
# Cantó d'Étupes

El cantó d'Étupes és una antiga divisió administrativa francesa, situada al departament del Doubs i a la regió del Franc Comtat.
En aplicació del Decret núm. 2014-240 de 25 de febrer de 2014, el cantó d'Étupes va ser suprimit el 22 de març de 2015 i les seves 8 comunes van passar a formar part; sis del nou cantó de Bethoncourt i dos del nou cantó de Audincourt.

## Municipis

* Allenjoie
* Badevel
* Brognard
* Dambenois
* Dampierre-les-Bois
* Exincourt
* Étupes
* Fesches-le-Châtel

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1982-1985 | Michel Rondot | PS |
| 1985-2004 | Jean Geney | RPR |
| 2004- | Michel Rondot | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Referències

* ↑ «Pàgina web amb informació sobre el desaparegut cantó (en francès)». Arxivat de l'original el 2016-04-01. [Consulta: 10 juliol 2022].
* ↑ Decret ministerial núm. 2014-240 on s'especifica la nova distribució cantonal del departament de Doubs. Consultat el 15 de març de 2016 (en francès)
# Bellator ribeiroi

Bellator ribeiroi és una espècie de peix pertanyent a la família dels tríglids.

## Descripció

* Fa 9,9 cm de llargària màxima.

## Hàbitat

És un peix marí, demersal i de clima tropical que viu entre 37-55 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Atlàntic occidental: des del mar Carib fins al nord de Sud-amèrica i el Brasil.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Jordan D. S. & Evermann B. W., 1896. A check-list of the fishes and fish-like vertebrates of North and Middle America. Rep. U. S. Fish Comm. v. 21 (1895) Append. 5. 207-584.
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Miller, G. C., 1965. A new species of searobin (Triglidae). Quarterly Journal of the Florida Academy of Sciences v. 28 (núm. 3): 259-266.
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Uyeno, T., K. Matsuura i E. Fujii (eds.), 1983. Fishes trawled off Suriname and French Guiana. Japan Marine Fishery Resource Research Center, Tòquio (Japó). 519 p.
* ↑ Ginés, H. i F. Cervigón, 1967. Exploración pesquera en las costas de Guyana y Surinam, año 1967. Estación de Investigaciones Marinas de Margarita. Fundación La Salle de Ciencias Naturales, núm. 29.
* ↑ Cervigón, F., 1991. Los peces marinos de Venezuela. Segona edició. Vol. 1. Fundación Científica Los Roques, Caracas, Veneçuela. 425 p.
* ↑ Ramjohn, D.D. 1999. Checklist of coastal and marine fishes of Trinidad and Tobago. Marine Fishery Analysis Unit, Fisheries Division, Ministry of Agriculture, Land and Marine Resources, Trinitat i Tobago. Fisheries Information Series 8, 151 p.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Anònim, 2002. Base de dades de la col·lecció de peixos del American Museum of Natural History. American Museum of Natural History, Central Park West, NY 10024-5192, Estats Units.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Clement Clarke Moore

Clement Clarke Moore (15 de juliol de 1779-10 de juliol de 1863) va ser un professor estatunidenc de literatura oriental i grega al Columbia College (ara Universitat de Colúmbia) i l'autor a qui s'atribueix A Visit from St. Nicholas (més generalment conegut avui com a Twas the Night Before Christmas), poema de Nadal que va ajudar a popularitzar la figura del Pare Noel.
Va ser el fill únic de Benjamin Moore, un president d'Universitat de Colúmbia i bisbe de la diòcesi episcopal de Nova York, i Charity Clarke. Clement Clarke Moore s'ha graduat per la Universitat de Colúmbia (1798), on va guanyar els seus dos títols acadèmics. Va ser fet professor d'aprenentatge bíblic en el Seminari General Teològic a Nova York (1821), un càrrec que va ocupar fins al 1850. El camp on avui el seminari està situat va ser seu regal.
De 1840 a 1850, va ser un membre de la junta de la The New York Institution for the Blind at 34th Street and 9th Avenue (ara The New York Institute for Special Education). Va compilar un Hebrew and English Lexicon (1809), i ha publicat una col·lecció de poemes (1844). Va morir el 1863 a la seva residència d'estiu a Newport, Rhode Island, i seu cos és enterrat en el Trinity Churchyard Cemetery, en Nova York.

## Bibliografia

* Rev. John Moore de Newtown. Long Island and some of his Descendants. Compilat per James W. Moore, Lafayette College. Chemical Publishing Company, Easton Pennsylvania. MCMIII. (1903). p. 107.
* Foster, Donald. Author Unknown: On the Trail of Anonymous. Nova York: Henry Holt, 2000. ISBN 0-8050-6357-9.
* Nissenbaum, Stephen. The Battle for Christmas: A Social and Cultural History of Christmas that Shows How It Was Transformed from an Unruly Carnival Season into the Quintessential American Family Holiday. Nova York: Alfred A. Knopf, 1997. ISBN 0-679-41223-9.

## Referències

* ↑ Masanés, Cristina «Qui va ser Santa Claus?». Sàpiens [Barcelona], núm. 87 data = gener 2010, p. 56-61. ISSN: 1695-2014.
* ↑ A Woman Ready to Fight, «New York Newsday», per George DeWan
* ↑ «Clement Clarke Moore» (en anglès). Arxivat de l'original el 2011-08-09. [Consulta: 15 novembre 2008].
* ↑ «Biografia de Clement C. Moore» (en anglès). Arxivat de l'original el 2008-07-24. [Consulta: 15 novembre 2008].

## Enllaços externs

* Peter Christoph. Clement Moore revisited (1982) (anglès)
* Biografia de Moore en Representative Poetry Online a Universitat de Toronto (anglès)
# Maria Josep Cuenca i Ordinyana

Maria Josep Cuenca i Ordinyana (Barcelona, 7 de gener de 1964) és una lingüista catalana, doctora en filologia catalana i catedràtica en la Universitat de València, especialista de sintaxi i lingüística aplicada. Va ser membre de l'Institut Interuniversitari de filologia valenciana i des del 2005 membre de la Secció Filològica de l'Institut d'Estudis Catalans (IEC). També va ser vicerectora de recerca de la Universitat de València entre el 2002 i el 2007.
La seva tesi doctoral, Les oracions adversatives, rebé el premi extraordinari de doctorat i el premi Pompeu Fabra de l'IEC. És membre de l'Steering Committee de l'acció COST TextLink: Structuring Discourse in Multilingual Europe.
Ha estat professora visitant a les universitats de Venècia, Cambridge, Berkeley i Stanford entre d'altres.
L'any 2020 rebé la Creu de Sant Jordi.

## Estudis i publicacions

* Les oracions adversatives (tesi doctoral, dirigida per Joan Solà, premiada pel Premi Pompeu Fabra de l'Institut d'Estudis Catalans en 1991)
* Teories gramaticals i ensenyament de llengües. Tàndem, València 1992
* Sintaxi fonamental. Les categories gramaticals. Empúries, Barcelona, 1996)
* Introducción a la lingüística cognitiva (amb Joseph Clarence Hilferty), Ariel, Barcelona, 1999
* El valencià és una llengua diferent?, València, Tàndem, 2003
* Sintaxi catalana. UOC, Barcelona, 2003
* La connexió i els connectors. Perspectiva oracional i textual. Eumo, Vic 2006
* Gramática del texto, Arco Libros, Madrid, 2010

## Referències

* ↑ «Maria Josep Cuenca i Ordinyana». Gran Enciclopèdia Catalana. Grup Enciclopèdia Catalana [Barcelona] [Consulta: 8 desembre 2023].
* 1 2 «El Govern atorga la Creu de Sant Jordi a dos membres de la Secció Filològica - Acadèmia Oberta als Ensenyants». [Consulta: 22 gener 2021].
* ↑ «Creus de Sant Jordi». Arxivat de l'original el 2018-11-05. [Consulta: 22 gener 2021].

## Enllaços externs

* Pioneres del coneixement. Les dones de l'IEC. Maria Josep Cuenca: conèixer i divulgar la gramàtica.
# Àcid dicloroacètic

L'àcid dicloroacètic és un compost químic que té com a fórmula CHCl$_2$COOH. És un àcid, un anàleg de l'àcid acètic, en el qual s'han substituït dos dels tres àtoms d'hidrogen del grup metil per àtoms de clor. Té diverses aplicacions pràctiques. Les sals i els èsters de l'àcid dicloroacètic s'anomenen dicloroacetats.

## Estat natural

S'ha demostrat que l'àcid dicloroacètic és present a la natura en almenys una alga marina, Asparagopsis taxiformis. És un producte traça de la cloració de l'aigua potable i és produït pel metabolisme de diverses drogues o composts químics que contenen clor.

## Propietats

L'àcid dicloroacètic és un líquid clar incolor, corrosiu i combustible amb una olor picant, amb una densitat d'1,563 g/mL a 25 °C. La massa molecular és de 128,94 g/mol, el punt de fusió és de 9–11 ℃ i el punt d'ebullició és 194 ℃. L'índex de refracció val 1,4659. És estable, incompatible amb agents oxidants forts, bases fortes, agents reductors forts, és soluble en l'aigua i protegeix de la humitat.

## Preparació

L'àcid dicloroacètic normalment es prepara mitjançant la reducció de l'àcid tricloroacètic. També es prepara a partir d'hidrat de cloral per reacció amb carbonat de calci i cianur de sodi en aigua, seguida d'acidificació amb àcid clorhídric, o es pot obtenir passant acetilè a través de solucions d'àcid hipoclorós.

## Usos

Quimioablació tòpica
L'àcid tricloroacètic s'empra en tractaments cosmètics (com ara peelings químics i eliminació de tatuatges) i com a medicació tòpica per a la quimioablació de berrugues. També pot matar cèl·lules normals.
Atac de cor
El DCA s'ha investigat com a tractament per a la recuperació postisquèmica. També hi ha proves que el DCA millora el metabolisme mitjançant l'estimulació de la producció de NAD, però pot conduir a un esgotament de NAD a la normòxia.

## Toxicitat

Com a àcid amb un pK$_a$ d'1,35, l'àcid dicloroacètic pur es classifica com un àcid orgànic fort; és molt corrosiu i extremadament destructiu per als teixits de les membranes mucoses i el tracte respiratori superior per inhalació. S'observà toxicitat ocular en gossos beagle que foren tractats durant 13 setmanes amb una dosi aproximada de 1100 mg/kg de pes corporal DCA a l'aigua de consum.
El DCA és un contaminant comú dels ecosistemes aquàtics. Es realitzà un estudi per investigar els efectes fitotòxics potencials en macròfits arrelats i flotants (Myriophyllum spicatum, M. sibiricum i Lemna gibba). Els punts finals de la planta més sensibles eren la massa humida i la longitud de la planta.

## Referències

* ↑ «Propietats àcid dicloroacètic» (en català). [Consulta: 14 gener 2023].
* ↑ «Propietats àcid dicloroacètic». Arxivat de l'original el 16 de gener 2023. [Consulta: 14 gener 2023].
* ↑ «Toxicitat àcid dicloroacètic» (en anglès). [Consulta: 14 gener 2023].
# Upper New York Bay

L'Upper New York Bay («badia superior de New York»), que s'anomena de vegades Upper New York Harbor (port del Nord de New York) és la part nord de l'espai marítim delimitat per New York. L'Upper New York Bay engloba així Manhattan, Long Island, Staten Island, així com les ribes de Nova Jersey. La badia és s'acaba en un estret on el Hudson River desemboca a l'oceà Atlàntic. A l'Upper New York Bay hi ha nombroses illes, entre les quals Governors Island, Liberty Island, o fins i tot Ellis Island.

## Vegeu també

* Lower New York Bay
# Alfred J. Genovese

Alfred J. Genovese (anglès: Alfred Genovese) (Newton, 25 d'abril de 1931 - Filadèlfia, 11 de març de 2011) va ser oboè principal tant de l'Orquestra Simfònica de Boston com de la Metropolitan Opera Orquestra.

## Biografia

Va començar el seu estudi de l'oboè als 16 anys amb John Minsker, aleshores cornista anglès de l'Orquestra de Filadèlfia, i va continuar amb l'oboè de renom mundial Marcel Tabuteau al Curtis Institute of Music de Filadèlfia. El 1953 es va unir a l'Orquestra Simfònica de Baltimore. Va ser oboè principal de l'Orquestra Simfònica de St. Louis de 1956 a 1959, i després va tocar durant una temporada a l'Orquestra de Cleveland amb George Szell mentre l'oboista Marc Lifschey tocava a la Metropolitan Opera Orchestra.
Genovese va exercir com a oboè principal de la Metropolitan Opera Orchestra de 1960 a 1977. Després es va unir a l'Orquestra Simfònica de Boston com a oboè principal associat, de 1977 a 1987, i després com a oboè principal des de 1987 fins a la seva jubilació el 1998.
Genovese va actuar al Festival de Marlboro amb Rudolf Serkin, i també va tocar al Festival Casals de Puerto Rico durant molts anys a partir de mitjans dels anys cinquanta. Va ensenyar al Conservatori de Nova Anglaterra i a la Universitat de Boston.
Genovese va morir a Filadèlfia, després d'una sèrie debilitant d'infeccions pulmonars i complicacions de dos atacs cardíacs.

## Referències

* ↑ https://stokowski.org/Principal_Musicians_Cleveland_Orchestra.htm/Cleveland Arxivat 2024-01-31 a Wayback Machine. Orchestra. Retrieved December 18, 2014.
* ↑ Marquard. Bryan (March 18, 2011)./https://www.inquirer.com/archives/The%5BEnllaç+no+actiu%5D Boston Globe. Retrieved March 19, 2011.

## Enllaços externs

* Alfred Genovese. Recital d'oboè - revisió de la gravació-(anglès)
# Daniel Pi i Tramunt

Daniel Pi i Tramunt (Barcelona, 27 d'octubre de 1923 - Barcelona, 27 de novembre de 2016) va ser un excursionista i escalador català.

## Trajectòria

Com a soci del Centre Excursionista Els Blaus de Sarrià, des d'inicis de la dècada de 1940, durant uns anys liderà un grup que organitzà diverses accions culturals, com la Comissió d'Investigacions Muntanyenques el 1944. L'any 1945, amb Antoni Ruiz, Joan Rigall i altres amants de la muntanya i la dansa, fundà l'Associació Excursionista d'Etnografia i Folklore (AEEF), entitat en la qual va desenvolupar diversos càrrecs i tasques fins a l'actualitat, en diferents consells directius, com a president, vicepresident o com a secretari.
El 1947 col·laborà en l'Aplec Excursionista a Montserrat, el 1958 ho feu en els actes del Cinquantenari del Poema Canigó, i el 1968 en els actes de la Flama de la Llengua Catalana. Fou impulsor del Grup d'Entitats Excursionistes de Barcelona entre els anys 1972 i 1975. El febrer de 1974 formà part del Consell General de la Federació Espanyola de Muntanyisme (FEM) com a vocal de premsa i propaganda. Fou organitzador de les edicions 5a i 6a del Congrés Excursionista Català que van tenir lloc els anys 1977 i 1981, i col·laborà en els actes del Centenari de l'Ascensió de Jacint Verdaguer a la Pica d'Estats (1983). Entre 1967 i 2003 fou membre del Comitè Català de Refugis.

## Publicacions

Ha estat escriptor i col·laborador en diverses revistes. Així, col·laborà amb la revista federativa Vèrtex amb la secció "Santuaris d'utilitat excursionista" (1971-95). Publicà els llibres Santuaris muntanyencs de la Garrotxa (1981) i Santuaris muntanyencs del Ripollès (1985).

## Reconeixements

El 1973 rebé la medalla de la Federació Espanyola de Muntanyisme (FEM), el 1991 la Generalitat de Catalunya li atorgà la medalla Forjador de la Història Esportiva de Catalunya, i el 2007 se li concedí l'Ensenya d'Or de la Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya, per la seva trajectòria i dedicació en l'àmbit excursionista.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Daniel Pi i Tramunt». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 4 5 6 «Daniel Pi i Tramunt». Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya (FEEC). [Consulta: 8 gener 2020].
* ↑ «Montañismo: Reorganización de la Junta Directiva de la Federación Catalana». La Vanguardia (Hemeroteca), 08-02-1974, pàg. 39 [Consulta: 8 gener 2020].

## Enllaços externs

* Entrevista Daniel Pi i Tramunt Arxivat 2023-02-26 a Wayback Machine. per Maria Trinitat Gilbert, a Revista Àrnica, núm. 56, pàgs. 4-10. ISSN 1130-5444.
# Vandalisme

    Si us esteu referint al vandalisme en la Viquipèdia, vegeu Viquipèdia:Vandalisme
El vandalisme és una tendència a destruir, per gust pervers, per vana ostentació de força o per ignorància obres d'art, bens públics o qualsevol patrimoni. Els grafits i letrinàlies poden ser considerats una forma de vandalisme, encara que també una forma d'art, segons el contingut del grafit i el lloc on es fan. És una forma d'incivisme.
Aquesta denominació es refereix figuradament als atacs dels vàndals contra de l'Imperi Romà. El terme va ser probablement utilitzat per primera vegada el 10 de gener de 1794 durant la Revolució Francesa per Henri Grégoire, bisbe constitucional de Blois, en un informe dirigit a la Convenció, on va utilitzar aquesta paraula per descriure certs aspectes del comportament de l'exèrcit republicà.
S'ha de distingir el vandalisme nihilista, sense qualsevol fi de la destrucció d'objectes considerats com a símbols d'un poder vituperat. Al llarg de la història, la destrucció de monuments o símbols d'un règim anterior ha estat una expressió significatiua de transició del poder.
Amb l'aparició i desenvolupament d'Internet va arribar el vandalisme virtual: les modificacions no autoritzades ni desitjades de pàgines web per furoners. Als wikis, qualsevol pot crear i editar pàgines, per la qual cosa el vandalisme és fàcil i un recurrent tema de discussió entre els col·laboradors. És el cas, per exemple, de la Viquipèdia.

## Referències

* ↑ «Vandalisme». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «graffiti | Definition & Facts» (en anglès). [Consulta: 26 desembre 2018].
* ↑ «Definición de vandalismo — Definicion.de» (en espanyol europeu). [Consulta: 26 desembre 2018].
* ↑ «vandal | Origin and meaning of vandal by Online Etymology Dictionary» (en anglès). [Consulta: 26 desembre 2018].
* ↑ «Vandal».
* ↑ «Computer security».
# Àcid digàl·lic

L'àcid digàl·lic és un compost polifenòlic de fórmula C$_{14}$H$_{10}$O$_9$ que es troba en diverses plantes, entre elles el llentiscle i el te negre. També està present a la molècula d'àcid tànnic. Químicament és un éster d'un àcid gàl·lic, el grup carboxil del qual enllaça amb un dels hidroxils en posició meta d'una altra molècula d'àcid gàl·lic.
La tanasa és un enzim que utilitza digal·lat per a produir àcid gàl·lic. Aquest enzim també es pot utilitzar per a obtenir àcid digàl·lic a partir de gal·lotanins.

## Referències

* ↑ Bhouri, W.; Derbel, S.; Skandrani, I.; Boubaker, J.; Bouhlel, I.; Sghaier, M. B.; Kilani, S.; Mariotte, A. M.; Dijoux-Franca, M. G. «Study of genotoxic, antigenotoxic and antioxidant activities of the digallic acid isolated from Pistacia lentiscus fruits». Toxicology in Vitro, vol. 24, 2, 2010, pàg. 509–515. DOI: 10.1016/j.tiv.2009.06.024. PMID: 19563883.
* ↑ «Digallic Acid» (en anglès). [Consulta: 23 octubre 2024].
* ↑ Delahaye, P.; Verzele, M. «Analysis of gallic, digallic and trigallic acids in tannic acids by high-performance liquid chromatography». Journal of Chromatography A, vol. 265, 1983, pàg. 363–367. DOI: 10.1016/S0021-9673(01)96734-2.
* ↑ Ann E. Hagerman. «The Tannin Handbook». Miami University.
* ↑ . DOI: 10.1042/bj0261093. PMC: 1261008. PMID: 16744910.