OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Jaume d'Orpesa

L'Església Parroquial de Sant Jaume Apòstol, situada en la Poma formada pels carrers Goya i Pizarro, d'Orpesa, a la comarca de la Plana Alta, és un edifici catalogat, de manera genèrica, com Bé de Rellevància Local, segons la Disposició Addicional Cinquena de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, de la Generalitat, de modificació de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007), amb codi: 12.05.085-002.
Pertany a la Diòcesi de Sogorb-Castelló.

## Història

Orpesa ja presentava població humana en l'Edat de Pedra, malgrat que els primers documents en els quals es parla d'això són part de la literatura romana, en els quals es fa referència a grans contingents de íberos que habitaven en aquesta zona de la costa. Això està d'acord amb les restes arqueològiques d'aquesta cultura descobertes en el jaciment arqueològic conegut com a “Orpesa la Vella”.
Com a moltes altres zones costaneres del Mediterrani, la població va ser configurant la fisonomia de la zona d'esquena al mar, potser a causa de la presència de pirates i hordes mercenàries d'almoràvits, que van estar assaltant la zona durant els primers anys del segle xii, la qual cosa va poder ser el motiu de quedar pràcticament despoblat fins a la concessió la carta de poblament el 5 d'abril de 1589.
En la carta de poblament s'observa la preocupació per la construcció d'una església en la mateixa població, ja es parla de la necessitat que els pobladors de la zona comptin amb el necessari per realitzar el “culte diví”. D'aquesta forma Micer Gaspar Mascarós va donar un edifici, que havia estat utilitzat com a hostal, així com tots els ornaments que es necessitessin i que anteriorment eren part del patrimoni de l'antiga església que es va construir en l'inici de la seva existència com a població cristiana (després de la conquesta per les de Jaume el Conqueridor), la qual es va conservar com a capella de La nostra Senyora de la Defensa, amb els ornaments imprescindibles per poder celebrar i dir missa o bé fer alguna amb oficis.
A l'edifici donat es va establir la que es cridaria parròquia de Sant Jaume, que durant segles va estar en aquest lloc, fins que l'any 1960 es va dur a terme el seu trasllat a un nou punt de la ciutat on es va elevar un temple de nova construcció.
L'actual església es va començar a construir en 1965 pel reverend Juan Bayarri, es va concloure la seva obra en 1971, sota la direcció del reverend Luis Gascó, segons consta en una placa commemorativa d'aquests fets.

## Referències

* ↑ Fitxa BRL. Generalitat Valenciana. Conselleria de Educació, Investigació, Cultura i Esport. 4331
* ↑ Parroquia San Jaime de Oropesa del Mar Arxivat 2016-09-11 a Wayback Machine.(castellà) Consulta 2 de setembre del 2016
* ↑ Conferencia Episcopal Española Listado de parroquias(castellà) Consulta 2 de setembre del 2016
* 1 2 Ajuntament d'Orpesa del mar Historia Arxivat 2016-10-13 a Wayback Machine. Consulta 2 de setembre del 2016
* 1 2 3 4 Antropología cultural de nuestro entorno. 20 febrero 2011. Iglesias de Oropesa del Mar Arxivat 2016-09-13 a Wayback Machine. (castellà) Consulta 2 de setembre del 2016
# Magatzem Ventalló i Tusell

El Magatzem Ventalló i Tusell, o Magatzem Alfons Sala, és un edifici del centre de Terrassa (Vallès Occidental), situat al carrer del Puig Novell, protegit com a bé cultural d'interès local. Actualment allotja el Registre de la Propietat de Terrassa.

## Descripció

Es tracta d'un edifici de caràcter senyorial, entre mitgeres. Consta de planta baixa, principal i pis superior de poca alçada (pràcticament golfes).
És un exemple d'arquitectura eclèctica historicista on la façana és l'expressió més clara de l'esteticisme de l'època, amb una rica ornamentació de filiació clàssica en una combinació de clarobscurs que li confereixen un caràcter monumetalista. Aquesta decoració apareix a les portes, les finestres, les cornises, les mènsules, els muntants, els trencaaigües, etc. Hi ha quatre obertures per planta, flanquejades per columnes. El pis superior està format per una sèrie de finestres a manera de galeria, separades entre si per grans mènsules que sostenen la cornisa a tall de fris; les dues obertures centrals donen a una balconada suportada per potents mènsules.
L'obra és de totxo arrebossat imitant carreus.

## Referències

* 1 2 3

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# Avencs de la Febró

Els Avencs de la Febró són un conjunt d'esquerdes obertes a la serra de la Mussara, dins el terme de la Febró (Baix Camp). Formats per tres esquerdes principals, d'orientació nord-sud paral·leles a la cinglera, la més destacada té una llargària màxima d'uns 290 metres, 35 metres de fondària i entre 3-6 metres d'amplada. Dins hi ha dues coves i altres cavitats menors, una de força gran d'origen càrstic, que estava plena d'estalactites que foren arrancades per construir el mas de Macià Vilà a Reus. S'hi amagaren contrabandistes i, segons la tradició, el general Joan Prim el 1843.

## Referències

* ↑ Pallisé Conflent, Joan; Marimon Vall, Eduard «Avencs i Coves de La Febró - Estudi geomorfològic i bioespeleològic i estudi termomètric». Articles de meteoprades.net, 2015 [Consulta: 10 octubre 2021].

## Enllaços externs

* Avencs de la Febró Arxivat 2013-02-08 a Wayback Machine. al Cavall Fort núm. 1.051
# Bryconamericus deuterodonoides

Bryconamericus deuterodonoides és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 5 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica, a les conques del riu Orinoco i del llac Maracaibo.

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H., McAtee W. L. & i D. P. Ward 1907. On further collections of fishes from Paraguay. Ann. Carnegie Mus. v. 4 (núm. 2). 110-157.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Eigenmann, C. H., Henn, A. W. Wilson, C. 1914. New fishes from western Colombia, Ecuador, and Peru. (Contrib. Zool. Lab. Ind. Univ. Núm. 133.). Indiana University Studies Núm. 19: 1-15.
* ↑ «Bryconamericus deuterodonoides». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes 2003. Subfamily Characinae (Characins, tetras). p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Taphorn, D., R. Royero, A. Machado-Allison i F. Mago Leccia 1997. Lista actualizada de los peces de agua dulce de Venezuela. p.55-100. A E. La Marca (ed.) Catálogo zoológico de Venezuela. vol. 1. Vertebrados actuales y fósiles de Venezuela. Museo de Ciencia y Tecnologia de Mérida, Veneçuela.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# SEAT Altea

El SEAT Altea és un monovolum del segment C llançat al març de 2004 pel fabricant d'automòbils SEAT. L'Altea va inaugurar una nova imatge de marca, el que els responsables de la marca van batejar com "La Nova SEAT". La seva imatge deriva dels prototips Emoción i Tango. La producció i vendes d'aquest model ronda les 65.000 unitats a l'any. L'Altea comparteix elements estructurals amb els altres models del segment C del Grup Volkswagen, com el SEAT León i el Volkswagen Touran.

## Mecànica

L'Altea és un tracció davantera amb motor davanter transversal, tots ells de quatre cilindres en línia. Els gasolina són un 1.4 litres de 95 CV de potència màxima, un 1.6 litres de 102 CV, un 1.8 litres amb turbocompressor i 160 CV, i un 2.0 litres amb turbocompressor en variants de 185 o 200 CV; i els Dièsel són un 1.9 litres de 105 CV de potència màxima i un 2.0 en versions de 140 o 170 CV, ambdós amb turbocompressors de geometria variable i injecció directa. Els gasolina de 200 CV i dièsel de 170 CV existeixen solament amb el nivell d'equipament FR o Freetrack.

## Variants

Hi ha dues variants de carrosseria, un més curt i arrodonit (Altea) i una altra la part posterior del qual és més llarga i vertical, semblant a un familiar (Altea XL). El SEAT Toledo és una altra variant, similar en longitud a l'Altea XL però amb un disseny menys tradicional.
Totes les variants són amb cinc places, quan l'habitual en els monovolums del segment C és que les variants llargues tinguin set places. L'Altea és més baix que altres monovolums del segment C, però més alt que els automòbils de turisme del segment C.
En el Saló de l'Automòbil de Ginebra de 2007 es va presentar l'Altea Freetrack, un prototip d'automòbil basat en l'Altea XL amb accessoris similars als d'un automòbil tot-terreny. La versió de producció va ser presentada oficialment en el Saló de l'Automòbil de Barcelona de 2007. Les diferències amb altres Altea XL són majorment estètiques, excepte una suspensió reforçada amb més altura des del sòl i, a diferència d'altres monovolums similars, tracció a les quatre rodes.
# Batasio dayi

Batasio dayi és una espècie de peix de la família dels bàgrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 8,3 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a les conques dels rius Irrawaddy i Salween a Myanmar.

## Referències

* ↑ Blyth E. 1860. Report on some fishes received chiefly from the Sitang River and its tributary streams, Tenasserim Provinces. J. Asiatic Soc. Bengal v. 29 (núm. 2). 138-174.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)
* ↑ Ng, H.H. i M. Kottelat 2001. A review of the genus Batasio (Teleostei: Bagridae) in Indochina, with the description of Batasio tigrinus sp. n. from Thailand. Rev. Suisse Zool. 108(3):495-511.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An atlas of freshwater and marine catfishes. A preliminary survey of the Siluriformes (en anglès). T.F.H. Publications, Inc., 1989. ISBN 9780866228916.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco (Califòrnia, Estats Units). iii + 697. ISBN 0-940228-23-8 (1990).
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Ctenobrycon

Ctenobrycon és un gènere de peixos de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Taxonomia

* Ctenobrycon alleni (Eigenmann & McAtee, 1907)
* Ctenobrycon hauxwellianus (Cope, 1870)
* Ctenobrycon multiradiatus (Steindachner, 1876)
* Ctenobrycon spilurus (Valenciennes, 1850)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Eigenmann, C. H., McAtee, W. L. & Ward, D. P. 1907. On further collections of fishes from Paraguay. Annals of the Carnegie Museum v. 4 (núm. 2): 110-157, Pls. 31-45.
* ↑ Cope, E. D. 1870. Contribution to the ichthyology of the Marañon. Proceedings of the American Philosophical Society v. 11: 559-570.
* ↑ Cuvier, G. & Valenciennes, A. 1850. Histoire naturelle des poissons. Tome vingt-deuxième. Suite du livre vingt-deuxième. Suite de la famille des Salmonoïdes. Table générale de l'Histoire Naturelle des Poissons (pp. 1-91). Historie naturelle des poissons. v. 22: i-xx + 1 p. + 1-532 + 1-91, Pls. 634-650.
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ Practical Fishkeeping (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6. ISBN 0471250317.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158. ISBN 0356107159.

## Enllaços externs

* uBio (anglès)
# Sant Joan de Bergús

L'Església de Sant Joan de Bergús és un monument que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català de la vila de Cardona (Bages).

## Descripció

La podem trobar al barri de Bergús a tocar de la masia de Cal Garriga, també declarada bé cultural d'interès local. Resten alguns vestigis (tros de volta de canó, arcuacions als murs, base del campanar, etc.) de la construcció medieval de l'església.
Posteriorment, al s. XVIII, l'església de Sant Joan de Bergús fou ampliada considerablement en estil barroc. S'anul·la l'absis romànic i s'allargà la nau en direcció a llevant on fou organitzada la façana neoclàssica; dues pilastres decorades amb elements geomètrics sustenten un frontó triangular equilàter on es refugià una petita fornícula coronada per una venera. També s'obrí un òcul per il·luminar l'interior.

## Notícies històriques

Molts cops s'ha identificat a St. Joan de Bergús amb una cel·la que l'any 889 depenia del monestir de Sant Joan de les Abadesses; estudis recents semblen demostrar que aquesta cel·la correspon a Sant Joan de Montdarn (Berguedà).

## Referències

* ↑ «Església de Sant Joan de Bergús». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 abril 2012].
* ↑ «Sant Joan de Bergús». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Km. 16.2 Església de Sant Joan de Bergús.», www.terra.es, [consulta el 30 d'agost de 2012)
# Juntoku

L'emperador Juntoku (顺 徳 天皇, Juntoku-Tennō, 22 d'octubre del 1197 - 7 d'octubre del 1242) va ser el 84è emperador del Japó, segons l'ordre tradicional de successió. Va regnar entre els anys 1210 i 1221. Abans de ser ascendit al Tron de Crisantem, el seu nom personal (imina) era Príncep Imperial Morinari (守成 亲王, Morinari-shinnō).

## Biografia

El Príncep Imperial Morinari es va convertir en Príncep de la Corona el 1200. En 1210 va assumir el tron com l'emperador Juntoku, després de la constant pressió del seu pare, l'emperador Go-Toba perquè abdiqués el seu germà gran, l'emperador Tsuchimikado. Durant el regnat de l'emperador Juntoku, el seu pare va assumir el poder efectiu com a emperador enclaustrat.
En 1221, va ser forçat a abdicar per la seva participació en un incident fallit en el qual l'emperador Go-Toba buscava enderrocar el shogunat Kamakura i proclamar la restauració imperial. L'emperador Juntoku va ser enviat a l'exili a l'illa de Sado, lloc on va estar fins a la seva mort en 1242.
L'emperador va ser conegut pòstumament com a Sado-no In (佐渡 院, Sado-no In), A causa dels seus últims anys en l'exili a Sado. Va ser enterrat al mausoleu Mà Gory, a l'oest de l'illa. La Tomba Imperial oficial de l'Emperador Juntoku està a Kyoto.
Va ser deixeble de Fujiwara no Sadai, que li va ensenyar poesia. Un dels poemes de l'emperador va ser inclòs en l'antologia poètica, Ogura Hyakunin Isshu.

## Referències

* ↑ Titsingh, Isaac. (1834). Annales des emepeurs du japon, pp.230-238; Brown, Delmer et al. (1979). Gukanshō, pp. 341-343; Varley, H. Paul. (1980). Jinnō Shōtōki. pp. 221-223.
* ↑ Titsingh, p. 230; Brown, p. 341; Varley, p. 221.
* ↑ Bornoff, Nicholas. (2005). National Geographic Traveler Japan, p. 193.
* ↑ Mostow, Joshua, ed. (1996). Pictures of the Heart: The Hyakunin Isshu in Word and Image, p. 437.

## Bibliografia

* Bornoff, Nicholas. (2005). National Geographic Traveler Japan. Washington, D.C.: National Geographic Society.
* Brown, Delmer M. e Ichirō Ishida, eds. (1979). [ Jien, 1221], Gukanshō (The Future and the Past, a translation and study of the Gukanshō, an interpretative history of Japan written in 1219) . Berkeley: University of California Press. ISBN 0-520-03460-0
* Mostow, Joshua S., ed. (1996). Pictures of the Heart: The Hyakunin Isshu in Word and Image. Honolulu: University of Hawaii Press. ISBN 0-8248-1705-2
* Titsingh, Isaac, ed. (1834). [Siyun-sai Rin-siyo/Hayashi Gahō, 1652], Nipon o daï itsi ran; ou, Annales des empereurs du Japon, tr. par M. Isaac Titsingh avec l'aide de plusieurs interprètes attachés au comptoir hollandais de Nangasaki; ouvrage re., complété et cor. sur l'original japonais-chinois, accompagné de notes et précédé d'un Aperçu d'histoire mythologique du Japon, par M. J. Klaproth .

## Vegeu també

* Llista d'emperadors del Japó
# Changing Lanes

Changing Lanes és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Roger Michell, estrenada el 2002.

## Argument

De resultes d'una topada entre un advocat que porta un cas de malversació de fons i un pare a punt de perdre la custòdia dels seus fills, es perden els documents i de resultes fa perdre el procés de la custòdia de nens, i l'advocat sense informació es veu obligat a trobar l'informe al més aviat possible. Intentarà llavors trobar Gibson que li farà pagar car el fet d'haver perdut aquests 20 minuts que haurien pogut salvar la seva família.

## Repartiment

* Ben Affleck: Gavin Banek
* Samuel L. Jackson: Doyle Gipson
* Kim Staunton: Valerie Gipson
* Toni Collette: Michelle
* Sydney Pollack: Stephen Delano
* Tina Sloan: Sra. Delano
* Richard Jenkins: Walter Arnell
* Akil Walker: Stephen Gipson
* Cole Hawkins: Danny Gipson
* Ileen Getz: Ellen
* Jennifer Dundas: Mina Dunne
* Matt Malloy: Ron Cabot
* Amanda Peet: Cynthia Delano Banek
* Myra Lucretia Taylor: el jutge Frances Abarbanel
* Bruce Altman: Terry Kaufman

## Al voltant de la pel·lícula

* El rodatge s'ha desenvolupat de novembre del 2000 a gener del 2001 a Hackensack i Nova York.
* La pel·lícula es basa, en gran part, en la història dels Estafadors (1987).
* En mig del rodatge de Pearl Harbor (2001), Ben Affleck va ser cridat per rodar algunes escenes.

## Banda original

* Oda a l'Alegria / Simfonia n°; 9, composta per Ludwig van Beethoven
* Waiting in Vain, composta per Bob Marley i interpretada per Annie Lennox

## Premis

* Nominació al premi al millor actor en una pel·lícula dramàtica per a Ben Affleck, en els Teen Choice Awards el 2002.
* Nominació al premi al millor actor per a Samuel L. Jackson, en els Black Reel Awards el 2003.
* Nominació al premi al millor actor per a Samuel L. Jackson, en els NAACP Image Award el 2003.
# Aymeric Picaud

Aymeric Picaud fou un monjo benedictí de Parthenay, a la zona de Poitou, que va viure al s. XII. Se li ha atribuït l'autoria del Còdex Calixtí o, si més no, del seu cinqué llibre, la Guia del pelegrí del camí de Sant Jaume, escrit si fa no fa al 1140.
Aimery Picaud feu el pelegrinatge a Santiago a cavall, visità un gran nombre de santuaris de la cristiandat, rutes que descriu fil per randa en diversos aspectes: pobles i santuaris, anècdotes, camins, itineraris...

## Autoria discutida

L'autoria de la Guia del pelegrí s'ha qüestionat. L'esment del nom Aimeric Picaud dues vegades en aquest text ha justificat durant molt de temps que se li'n consideràs l'autor, però Bernard Gicquel ha demostrat que no ho fou. Aquest autor afirma que Picaud hauria estat el compilador cap a 1135 dels «22 miracles» atribuïts després a Calixt II, aplegats al Còdex Calixtí. L'autor de la Guia del pelegrí hauria estat Hug el Poteví, monjo de Vézelay i redactor de la Crònica de Vézelay.

## Referències

* ↑ Escritos jacobeos. Consorcio de Santiago, 2010, p. 120. ISBN 978-84-9887-459-4.
* ↑ Moisan, André «Aimeri Picaud de Parthenay et le «Liber Sancti Jacobi»» (en francés). Bibliothèque de l'École des chartes. Librairie Droz [París], 143, 1985, pàg. 5-52. ISSN: 0373-6237 [Consulta: 20 novembre 2014].
* ↑ Bulletin de la Société de Borda, núm. 486, p. 215, any 2007.
* ↑ Bernard Gicquel, La légende de Compostelle, traduction française intégrale et commentaires du Codex Calixtinus (vers 1160), Paris, Taillendier, 2003.
* ↑ Michel Record, Le guide du pèlerin à Saint-Jacques, Bordeaux, éditions Sud-Ouest, 2004.