OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Estació Experimental de Rothamsted

L'Estació experimental de Rothamsted (Rothamsted Experimental Station) és una de les més antigues estacions experimentals d'agricultura de recerca científica que hi ha al món, està situada a Harpenden, Hertfordshire, Anglaterra. Actualment es coneix com a Rothamsted Research. Els estudis biològics sobre el terreny començaren el 1856 i moltes línies de recerca han continuat de manera ininterrompuda.

## Història

L'Estacio experimental va ser fundada el 1843 per John Bennet Lawes en la seva finca del segle xvi, Rothamsted Manor, que havia heretat, per tal d'investigar l'impacte de la fertilització orgànica i inòrgànica en el rendiment dels conreus, el mateix Lawes havia fundat, el 1842, una de les primeres fàbriques de fertilitzants químics (fertilitzants inorgànics). Lawes va contractar el químic Joseph Henry Gilbert, com a colaborador científic i junts emprengueren la primera de les sèries d'experiments a llarg termini, alguns dels quals, per tant, d'un segle i mig de durada i continuen actualment, i establiren les bases de la moderna agronomia.
El sòl de l'Estació Experimental de Rothamsted s'ha escollit com a sòl de referència per a l'estudi de la seqüènciació genètica dels microorganismes del sòl que es porta a terme a partir de l'any 2009 per part de l'equip internacional anomenat Terragenome.

## Referències

* ↑ http://www.agrodigital.com//PlArtStd.asp?CodArt=65628

## Bibliografia

* A History of Agricultural Science in Great Britain 1620-1954, per E. J. Russell (1966) London, George Allen & Unwin. Sir John Russell va ser director de Rothamsted de 1912 a 1943.
* Els directors Lawes i Gilbert, Hall, Russell i Ogg tenen entrades a l'Oxford Dictionary of National Biography (2004).

## Enllaços externs

* Rothamsted Research
* Lawes Agricultural Trust Arxivat 2007-02-20 a Wayback Machine.
* Rothamsted Origins Arxivat 2007-02-18 a Wayback Machine.
* Rothamsted Manor Arxivat 2009-07-03 a Wayback Machine.
* "Classical Field Experiments" Arxivat 2009-06-22 a Wayback Machine.
# Estació d'Aragó (històrica)

L'Estació d'Aragó fou una de les estacions de ferrocarril de la Companyia de Ferrocarril Central d'Aragó i el terminal a València. Es construí el 1902 a una de les ramificacions de la séquia de Mestalla, lloc que actualment ocupa l'avinguda d'Aragó. Tancada el 1968, fou demolida l'any 1974.
L'autor de l'estació fou Joaquín Maria Belda Ibáñez, autor també de l'estació dels ferrocarrils econòmics de Santa Mònica (1892) amb semblant estil esclèctic d'influència neoclàssica, però amb una major grandesa i sobrietat decorativa. L'Estació del Central d'Aragó era el punt d'eixida de totes les comunicacions per ferrocarril de via ampla cap Aragó i Catalunya.
Estava situada a l'actual plaça de Saragossa, al final del passeig de l'Albereda, en una gran plaça a la que s'arribava des del nou pont d'Aragó, també anomenat d'Aragó i construït als anys 30, i al costat del principi del Camí del Grau.
L'edifici destacava pel seu sentit sobri i majestuós, feta en un estil classicista, típica de la trajectòria de Belda, immersa en l'eclecticisme de l'època. Així, al revés del que ocorre al cos central sobresortint de l'Estació de Santa Mònica (coneguda com la del Pont de Fusta) a la d'Aragó gairebé no es ressalta, encara que si el destaca per mitjà de pilastres. Un cos central, compost per nou buits d'arc de mig punt, dels quals tres corresponien al cos central, es rematava als extrems per dos cossos sortints, d'un buit, que a manera de torres, i que al seu torn eren els cossos laterals de l'edifici, creaven una espècie de vestíbul obert on destacava la marquesina central. En aquests cossos laterals s'obrien quatre buits corresponents amb les tres altures de l'edifici, ja que al primer pis n'hi havia dos. L'edifici es rematava amb una balustrada, excepte al cos central on hi havia ampit sòlid amb frontó realçat de perfil corb i òcul central.
El 2003 s'hi inaugurà una nova estació de metro subterrània que prengué el seu nom, l'estació d'Aragó.

## Referències

* 1 2 3 Aldana 1999, pàg. 212.
* ↑ Història d' Algirós Arxivat 2008-03-02 a Wayback Machine., per Carles Andreu Fernández Piñero.

## Bibliografia

* Aldana Fernández, Salvador (coord.), Monumentos desaparecidos de la Comunidad Valenciana, tom I, Consell Valencià de Cultura, València 1999. ISBN 84-482-2220-2
# Estació de Benimàmet

L'estació de Benimàmet és una estació subterrània localitzada al barri de Benimàmet de València i que forma part de la línia 2 de l'operador Metrovalència. L'estació pertany a la zona tarifària A de Ferrocarrils de la Generalitat Valenciana (FGV) i l'Autoritat de Transport Metropolità de València (ATMV). L'adreça oficial de l'estació és la plaça de Luis Cano, sense número.

## Història

La primigènia estació de Benimàmet fou inaugurada el 1888 per la Societat Valenciana de Tramvies (SVT) a la seua línia a Llíria. Durant la seua història, fou gestionada per la Companyia de Tramvies i Ferrocarrils de València (CTFV) i els Ferrocarrils Espanyols de Via Estreta (FEVE) fins a ser transferida als Ferrocarrils de la Generalitat Valenciana (FGV) l'any 1987. El 26 de setembre de 2008, amb el soterrament de les vies de Metrovalència per Benimàmet, l'estació original fou enderrocada.
L'actual edifici fou inaugurat el 15 de maig de 2011. Des de 2015, la línia que va fins a Llíria i passa per l'estació ha tornat a dir-se línia 2, triant aquesta vegada el color rosa, ja que l'antic color verd estava sent utilitzat per la línia 5.

## Distribució

L'estació, de tipologia subterrània, està dividida en dos nivells: el superior, a nivell de carrer, on s'hi troben els accessos i l'edifici, els punts de venda de bitllets i les escales i l'inferior, on hi ha una plataforma central amb dues andanes i dues vies a cada banda. Les andanes no compten amb mampares de seguretat. L'estació disposa d'accessibilitat per a persones amb discapacitat física, visual i auditiva.
Només hi ha dos accessos, ambdós a cada façana de l'edifici en superfície de l'estació. Actualment, l'edifici queda inserit al bellmig d'un parc a la plaça de Luis Cano.

### Línies

| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| Llíria | Carolines-Fira | | Cantereria | Torrent Avinguda |

## Vegeu també

* Llista d'estacions de Metrovalència

## Referències

* ↑ https://www.trenscat.com/pval/metrovlc2_ct.html
* ↑ Plànols zonals de l'ATMV
* ↑ https://www.metrovalencia.es/ca/consulta-estaciones/
* ↑ http://www.jdiezarnal.com/benimametestacionferia.html
* ↑ https://www.levante-emv.com/valencia/2008/08/02/soterramiento-condena-antigua-estacion-benimamet-13404519.html
* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2021-11-22. [Consulta: 25 març 2021].
* ↑ http://epoca1.valenciaplaza.com/ver/144296/bonig-maquilla-el-plano-de-metrovalencia-para-aparentar-cuatro-lineas-nuevas-.html
# Estació de Biologia Marina d'Inhaca

L'Estació de Biologia Marina d'Inhaca (en portuguès: Estação de Biologia Marítima de Inhaca), és un centre de recerca depenent de la Universitat Eduardo Mondlane. Està situat a l'illa d'Inhaca, a 32 quilòmetres de Maputo, la capital de Moçambic.

## Història
### Formació

A principis del segle xx, nombrosos científics es van mostrar interessats a estudiar el peculiar ecosistema, que s'hi pot trobar; tant de l'illa d'Inhaca, com de la badia de Maputo. A partir de 1921, un grup d'investigadors de la Universitat del Witwatersrand, a Sud-àfrica van començar a realitzar recerques de camp a l'illa.
Amb l'objectiu de facilitar les tasques de recerca científica a l'illa, en 1947, les autoritats colonials portugueses, que controlaven el territori de l'actual Moçambic, arriben a un acord amb els científics de la universitat de Witwatersrand. Aquests últims aportarien equips i llibres, mentre que el govern de Portugal, construiria les instal·lacions a l'illa.
Per 1963, l'estació de biologia era una dependència de la Direcção dos Serviços da Marinha. Aquest mateix any, va ser transferida a l'Institut de Recerca Científica de Moçambic (en portuguès: Instituto de Investigação Científica de Moçambique).
En 1975, l'Institut de Recerca Científica de Moçambic va ser integrat al Departament de Biologia de la universitat de Lourenço Marques, que després de la independència va passar a denominar-se Universitat Eduardo Mondlane, la principal casa d'alts estudis de Moçambic.

### Reserva natural

El 25 de juliol de 1965, la totalitat de l'illa dels Portuguesos, i algunes parts de l'illa de la Inhaca, entre les quals calen destacar, els manglars, llacunes i zones d'esculls de coral propers a la costa, van ser declarats "reserves naturals parcials" pel govern de Moçambic. D'acord amb el que es disposa en el Diploma Legislatiu Nº 2496, del 4 de juliol de 1964, una reserva parcial és una àrea on s'estableix la prohibició de caçar animals, excepte amb finalitats científiques. La gestió d'aquestes reserves naturals va ser encomanada a l'estació de biologia.

## Vegeu també

* Universitat Eduardo Mondlane
* Illa d'Inhaca

## Referències

* 1 2 3 Universidade Eduardo Mondlane. «Estação de Biologia Marítima de Inhaca» (en portuguès), 2007. [Consulta: 4 diciembre 2012].
* 1 2 «Projecto de desenvolvimento eco-turístico e de urbanizaçao em Ponta Torres, Ilha da Inhaca» (en portugués). , 2008 [Consulta: 4 desembre 2012].

## Enllaços externs

* Página oficial de l'Estació de Biolog'a Marina d'Inhaca (en portuguès)
# Escut de Salou

L'escut oficial de Salou té el següent blasonament:
Escut caironat: d'atzur, un vaixell d'or envelat d'or amb 4 pals de gules, acompanyat al cap d'una torre d'argent oberta. Per timbre una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 18 de juny de 1991 i publicat en el DOGC el 8 de juliol del mateix any.
Salou fou un port important en època medieval; de fet, d'aquí partí l'estol de naus que portaren Jaume I a la conquesta de Mallorca el 1229. El vaixell amb els quatre pals de les armes reials de Catalunya a la vela representa aquest fet històric. A dalt hi ha una al·lusió a la Torre Vella, aixecada el 1530 com a torre de guaita per prevenir els atacs de pirates i corsaris.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Tarragonès

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic municipal de Salou.» (pdf). DOGC num 1464, 18-06-1991. [Consulta: 25 juny 2010].
# Aparellament (genètica)

En genètica, l'aparellament és quan l'ADN o l'ARN s'uneix en parells per mitjà d'enllaços d'hidrogen a una seqüència complementària, formant un polinucleòtid bicatenari (vegeu hibridització dels àcids nucleics). El terme es fa servir sovint per a descriure la unió d'una sonda d'ADN o un encebador a una cadena d'ADN durant una reacció en cadena de la polimerasa (PCR). El terme també es fa servir per a descriure la reformació (renaturalització) de cadenes complementàries que han estat separades per la calor (tèrmicament desnaturalitzades).
# Alexandre de Grau i Figueras

Alexandre de Grau Figueras (Vilanova i la Geltrú, 1831 - Barcelona, 1896) fou un pintor català.
Deixeble de Pau Milà i Fontanals a l'Escola de Belles Arts de Barcelona, seguint l'estil purista. Després es continuà formant a l'Escola Especial de Pintura de Madrid on passà a dedicar-se a la pintura històrica. Va participar en diverses edicions de l'Exposició Nacional de Belles Arts. L'any 1856 va rebre una menció honorífica amb l'obra La traslación de Jaime el Conquistador al Monasterio de Poblet. L'any 1858 exposà La madre de Dios i el 1866 Reinar Despues de morir o Coronación de Doña Inés de Castro. També fou un conegut retratista.

## Referències

* ↑ Mestres, Francesc X. Puig Rovira amb la col·laboració de Judith Barbacil. Diccionari biogràfic de Vilanova i la Geltrú : dones i homes que han fet història. 1a ed.. Vilanova i la Geltrú: Ajuntament de Vilanova i la Geltrú, 2003. ISBN 84-85960-83-1 [Consulta: 26 novembre 2013].
* ↑ «Alexandre de Grau i Figueras». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Dària Apakhontxitx

Dària Aleksàndrovna Apakhontxitx (en rus: Дарья Александровна Апахончич; en transliteració internacional: Daria Apakhonchich; 24 de març de 1985) és una professora, fotògrafa i activista social russa. Va participar al Festival de Fotografia Política al Museu finlandès de Fotografia durant la primavera de 2019. Apakhontxitx, que va participar en diverses manifestacions com ara per denunciar l'arrest del famós oponent polític Aleksei Navalni el 2020, també és coneguda com a primera artista a ser nomenada "agent de mitjans estrangers" pel govern rus el 28 de desembre de 2020.

## Referències

* ↑ «From teacher and artist to 'enemy of the state' in Russia: Daria Apakhonchich». DW. [Consulta: 22 abril 2022].
# Esteve Andorrà i Farràs

Esteve Andorrà i Farràs (Bar de Cerdanya, 1862 - Barcelona, 1926) fou un destacat forjador i serraller català.
De ben jove va marxar a viure a Barcelona per aprendre l'ofici de la forja, on s'establí en un taller propi al carrer de Sant Pau,69 l'any 1887, i creà l'empresa Sociedad Mercantil Colectiva Andorrà y Perpiñá, que duraria fins al 1891. Després treballà conjuntament amb M.Ballarín. Entre les seves obres més destacades, hi ha els treballs que va fer per a la Casa Amatller de Barcelona. Va participar en diverses exposicions d'art a Barcelona i província, on va guanyar diversos premis locals. Com a serraller, va ocupar el càrrec de President del Gremi de Serrallers de Barcelona. Amb Cadafalch també faria el picaporta de la casa Serra, la reixa del tercer misteri del Goig del rosari monumental de Montserrat i, conjuntament amb la serralleria Ballarín, diversos elements de forja de la casa Macaya.

## Publicacions

* 1914- Estampados y repujados en hierro y otros metales.

## Referències

* ↑ Amenós, Lluïsa. Les arts del ferro al servei de l'arquitectura modernista. RACBASJ, 2011, p. Butlletí XXV, [Consulta: 13 agost 2013].
* ↑ Maspoch, Mònica. Galeria d'autors : ruta del modernisme, Barcelona. 1a ed.. Barcelona: Institut del Paisatge Urbà i la Qualitat de Vida, 2008. ISBN 978-84-96696-02-0 [Consulta: 13 agost 2013].
# Alzina de Can Poal

L'Alzina de Can Poal (Quercus ilex) és un dels tres arbres de Terrassa (juntament amb els roures de Can Colomer i del Camp del Roure) que mereixeria la consideració d'Arbre Monumental de Catalunya per les seues dimensions.

## Dades descriptives

* Perímetre del tronc a 1,30 m: 3,95 metres.
* Alçada: 16,3 metres.
* Amplada de la capçada: 20 x 21 metres (amplada mitjana capçada: 20,5 metres).
* Altitud sobre el nivell del mar: 323 metres.

## Entorn

S'alça en un indret privilegiat: una balconada que ofereix una de les millors panoràmiques de la ciutat de Terrassa, amb la Mola com a teló de fons.

## Aspecte general

És una alzina perfecta, de tronc recte sense màcula, amb una capçada atapeïda de fulles que supera la vintena de metres de diàmetre. Tot i que té els típics indicis de l'atac de la caparreta, l'arbre gaudeix de bona salut.

## Accés

Es troba al costat de la masia de Can Poal, al Camí Vell de Terrassa a Ullastrell. Sortim de Terrassa per la carretera de Martorell. Just abans d'encarar una pujada, sortint ja del nucli urbà, tombem a la dreta per una pista que passa per sota l'autopista de Manresa. A l'altra banda trobem una bifurcació. Prenem la pista de terra que puja a mà dreta (Camí Vell d'Ullastrell). Si la pista és barrada amb una cadena, ens caldrà continuar a peu. Recorreguts uns cinc-cents metres, sempre pujant, prenem el trencall de la dreta i arribem, tot seguit, a Can Poal. L'alzina s'alça davant mateix de la casa.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Vicens i Llauradó, Albert, 2013. Excursions pels arbres singulars del Vallès Occidental. Col·lecció Llibres de muntanya, 33. Farell Editors, Sant Vicenç de Castellet. ISBN 9788492811526. Pàgs. 93-94.

## Enllaços externs

* Aprovació definitiva de la normativa del Catàleg d'Arbres d'Interès Local de Terrassa Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (català)
* El Diari del Vallès (català)
* Pla Especial d'Ordenació i Gestió de l'Anella Verda de Terrassa (català)
# Agulla Superior de Lézat

L'Agulla Superior de Lézat és un cim de 3.069 m d'altitud, amb una prominència de 10 m, que es troba al SE del Pic Lézat, al massís de Perdiguero, al departament de l'Alta Garona (França).

## Referències

* ↑ Buyse, Juan. Los Tresmiles del Pirineo, un estudio enciclopédico (en castellà). 3a. ed.. Barcelona: Martínez Roca, 1993 (Muntanyisme). ISBN 8427017340.
# Estació de Fira València

L'Estació de Fira és una de les estacions del metro de València. És el terminal d'un ramal de la línia 4 (tramvia) que apropa els viatgers a la Fira de València. És operatiu només els dies de fira, típicament els caps de setmana.
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| Mas del Rosari/Fira de València | fi de trajecte | | Vicent Andrés Estellés | Doctor Lluch |

## Accessos

S'hi accedeix a la mateixa Fira. L'estació es troba arran de terra.
# Santa Eulàlia de Corró d'Avall

Santa Eulàlia és una església al nucli de Corró d'Avall (Vallès Oriental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'antiga església va ser cremada l'any 1936 i destruïda el 1939 sense que en quedés cap vestigi. L'anterior església era del s. XI amb quantitat d'afegits i reformes dels segles posteriors. L'any 1940 es va començar la construcció de nova planta, en nou emplaçament, el bosc cedit pel mas Colomer. L'arquitecte va ser Antoni Fisas. Aquest segueix el classicisme italianitzant imposat pel Noucentisme. L'obra es va acabar definitivament l'any 1954.
Església de planta de creu llatina i cúpula en el creuer. Consta de tres naus separades per mitjà de columnes amb capitells corintis, volen imitar marbre. La nau central està coberta per voltes llunetes i les naus laterals i els braços del creuer es cobreixen amb volta d'aresta. L'absis és circular i cobert amb volta de mitja taronja. Al voltant de tota l'església hi ha una cornisa circular de gust neoclàssic. Tot l'interior està arrebossat i pintat amb ciment. A l'exterior sobresurt la cúpula octogonal coronada per un cupulí cilíndric. A la façana hi ha un pòrtic amb tres trams de volta d'aresta, dues columnes cilíndriques i dues mitges columnes adossades a la paret. També de fust llis i capitells corintis. Al damunt un cos rectangular coronat per un timpà, en el centre una finestra de mig punt i quatre pilastres de capitell corinti.

## Notes

* 1 2 «ESGLÉSIA DE SANTA EULÀLIA DE CORRÓ D'AVALL». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 5 octubre 2015].
# Copșa Mică

Copșa Mică (en alemany: Kleinkopisch; hongarès: Kiskapus) és una ciutat del comtat de Sibiu, Transsilvània, Romania, situada al nord de Sibiu, 33 km a l'est de Blaj i 12 km al sud-oest de Mediaș. La població de 5201 habitants de la ciutat (a partir del 2011) disminueix significativament respecte al seu nivell el 1989, any en què el comunisme es va esfondrar a Romania. Segons el cens del 2011, el 78,8% dels habitants eren romanesos, l'11,9% gitanos i el 8,7% hongaresos.
La ciutat és més coneguda per la seva condició (als anys noranta) com una de les més contaminades d'Europa. Això es va deure a les emissions de dues fàbriques de la zona:
* Una, oberta del 1935 al 1993, produïa negre de carbó per a colorants; les seves emissions van impregnar la zona durant prop de seixanta anys, deixant sutge a les cases, arbres, animals i tota la resta de la zona. Les taques d'aquestes dècades de dipòsits encara són visibles.
* L'altra font de la contaminació, menys visible, però amb efectes encara més greus per a la salut dels veïns de la ciutat, va ser Sometra, una fosa les emissions de les quals han contribuït a una incidència significativament superior de malalties pulmonars i impotència, juntament amb una esperança de vida nou anys inferior a la mitjana de Romania.

## Política

L'Ajuntament de Copșa Mică (Consiliul Local Copșa Mică), elegit a les eleccions del govern local de 2008, està format per 15 regidors.

## Referències

* ↑ «Efectele poluării de la Copșa Mică: speranță de viață scăzută cu 9 ani și pământ infertil» (en romanès). [Consulta: 6 octubre 2021].
* ↑ «Componenta». Copsa-mica.ro. [Consulta: 8 octubre 2017].

## Enllaços externs

* Web oficial de la ciutat (en romanès)
* Projecte de 1993 finançat per l'ONUDI per ajudar a establir pràctiques de producció més netes a Sometra
* Fotos per satèl·lit de Copșa Mică el 1986 i 2004 Arxivat 2012-04-14 a Wayback Machine.
* fragilecologies.com: The People and Pollution of Copșa Mică, Romania
* El passat i el futur de Copșa Mică: la ciutat més contaminada d'Europa es pot tornar verda?
# Lorenzo Coullaut Valera

Lorenzo Coullaut Valera (Marchena, província de Sevilla, 12 d'abril de 1876 - Madrid, 21 d'agost de 1932) va ser un escultor espanyol.

## Biografia

Fill d'un enginyer francès i nebot de l'escriptor i diplomàtic Juan Valera, Lorenzo Coullaut passa la seva infància a França i de tornada a Espanya, es forma en els tallers de Susillo i d'Agustí Querol. Va obtenir una menció honorífica en la Exposició de Madrid de 1897, obtenint terceres medalles en les de 1901 i 1904. Posteriorment, en les exposicions de 1906 i de 1908 va aconseguir segones medalles.
Va treballar sobretot en obra monumental pública i va participar en diverses Exposicions Nacionals de Belles Arts i a l'Exposició Internacional de 1929 a Barcelona. Se li van fer encàrrecs per a diferents ciutats espanyoles, entre altres Santander, Vigo, Sevilla, Madrid, Pamplona, La Corunya i Linares.
El 1927 se li va concedir la Gran Creu del Mèrit Militar per la seva estàtua El valor militar.
El seu fill, Federico Coullaut-Valera va ser també un escultor d'anomenada.

## Obres

* 1913- Monument als Saineteros. Madrid
* 1914- Monument a Ramón de Campoamor. Madrid
* 1916- Monument a Pardo Bazán. La Corunya
* 1917- Monument a Menéndez Pelayo. Madrid
* 1918- Monument a la Immaculada Concepció en la Plaza del Triunfo a Sevilla
* 1926- Monument al Bisbe Osio. Còrdova
* 1928- Monument a Juan Valera, oncle de l'escultor. Madrid
* 1930- Monument a Cervantes. Madrid
* 1931- Monument a Bruno Mauricio de Zabala. Montevideo
* La Caritat Reial al monument a Alfons XII dels Jardins del Retiro de Madrid

## Referències

* 1 2 3 «Muerte del escultor sevillano don Lorenzo Coullaut Valera». El Sol, 21-08-1932, pàg. 12.
* 1 2 «El escultor Lorenzo Coullat Valera». La hormiga de Oro, 08-09-1932, pàg. 12.

## Enllaços externs

* Escultura Urbana Coullaut Valera Arxivat 2007-04-08 a Wayback Machine.
# Estació de Gran Via Asima

L'estació de Gran Via Asima és una estació del metro de Palma. Fou posada en servei el 25 d'abril de 2007.
És una estació soterrada, situada en la Gran Via Asima, en l'epicentre del polígon de Son Castelló. Té andanes laterals, que s'interconnecten a través d'un pas inferior.
Línies que passen per aquesta estació :
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| Metro de Palma |||||
| Estació Intermodal - Plaça d'Espanya | Son Castelló | 1 | Camí dels Reis | Universitat |