OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Esteve de Bagà

L'església parroquial de Sant Esteve és una església de considerables dimensions situada al municipi de Bagà, al Berguedà. Es va fer en l'època de transició del romànic al gòtic. Va ser construïda durant els segles XIV-XV. L'església, els murs de la qual feien de muralla, es construí un segles més tard que el nucli antic, degut al fet que n'hi havia una altra a l'indret anomenat Sant Sebastià, que va ser enderrocada i s'aprofità la pedra per construir-ne l'actual. Té tres naus, amb volta de canó apuntada a la central i voltes d'aresta a les laterals. El seu interior es veié aviat enriquit amb capelles i retaules de gran qualitat. Un gran incendi ocorregut l'any 1753 va destruir-ne la magnificència de l'interior i propicià la construcció d'un nou retaule barroc pels germans Morató, mestres del barroc català, que va ser costejat pels ducs de Medinaceli. L'any 1936, l'altar major va tornar a ser destruït, així com l'orgue, les imatges i objectes de culte. Té una important portalada gòtica.
Entre els anys 2010 i 2011 es van efectuar obres de restauració de la coberta i el campanar, així com millores en l'accessibilitat.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Bagà inaugura avui la restauració de l'església parroquial de Sant Esteve». Regió7, 16-02-2011.
* 1 2 «Església de Sant Esteve de Bagà». Ajuntament de Bagà. Arxivat de l'original el 2012-07-09. [Consulta: 26 desembre 2011].
# Jove Catalunya

La Jove Catalunya fou el primer grup obertament catalanista, influïda per Giuseppe Mazzini i pel romanticisme, i amb alguns matisos radicals, entitat política fundada a Barcelona cap al final del 1869 i que es va mantenir fins al 1875. És considerada precedent de la Unió Catalanista. En foren fundadors Àngel Guimerà, Pere Aldavert i Martorell, Joaquim Riera i Bertran, Josep Roca i Roca, Lluís Domènech i Montaner, Francesc Matheu i Fornells, Josep Pella i Forgas, Ramon Picó i Campamar i Antoni Aulèstia Pijoan. El seu òrgan era La Gramalla, editat per Francesc Pelagi Briz, i el seu primer president fou Francesc d'Assís Ubach i Vinyeta. Tenia uns 50 socis.
Inicialment l'entitat tenia un caràcter exclusivament literari, però no es va poder mantenir al marge del debat polític i això va provocar la seva dissolució el 1875. Dissolució que portaren a terme l'Isidre Reventós i Amiguet, junt amb Manuel Pau Torres i Reyató. Tanmateix, entre ells hi havia un independentisme latent, posat de manifest en la capçalera de la correspondència: Salut i Catalunya independenta.

## Fonts

* Jordi Llorens i Vila El primer catalanisme independentista a El Temps d'Història, abril de 2005

## Enllaços externs

* 145-la-jove-italia-i-la-jove-catalunya a l'En guàrdia! de Catalunya Ràdio [Vist el 27 gener 2025]
* ↑ «La Jove Catalunya | enciclopèdia.cat». [Consulta: 2 desembre 2020].
* ↑ «10 mentides sobre Catalunya». [Consulta: 2 desembre 2020].
# Odèon de Cartago

L'Odèon de Cartago fou un teatre cobert de l'antiga Cartago romana i avui unes restes arqueològiques de la moderna Carthage. Es trobava a la cimera d'un turó (conegut com a turó de l'Odèon) al costat del Teatre romà de Cartago, que estava adossat al turó. L'edifici tenia al davant un gran pati rectangular orientat al nord. Al subsòl tenia unes cisternes. Fou demolit per a la reutilització del seu material pels àrabs (material de Cartago es va usar per construir Kairuan) i només n'han quedat els fonaments i alguns elements aïllats; fou excavat per primera vegada el 1900 i 1901 i a les cisternes es van trobar nombroses restes de fragments de marbre dels elements arquitectònics i d'estàtues que havien format part de l'Odèon. Fou excavat altre cop per a nous estudis del 1994 al 1999.

## Referències

* ↑ Iván Fumadó Ortega. Cartago: historia de la investigación. CSIC, 2009, p.40, 94, 134 i 219.
* ↑ Carthage Roman Theatre and Odeon
* ↑ Historic sites in Tunisia
* ↑ Vitalité de l'architecture domestique à Carthage au Ve siècle : l'exemple de la maison dite de la Rotonde, sur la colline de l'Odéon per C. Balmelle, A. Ben Abed-Ben Khader, A. Bourgeois, Cl. Brenot, H. Broise, J.-P. Darmon, M. Ennaïfer, M.-P. Raynaud

## Enllaços externs

* Teatro y Odeón de Cartago - Prof. Manuel Lafarga a Youtube
# Església vella de Sant Andreu de Vallgorguina

L'Església vella de Sant Andreu de Vallgorguina és una obra del municipi de Vallgorguina (Vallès Oriental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici religiós d'una sola nau, allargada i amb contraforts. A la cantonada de ponent de la façana principal hi ha un cos mig enrunat que correspon al campanar. La façana té un portal d'entrada, actualment tapiat, d'arc escarser i dovellat. A sobre hi ha una fornícula que devia tenir la imatge d'un Sant. Més amunt hi ha un ull de bou.
Està abandonada i en ruïnes i tapada per la vegetació.

## Història

És un edifici documentat des de 1120. Més endavant fou una capella del cementiri i finalment restà abandonada sense cap mena d'activitat.
Està situada enmig del bosc dins una propietat del vessant nord de la Serra del Corredor. Molt a prop es troba la rectoria vella.
A la paret lateral, no hi ha els contraforts, hi ha afegit un cobert que serveix de magatzem de palla.

## Referències

* 1 2 3 4 5
* ↑ «L'església vella i Sant Andreu de Vallgorguina». Ajuntament de Vallgorguina. [Consulta: 8 febrer 2016].
# Fina Birulés i Bertran

Fina Birulés i Bertran (Girona, 29 de març de 1956) és una filòsofa catalana que va ser professora de Filosofia Contemporània a la Universitat de Barcelona (UB) entre els anys 1979 i 2020. Ha estat també professora visitant a les universitats de Puerto Rico, Xile, Parma, Florència i Viena. La seva tasca de recerca s'ha articulat al voltant de dos nuclis: subjectivitat política, història i acció; i qüestions de teoria feminista i estudi de la producció filosòfica femenina, amb especial atenció a l'obra de Hannah Arendt i d'altres filòsofes del segle xx, activitat que va desenvolupar en el marc del Seminari Filosofia i Gènere-ADHUC des que l'any 1990 va contribuir a la seva fundació dins de la UB.

## Trajectòria

Birulés és traductora de diverses obres de filosofia contemporània, autora de nombrosos assajos i editora de volums col·lectius sobre el pensament de pensadores contemporànies com Filosofía y género, El género de la memoria, En torno a Hannah Arendt, amb Manuel Cruz, i Pensadoras del Siglo XX. Aportaciones al pensamiento filosófico y político i Lectoras de Simone Weil, ambdós amb Rosa Rius.
Entre les seves publicacions més recents destaquen Una herencia sin testamento: Hannah Arendt (Herder, 2007), Entreactes. Entorn del pensament, la política i el feminisme (El Trabucaire, 2014), on defineix el feminisme com «la igualtat de drets i no la homogeneïtzació o la mera assimilació», i Hannah Arendt: el món en joc (Arcàdia, 2023). amb tot, ha tractat de mostrar que el feminisme és també indeslligable de la interrogació teòrica i política entorn de la llibertat i de la diferència.
Fou companya sentimental de Maria Mercè Marçal. El Govern de la Generalitat de Catalunya li va concedir la Creu de Sant Jordi l'11 d'abril de 2017 i el mateix any va obtenir el Premi Bones Pràctiques de Comunicació no Sexista, de l'Associació de Dones Periodistes de Catalunya per la qualitat en la investigació en teoria feminista i en l'estudi de la producció filosòfica femenina.

## Referències

* ↑ Burdeus, Joan. «Que les identitats siguin construïdes no canvia res del». Núvol, 13-04-2023. [Consulta: 29 abril 2023].
* ↑ Pendre la Paraula. Debat de Barcelona. CCCB, gener de 2015
* ↑ «Fina Birulés». web. CCCB. Arxivat de l'original el 2 d’abril 2015. [Consulta: 3 febrer 2015].
* ↑ «Més 324 - Fina Birulés ens presenta l'assaig "Hannah Arendt: el món en joc"». TV3, 10-03-2023. [Consulta: 29 abril 2023].
* ↑ «Fer bé el dol significa saber què és el que hem perdut». Núvol, 27-04-2014. [Consulta: 12 setembre 2018].
* ↑ «Maria Mercè Marçal». web. Escriptors.cat. [Consulta: 3 febrer 2015].
* ↑ «El Govern distingeix amb la Creu de Sant Jordi 29 personalitats i 24 entitats». Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 2017-05-16. [Consulta: 11 abril 2017].
* ↑ «Fina Birulés: «Es pot viure perfectament sense pensar»», 07-06-2023. [Consulta: 2 març 2025].
* ↑ «Guanyadores i guanyadors dels Premis de Comunicació no Sexista 2017». Dones. Revista digital, 14-11-2017. [Consulta: 2 gener 2021].

## Enllaços externs

* Entrevista a Fina Birulés al programa Noms propis (2016)
* Entrevista a Fina Birulés al programa Terrícoles (2019)
# Alma (sèrie de televisió)

Alma és una sèrie de televisió espanyola de thriller sobrenatural de 2022 creada per Sergio G. Sánchez per Netflix. Mireia Oriol n'interpreta la protagonitza i Álex Villazán, Pol Monen, Claudia Roset, Javier Morgade, Nil Cardoner, María Caballero, Milena Smit i Elena Irureta també formen part del repartiment.
La sèrie es va estrenar el 19 d'agost a Netflix.

## Sinopsi

Després d'un accident d'autocar, Alma, l'única supervivent de l'accident, es desperta en un hospital amb amnèsia. Desorientada i traumatitzada, intenta esbrinar el misteri de l'accident.

## Repartiment

* Mireia Oriol com a Alma
* Álex Villazán
* Pol Monen
* Claudia Roset
* Javier Morgade
* Nil Cardoner
* María Caballero
* Milena Smit
* Elena Irureta
* Marta Belaustegui
* Josean Bengoetxea
* Cándido Uranga
* Katia R. Borlado
* Ximena Vera
* Celia Sastre
* Laura Ubach
* Raúl Tejón
* Alejandro Serrano

## Referències

* 1 2 Martínez, Por Ignacio Herruzo. «Elena Irureta se une al reparto de 'Alma', la serie que Netflix graba en Asturias» (en espanyol europeu), 21-10-2020. [Consulta: 14 agost 2022].
* ↑ Bradley. «Horror-Thriller Series ‘The Girl in the Mirror’ Gets Trailer and Release Date on Netflix» (en anglès). [Consulta: 14 agost 2022].
* ↑ SerieListas. «Netflix publica nuevas imágenes de 'Alma' antes de que termine el rodaje en Asturias» (en castellà), 08-02-2021. Arxivat de l'original el 2022-08-14. [Consulta: 14 agost 2022].
# Fernando Méndez

Fernando Méndez (Celanova, Ourense) és un periodista i escriptor gallec. Ha treballat en els àmbits de la comunicació judicial, sanitària i empresarial. Té un màster en drogodependències i SIDA, i està especialitzat en comunicació d'organitzacions, gestió i estratègies de comunicació. Com a periodista va treballar als diaris Faro de Vigo i La Región i a la Televisión de Galicia. Va col·laborar amb altres mitjans de comunicació com El Observador, Cambio 16, Interviú, Radio Minuto, Tiempo i RNE.
Va ser cap de premsa de la Consellaría de Agricultura de la Xunta de Galicia i director de Comunicació del Parque Tecnolóxico de Galicia.

## Obra en gallec
### Assaig

* Historia dun crime. O caso do Metílico (1998, Galaxia).

### Narrativa

* Deus xogando aos dados, (2011, Sotelo Blanco).

### Obres col·lectives

* Voz e voto. Homenaxe a Celso Emilio Ferreiro (1991).

## Obra en espanyol
### Assaig

* Metílico, 50 años envenenados (2013, Sotelo Blanco).
* Mil muertos de un trago: el caso de bebidas envenenadas con alcohol metílico (1998, Península).

### Narrativa

* Cuatro esquinitas tiene mi cama (2014, Suma de letras). ISBN 9788483656280.
* Nunca guardes las cosas rotas (2014, Aldevara). ISBN 9788415363880.

### Obres col·lectives

* La noche y los guerreros de fuego. Obra col·lectiva. Premi Internacional Latin Heritage Foundation (Estats Units, 2011).

## Premis i reconeixements

* Premi Nacional Reina Sofia de Periodisme sobre Drogues (1992 y 1993).
* Premi Xunta de Galícia de Periodisme en Drogodependències (1990, 1991 y 1995).
* Premi Nacional de Periodisme Julio Camba de reportatges (1991).
* Finalista del Premi d'investigació periodística "Rodolfo Walsh" (1999).
* Segon premi Hebe Plumier de relats (2010).
* Premi Vicente Risco de Creació Literària (2010) amb la seva primera novel·la Deus xogando aos dados.
* Premi Literari Internacional Latin Heritage Foundation (Estados Unidos, 2011).
* Finalista del IV Premi de Novela Qué Leer - Volkswagen (2011).
* Finalista del XX Premi Edebé de Literatura Juvenil (2012).
* Finalista del Premi de l'Asociación Gallega de Editores a la millor novel·la, per la seva obra Deus xogando aos dados (2012).
* Finalista del XXXII Premi Felipe Trigo de Novela (2012).
* Premi Internacional de Periodisme d'investigació Ana María Agüero Melnyczuk (Argentina, 2013).
* VI Premi de Novel·la "Ciudad de Almería" (2014) per la seva obra Nunca guardes las cosas rotas.

## Notes

* ↑ Currículo do escritor nunha nova aparecida en Faro de Vigo. (castellà)
* ↑ «Ficha en Galaxia». Arxivat de l'original el 2014-02-01. [Consulta: 12 abril 2013].
* 1 2 3 O Caso do metílico va ser un cas d'intoxicació alimentaria que va ocórrer a Galícia, les illes Canarias i a la resta d'Espanya el 1963, per consum de begudes alcohòliques elaborades a partir d'alcohol metílic, amb el resultat oficial de 51 morts i 9 persones cegues, tot i que s'estima que la xifra real de víctimes va poder comptar-se per milers.
* ↑ Fernando Rodríguez Méndez obtén o premio Risco de narrativa con «Deus xogando aos dados», nova en La Voz de Galicia o 21 de novembro de 2010.

## Enllaços externs

* Blog de l'autor:
* Blog del Caso Metílico:
# Lluís Serra i Giribert

Lluís Serra i Giribert (Manresa, 27 d'abril de 1903 - El Camp de la Bota, 18 de novembre de 1939) fou un polític català, alcalde del Prat de Llobregat entre 1936 i 1937, militant del PSUC que va ser afusellat pel franquisme.

## Biografia

Nascut a Manresa el 1903, va quedar sota custòdia de la maternitat de la ciutat i va ser adoptat per una família benestant d’Horta de Sant Joan. En ser major d'edat es va traslladar al Prat de Llobregat, on entrà a treballar a l'empresa Papelera Española.
S'afilià a la UGT i al PSUC i fou alcalde del Prat de Llobregat, entre el 15 d'octubre de 1936 fins al 18 de febrer del 1937, quan abandonà el càrrec per marxar de voluntari al front de la Guerra Civil, on va caure presoner dels franquistes.
Després de ser torturat, fou jutjat per un tribunal militar que el condemnà a mort per "auxili a la rebel·lió", atès que havia continuat fidel a la legalitat republicana. Fou afusellat al Camp de la Bota junt amb 7 companys més el 18 de novembre de 1939 a les 5:45 hores.
El setembre de 2021 es va rebatejar un carrer del Prat amb el seu nom i el setembre de 2022 va instal·lar-se una Stolpersteine commemorativa a la plaça de l'Ajuntament de la població.

## Referències

* ↑ elpratllibertari.cat. «Tal dia com avui farà 85 anys Lluís Serra l’ex-alcalde del Prat va ser afusellat», 18-11-2024. [Consulta: 1r març 2025].
* ↑ «Personatge del mes: Lluís Serra Giribert (1903-1939) - Memoria.cat/edu», 16-02-2025. [Consulta: 1r març 2025].
# Ramon Blasi Blasi

Ramon Blasi Blasi (Taradell, 4 de març de 1894 - El Camp de la Bota, 26 de maig de 1939) fou un pagès i sindicalista català, alcalde de Taradell en temps de la 2a República, que va ser afusellat pel franquisme.

## Biografia

Ramon Blasi va néixer a Taradell el 4 de març de 1894 i es dedicà a la pagesia. Consta que el 1932 va participar en un moviment popular local de reivindicació per la construcció d’un rentador públic i entrà en política el 1934, quan esdevingué regidor de l'ajuntament de Taradell a l'oposició. Com a regidor va proposar la retirada dels emblemes religiosos per aconseguir la laïcitat de la població i donà suport a la Llei de contractes de conreu de 1934.
A les eleccions municipals de 1936 és elegit regidor amb Esquerra Republicana de Catalunya, i a l'octubre següent és elegit alcalde de Taradell després d'un període en què les milícies antifeixistes havien pres l'ajuntament arran de l'alçament feixista que va iniciar la Guerra Civil.
Amb l'entrada de les tropes franquistes, fou detingut i condemnat per un tribunal militar per "adhesió a la rebel·lió militar" en haver estat fidel a la legalitat republicana. Fou afusellat al Camp de la Bota el 26 de maig de 1939. La condemna s'estengué a la família, ja que els volgueren prendre la casa i els negaren feina en diverses ocasions.
El 9 de novembre de 2024 es va instal·lar una placa en record seu a la plaça major del poble.

## Referències

* ↑ Taradell, Ajuntament de. «Espai Ramon Blasi Blasi». [Consulta: 1r març 2025].
* ↑ Redacció. «Ramon Blasi Blasi, l’alcalde taradellenc executat», 26-05-2016. [Consulta: 1r març 2025].
* ↑ Altimira, Oriol Solé. «La última carta de Ramon Blasi, el alcalde de Taradell ejecutado por el franquismo» (en castellà), 20-11-2021. [Consulta: 1r març 2025].
# Bucecea

Bucecea (ídix: בוטשעטש) és una ciutat del comtat de Botoșani, a l'oest de Moldàvia, a Romania. Administra dos pobles, Bohoghina i Călinești.
Segons el cens de 2011, té 4274 habitants, mentre que en el cens de 2002 tenia 5128 habitants.
Se situa uns 10 km a l'oest de Botoşani costat de la carretera 29C, prop del riu Siret que marca el límit amb el veí districte de Suceava.

## Referències

* ↑ «Recensământul Populației și al Locuințelor 2002 - populația unităților administrative pe etnii». Arxivat de l'original el 2013-10-14. [Consulta: 6 agost 2013].
* ↑ Mapa de Bucecea
# Melanie Stansbury

Melanie Ann Stansbury (Farmington, Nou Mèxic, 31 de gener de 1979) és una científica i política estatunidenca. Candidata demòcrata, és membre d'ençà del 2019 de la Cambra de Representants de Nou Mèxic del 28è districte. Arran de la seva victòria a les eleccions especials del 2021 és la representant electa dels Estats Units pel 1r districte congressual de Nou Mèxic, succeint així a la demòcrata Deb Haaland.
# María del Pilar Izquierdo Albero

María Pilar Izquierdo Albero (Saragossa, 27 de juliol de 1906 - Sant Sebastià, 27 d'agost de 1945) fou una religiosa aragonesa, fundadora de la congregació de l'Obra Missionera de Jesús i Maria. És venerada com a beata per l'Església catòlica.

## Biografia

Tercera de cinc germans, nasqué a Saragossa en 1906. De família humil i pietosa, ja de jove manifestà la seva inclinació a la vida religiosa i el sacrifici. No anà a escola ni aprengué a llegir ni escriure: ella mateixa s'anomenava «una tontica». Entre els dotze i catorze anys va estar malalta a Alfamén (Saragossa), i després començà a treballar en una fàbrica de calçat. El 1926, mentre tornava del treball, caigué del tramvia i es fracturà la pelvis; arran d'això, el 1929 va quedar paraplègica i cega, passant dotze anys en diversos hospitals de Saragossa.
Vivia a la mateixa ciutat, al carrer de Cerdán, 24, on era visitada per amics i coneguts que admiraven la seva enteresa i els seus consells espirituals. Especialment durant la Guerra civil espanyola, la seva casa esdevingué un refugi per als cristians perseguits. En 1936, Pilar comença a parlar de l'Obra de Jesús, que volia que els seus membres imitessin la vida activa de Crist a la terra, lliurant-se a les obres de misericòrdia. El 8 de desembre de 1939, guarí sobtadament de la paràlisi, guarició que atribuí a un miracle de la Mare de Déu. Poc després, també recuperà la visió i desaparegueren els mals que tenia.
Immediatament, va iniciar la fundació de l'Obra de Jesús. Amb altres joves marxà a Madrid on ja havia estat aprovat el projecte de fundació, amb el nom de Missioneres de Jesús i Maria. Se li prohibí, però, exercir l'apostolat i predicar. El 1942, el bisbe de Madrid va erigir l'Obra com a Pia Unió de Missioneres de Jesús, Maria i Josep.
Dos anys després, va tornar a caure malalta. A més, algunes persones desacreditaren la seva Pia Unió, malgrat el treball que ja havia fet amb nens, ancians i necessitats. Pilar, arran de tot plegat, va retirar-se de la seva fundació el novembre de 1944, amb nou de les seves companyes. El dia 9 d'aquest mes va viatjar a Sant Sebastià: el cotxe va tenir un accident i Pilar s'hi fracturà una cama. Poc després va tenir un tumor maligne i en morí el 27 d'agost de 1945.
Les companyes, unides sota la direcció del confessor de Pilar, Daniel Díez García, anaren a Logronyo en 1947 i en maig de 1948 el bisbe Fidel García Martínez aprovà la Pia Unió amb el nom d'Obra Missionera de Jesús i Maria. En 1961 foren aprovades com a congregació religiosa, confirmades per la Santa Seu en 1981,
La fama de santedat de Pilar Izquierdo va fer que el bisbe de Calahorra, Santo Domingo de la Calzada i Logronyo, Francisco Álvarez Martínez, n'incoés la causa de beatificació en 1983. El 18 de desembre de 2000, Joan Pau II la declarà venerable i el 7 de juliol de 2001 s'aprovà el miracle atribuït a la seva intercessió; fou beatificada el 4 de novembre següent.

## Bibliografia

* Santi, beati e testimoni. "Beata Maria Pilar Izquierdo Albero".
# Half-Life: Decay

Half-Life: Decay és una expansió inclosa a la versió per PlayStation 2 del videojoc d'acció en primera persona per PC, Half-Life, desenvolupat per Gearbox Software i publicat el 2001.
Igual que les altres expansions de Gearbox, Blue shift i Opposing Force, Decay torna al mateix escenari i el mateix moment que la història original, però amb diferents personatges jugables: dues companyes de feina de Gordon Freeman, la Dra. Gina Cross i la Dra. Colette Green. La Dra. Gina Cross és la model per l'holograma de l'entrenament del vestit HEV, i pot ser vista en una ocasió a Blue Shift. La Dra. Green és un nou personatge inventat exclusivament per Decay. Tot i que Gearbox va crear una versió per PC del joc, mai va sortir a la venda.

## Història

La Dra. Cross i la Dra. Green són membres d'un grup diferent a Black Mesa que el grup del protagonista de Half-Life, en Gordon Freeman. Són responsables de supervisar l'equip que en Gordon utilitza durant l'experiment i són controlades pel Dr. Rosenberg (que també apareix a 'Blue Shift') i el Dr. Richard Keller. La Cross i la Green entreguen la mostra a en Freeman just abans que passi l'incident; igual que en Freeman, es veuen obligades a lluitar per sobreviure després de la cascada de ressonancies.
La Cross i la Green ajuden a en Rosenberg a arribar al lloc on després el troba en Barney Calhoun a Blue Shift. Després preparen un satèl·lit per ser llançat (un esdeveniment vist a Half-Life) i immediatament després utilitzen el satèl·lit en tàndem com equipament terrestre per debilitar els efectes de la cascada de ressonancies.

### Capítols

La història del joc està dividida en un total de 10 capítols.
* Dual Access
* Hazardous Course
* Surface Call
* Resonance
* Domestic Violence
* Code Green
* Crossfire
* Intensity
* Rift
* Xen Attacks

### Armes

El jugador pot obtener moltes de les armes que trobem al Half-Life original, excepte la Gauss Gun, la Egon i la ballesta.

### Joc

A diferència dels altres jocs de Half-Life, que només eren per un jugador, el Decay està dissenyat com un joc multijugador. Tot i que també pot jugar-hi una sola persona intercanviant els dos personatges. Molts puzzles i situacions de combate requereixen la cooperació dels dos personatges. El joc és l'únic a la sèrie de Half-Life con la pantalla dividida.
El Decay té un sistema de rànking en totes les seves missions, amb una puntuació que va des de la F(pitjor) a la A (millor) basat en la precisió, el nombre de morts d'enemics i el dany que s'ha patit a la missió. Si tots els niveles han estat arxivats amb el nivell A, una missió extra, "Xen Attacks", podrà ser jugada manejant un parell de Vortigaunts.

## Enllaços externs

* Web d'un remake de Decay utilitzant la tecnologia GoldSource Arxivat 2011-08-14 a Wayback Machine.