OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escut de Granyena de Segarra

L'escut oficial de Granyena de Segarra té el següent blasonament:
Escut caironat: de sinople, una garba d'or. Per timbre una corona mural de vila.
Va ser aprovat el 23 de novembre de 1987. La garba de blat simbolitza el conreu principal d'aquesta vila agrícola, i també és un senyal parlant: el nom de Granyena recorda el gra.

## Referències

* ↑ «DECRET 339/1987, de 23 de novembre, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Granyena de Segarra per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC num. 928, 23-11-1987. [Consulta: 23 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Segarra
# Escut de Grenada

L'escut de Grenada es va adoptar arran de la independència d'aquest estat insular de les Antilles, proclamada el 1974.
És un escut quarterat mitjançant una creu d'or, carregada al centre amb la nau Santa María, com a representació del descobriment de l'illa per part de Cristòfor Colom. Al primer i al quart quarters, de gules, un lleopard d'or, adoptat de l'escut d'Anglaterra, antiga potència colonial. Al segon i al tercer, de sinople, un creixent amb un lliri d'or, símbol de la Immaculada Concepció, en al·lusió al nom amb què Colom va batejar l'illa: Concepción.
Com a suports de l'escut hi ha un armadillo a la destra i un colom de Grenada a la sinistra, tots dos al natural; el primer és situat davant una planta de blat de moro i el segon davant un bananer, també al natural, que creixen en una terrassa muntanyosa de sinople al mig de la qual hi ha el Grand Étang, el llac principal de l'illa, amb ones d'atzur i argent. La terrassa sorgeix d'una cinta d'argent amb el lema nacional en anglès: EVER CONSCIOUS OF GOD WE ASPIRE, BUILD AND ADVANCE AS ONE PEOPLE ('Sempre conscients de Déu aspirem, construïm i avancem com un sol poble').
És timbrat per un casc amb llambrequí d'argent i de gules, somat d'un borlet d'aquests mateixos colors amb una garlanda de set roses –en al·lusió a les set parròquies en què es divideix l'illa– flanquejada per dues branques florides de buguenvíl·lea, la flor nacional.

## Escuts utilitzats anteriorment

L'escut que feia servir Grenada durant l'època colonial fou adoptat el 1889 i era un segell rodó amb una escena on figurava en primer terme una premsa de sucre de canya tirada per bous. El segell es va substituir per un altre el 1903, que va estar en vigor fins a l'escut actual: es tractava d'una representació del vaixell de Colom a les envistes de l'illa, amb el lema en llatí CLARIOR E TENEBRIS ('Després de les tenebres ve la claror').

## Vegeu també

* Bandera de Grenada

## Enllaços externs

* Pàgina oficial del Govern de Grenada – L'escut Arxivat 2020-02-26 a Wayback Machine. (anglès)
* Heraldry of the World - Escut de Grenada (anglès)
* Hubert Herald – Escut de Grenada (anglès)
# Escut de Guernsey

L'escut d'armes de Guernsey és el símbol oficial de l'illa anglonormanda de Guernsey. És un escut vermell amb tres lleons d'or passant guardant coronat per una branca petita de fulles. És molt similar als escuts d'armes de Normandia, Jersey i Anglaterra.

## Referències

* ↑ «Guernsey» (en castellà). Arxivat de l'original el 2019-04-08. [Consulta: 8 abril 2019].
* ↑ «Flags and Arms» (en anglès). [Consulta: 23 agost 2018].

## Vegeu també

* Bandera de Guernsey
# Escut de Kiribati

L'escut de Kiribati fou proposat l'1 de maig del 1937 a l'aleshores colònia britànica de les Illes Gilbert i Ellice i va esdevenir l'escut de la nova República de Kiribati el 1979, arran de la independència de l'arxipèlag.
És un escut de gules amb un sol d'or ixent d'un peu ondat d'argent i atzur, sobremuntat per una fregata volant d'or.
Sota l'escut, una cinta d'or porta el lema nacional en gilbertès escrit en lletres majúscules de sable: TE MAURI TE RAOI AO TE TABOMOA ('Salut, pau i prosperitat'). Aquest és l'únic canvi que va experimentar l'antic escut colonial, ja que l'anterior duia un lema escrit en gilbertès i tuvalià: MAAKA TE ATUA, KARINEA TE UEA. MATAKU I TE ATUA, FAKAMAMALU KI TE TUPU ('Tem Déu i honora el Rei').
Els tres grups d'ones del peu, que simbolitza l'oceà Pacífic, representen els tres arxipèlags principals que formen aquest estat insular: les illes Gilbert, les Fènix i les illes de la Línia. Els disset raigs del sol al·ludeixen als setze atols de les illes Gilbert i a l'illa de Banaba, antigament anomenada Ocean.

## Vegeu també

* La bandera de Kiribati, que és una representació de l'escut.

## Enllaços externs

* Heraldry of the World - Escut de Kiribati (anglès)
* Hubert Herald – Escut de Kiribati (anglès)
# Escut de Llers

L'escut oficial de Llers té el següent blasonament:
Escut caironat: d'or, un castell de gules obert acostat de 2 rocs d'atzur. Per timbre, una corona de baró.

## Història

Va ser aprovat el 4 de desembre del 2003.
S'hi representa el castell de Llers (segle x), seu d'una baronia del comtat de Besalú, que al segle xiii va ser comprada pels Rocabertí als antics propietaris, el monestir de Sant Pere de Ribes. Precisament els dos rocs d'atzur sobre camper d'or provenen de les armes dels Rocabertí. La corona recorda els barons de Llers.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Empordà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GRI/3935/2003, de 4 de desembre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Llers.» ( PDF). DOGC num. 4037. Generalitat de Catalunya, 04-12-2003. [Consulta: 28 juny 2010].
# Escut de Lliçà de Vall

L'escut oficial de Lliçà de Vall té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'argent, 2 llísseres d'atzur nadant contornades i posades en pal. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 17 de desembre del 1984 i publicat al DOGC el 8 de febrer de l'any següent amb el número 511.
Les dues llísseres, o llisses, són un senyal parlant relatiu al nom del poble.

## Referències

* ↑ «DECRET 392/1984, de 17 de desembre, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Lliçà de Vall per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm 511. Generalitat de Catalunya, 08-02-1985. [Consulta: 7 novembre 2012].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Vallès Oriental
# Escut de Moià

L'escut oficial de Moià és el símbol municipals d'aquest municipi i és descrit mitjançant el següent blasonament:
    Escut caironat quarterat: 1r i 4t d'argent, una creu plena de gules, 2n i 3r d'or, quatre pals de gules; l'escussó caironat d'atzur amb un besant d'argent amb una creu plena i patent de sable cantonada als cantons 1 i 4 de tres rodelles de sable, i als cantons 2 i 3, d'un anellet de sable. Per timbre, una corona de vila.

## Disseny

La composició de l'escut està formada sobre un fons en forma de quadrat recolzat sobre un dels seus vèrtexs, anomenat escut caironat, segons la configuració difosa a Catalunya i d'altres indrets de l'antiga Corona d'Aragó i adoptada per l'administració a les seves especificacions per al disseny oficial dels municipis dels ens locals. És un escut partit en quatre parts, el primer i el quart quarter són de color blanc o gris clar (argent) amb una creu vermella (gules), i el segon i tercer quarter són de color groc (or) amb quatre pals de color vermell (gules). Al centre, l'escut conté un escussó de color blau (atzur) amb un besant de color blanc o gris clar (argent) que té una creu plena i patent de color negra (sable) que té, als costats 1 i 4 tres rodelles de color negre (sable) i als cantons 2 i 3, un anellet de color negre (sable).
L'escut està acompanyat a la part superior d'un timbre en forma de corona mural, que és l'adoptada pel Departament de Governació d'Administracions Locals de la Generalitat de Catalunya per timbrar genèricament els escuts dels municipis. En aquest cas, es tracta d'una corona mural de vila, que bàsicament és un llenç de muralla groc (or) amb portes i finestres de color negre (tancat de sable), amb vuit torres merletades, de les quals se'n veuen cinc.

## Història

L'Ajuntament va acordar en ple iniciar l'expedient d'adopció de l'escut el dia 21 de setembre de 2016. Després dels tràmits reglamentaris, l'escut es va aprovar el 19 de setembre de 2017 i fou publicat al DOGC número 7.463 del 28 de setembre del mateix any.
L'escut és una adaptació del tradicional a la normativa, mantenint la creu i les quatre barres de l'escut de Barcelona, que recorden que Moià havia estat carrer de Barcelona, i un escussó caironat que conté un croat, recordant que la vila es va redimir del domini feudal dels Planella amb els seus propis diners.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Moianès

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAH/2240/2017, de 19 de setembre, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Moià.» (pdf). DOGC num. 7463, 28-09-2017. [Consulta: 29 setembre 2017].
* 1 2 «DOGC 4914, decret 139/2007, de 26 de juny, pel qual es regulen la denominació, els símbols i el registre d'ens locals de Catalunya. Publicat al DOGC 4.914 de 28 de juny de 2007.». Generalitat de Catalunya, 28-06-2007.
# Escut de Mollet del Vallès

L'escut oficial de Mollet del Vallès té el següent blasonament:
| « | Escut caironat: d'argent, un moll nadant de gules; el peu d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de vila. | » |
| — Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya. Núm. 1137 (28 d'abril de 1989), p. 1879 |||

## Història

Va ser aprovat el 7 d'abril del 1989 i publicat al DOGC el 28 del mateix mes amb el número 1137.
El moll és un senyal parlant tradicional. Els Quatre Pals recorden la jurisdicció comtal-reial.

## Referències

* ↑ Catalunya Generalitat «Anuncis relatius a l'aprovació d'escuts heràldics de diversos municipis» ( PDF). Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya, Núm. 1137, 28-04-1989, pàg. 1879 [Consulta: 8 juny 2016].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Vallès Oriental
# Àguila de Gurney

L'àguila de Gurney (Aquila gurneyi) és un ocell rapinyaire de la família dels accipítrids (Accipitridae). Habita boscos i zones costaneres de les illes Moluques, Aru, Raja Ampat, Nova Guinea i l'Arxipèlag D'Entrecasteaux. El seu estat de conservació es considera gairebé amenaçat.

## Referències

* ↑ «Àguila de Gurney». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 desembre 2022 (català)
* ↑ «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors» (en anglès). IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022. [Consulta: 30 novembre 2022].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 274. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Gurney's Eagle. Aquila gurneyi» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2020. [Consulta: 7 novembre 2022].
# Dia de la Mare de Déu de Guadalupe

A Mèxic, Amèrica, Filipines i en BET molts altres llocs del món, el 11 de desembre de cada any se celebra el Dia de la Verge de Guadalupe, en honor de la imatge que té la tradició catòlica més important i amb major culte a Mèxic. S'atribueix a aquesta data la seva aparició a Sant Joan Diego en el Turó del Tepeyac en l'any de 1531 (cinc segles enrere), lloc que és visitat en el seu recinte de la Basílica de Guadalupe a la Ciutat de Mèxic i en els temples i esglésies dedicades al seu culte al llarg del país per milions de peregrins i fidels. Representa una de les celebracions religioses tradicionals més significants del calendari litúrgic de la regió.
Es té per costum que tals peregrinacions no només incloguin fidels i organitzadors, sinó dansaires diversos (la Dansa de Matachines i els concheros), els qui lideren les processons fins a arribar a la Basílica.
Dins de la tradició Mexicana està que els nens i nenes que neixen en aquest dia se li posa per nom Guadalupe, en honor de la Verge.
A Espanya se celebra el Dia de la Hispanitat, amb grans actes a Guadalupe (Càceres, Extremadura) en honor de la Verge de Guadalupe, ja que ostenta el títol de Reina de la Hispanitat des de 1928 (any de la seva coronació canònica pel primat d'Espanya i del rei Alfons XIII)

## Vegeu també

* Juan Diego Cuauhtlatoatzin
* Juan de Zumárraga
* Turó del Tepeyac
* Nican mopohua

## Referències

* Clarin:Día de la Virgen de Guadalupe: historia y milagros de la Patrona, Emperatriz y Madre de las Américas (en espanyol)
# Esquirol frare

L'esquirol frare (Sundasciurus fraterculus) és una espècie de rosegador de la família dels esciúrids. És endèmic de l'arxipèlag de Mentawai (Indonèsia). No se sap gaire cosa sobre el seu comportament. El seu hàbitat natural són els boscos perennifolis de plana. Està amenaçat per la tala il·legal d'arbres. Té una llargada corporal d'11,6-11,9 cm, sense comptar la cua, que mesura 7,5-7,8 cm.

## Referències

* ↑ Helgen, K.; Aplin, K. Sundasciurus fraterculus. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 3 setembre 2015.
Espècies vivents d'esciúrids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Ordre: Rodentia · Subordre: Sciuromorpha :
Callosciurinae :
Ratufinae :
Sciurillinae :
Sciurinae :
Xerinae :
Categoria :
# Megalopyge

Megalopyge és un gènere lepidòpters zigenoïdeus de la família dels megalopígids ( Megalopygidae) propi del continent americà.

## Taxonomia

* Megalopyge affinis (Druce, 1887)
* Megalopyge albicollis (Walker, 1855)
* Megalopyge amita Schaus, 1900
* Megalopyge amitina Dognin, 1912
* Megalopyge apicalis (Herrich-Schäffer, 1856)
* Megalopyge braulio Schaus
* Megalopyge brunneipennis (Schaus, 1905)
* Megalopyge chrysocoma (Herrich-Schäffer, 1856)
* Megalopyge crispata (Packard, 1864)
* Megalopyge defoliata (Walker, 1855)
* Megalopyge dyari Hopp, 1935
* Megalopyge hina (Dognin, 1911)
* Megalopyge hyalina (Schaus, 1905)
* Megalopyge immaculata (Cassino, 1928)
* Megalopyge inca Hopp, 1935
* Megalopyge krugii (Dewitz, 1897)
* Megalopyge lacyi (Barnes & McDunnough, 1910)
* Megalopyge lampra Dyar, 1910
* Megalopyge lanata (Stoll, 1780)
* Megalopyge lanceolata Dognin, 1923
* Megalopyge lapena Schaus, 1896
* Megalopyge lecca (Druce, 1890)
* Megalopyge megalopygae (Schaus, 1905)
* Megalopyge nuda (Stoll, 1789)
* Megalopyge obscura (Schaus, 1905)
* Megalopyge opercularis (Smith & Abbot, 1797)
* Megalopyge orsilochus (Cramer, [1775])
* Megalopyge ovata (Schaus, 1896)
* Megalopyge perseae (Dognin, 1891)
* Megalopyge peruana Hopp, 1935
* Megalopyge pixidifera (Smith & Abbot, 1797)
* Megalopyge ravida (Druce, 1887)
* Megalopyge radiata Schaus, 1892
* Megalopyge salebrosa (Clemens, 1860)
* Megalopyge tharops (Stoll, 1782)
* Megalopyge torva Schaus, 1912
* Megalopyge trossula (Dognin, 1891)
* Megalopyge trujillina Dyar, 1910
* Megalopyge undulata (Herrich-Schäffer, 1858)
* Megalopyge urens Berg, 1882
* Megalopyge uruguayensis Berg, 1882
* Megalopyge victoriana Schaus, 1927
* Megalopyge vulpina Schaus, 1900
* Megalopyge xanthopasa (Sepp, 1828)

## Referències

* ↑ «BioLib - Megalopyge» (en anglès). [Consulta: 28 febrer 2025].
* ↑ «Funet - Megalopyge» (en anglès). [Consulta: 28 febrer 2025].
* LepIndex
# Temple d'Amfiarau

El Temple d'Amfiarau era un antic temple grec dedicat a l'antic heroi Amfiarau en el Santuari d'Amfiarau, a prop d'Oropos, a l'est d'Àtica, Grècia. Les seues ruïnes es troben a la zona arqueològica del santuari, en l'actual municipi d'Oropos.
El Temple d'Amfiarau es va construir en el període hel·lenístic, en la dècada del 200 abans de la nostra era. Era al vessant nord d'un santuari edificat en un congost. Al nord hi havia el Temple d'Amfiarau, més antic i petit, construït a l'entorn dels 380-300 ae. Al nord-est del temple es trobava l'Estoa d'Amfiarau.
Era d'estil dòric. Feia uns 28 m de llargada i 14 m d'amplada. La façana donava al nord-est. Davant del temple hi havia un pronaos amb sis columnes (hexàstil in antis), una solució poc comuna. A més a més, els pilars antae de les ales eren semicolumnes, per això des del front el temple semblava de vuit columnes. Rere el pronaos hi havia la naos o cel·la, dividida en tres naus per dues fileres de cinc columnes. A la naos, hi havia una estàtua de culte d'Amfiarau. A la part posterior de la naos, hi havia una saleta adyton, a la qual donava una porta des de la naos. Una altra interpretació, però, és que n'hi hauria una segona entrada a la banda de darrere, envoltada per dos pilars.
Davant del temple, a uns 11 metres al nord-est, es trobava l'altar d'Amfiarau i altres déus venerats al santuari. Segons Pausànias, l'altar estava dedicat a aquests déus, agrupats en cinc categories en la inscripció: la primera part a Hèracles, Zeus i Apol·lo Peó ('que guareix'), la segona es consagrava a herois i dones d'herois, i la tercera a Hèstia, Hermes, Amfiarau i els fills d'Amfíloc. La quarta part de l'altar pertany a Afrodita i Panacea ('que guareix tots els mals'), i també a Iaso, Higiea i Atena Peònia ('que guareix'). Una cinquena part de l'altar era per a les nimfes, Pan i els rius Aqueloos i Cefís de Beòcia.
Al nord de l'altar hi havia una zona semicircular en forma de petit teatre, sembla que per a contemplar les ofrenes. Al costat de l'altar, a la banda occidental, hi havia una font dedicada a Amfiarau.

## Referències

* 1 2 «Amphiaraion» (en anglés). Projecte Perseus. [Consulta: 10 juliol 2024].
* 1 2 «Amphiaraion, Temple of Amphiaraios» (en anglés). Perseus. [Consulta: 10 juliol 2024].
* ↑ «Amphiareion of Oropos» (en anglés). Greek Travel Pages. [Consulta: 10 juliol 2024].
* 1 2 «Amphiareion at Oropos» (en anglés). Classics and Ancient History. University of Warwick. [Consulta: 10 juliol 2024].
* ↑ «Amphiaraion, Earlier Temple of Amphiaraios» (en anglés). Perseu. [Consulta: 10 juliol 2024].
* ↑ Pausànias: Descripció de Grècia, I, 34, 3–4.
* ↑ «Amphiaraion, Temple of Amphiaraios» (en anglès). Perseus. [Consulta: 10 juliol 2024].
* ↑ «Amphiareion at Oropos» (en anglès). Classics and Ancient History. University of Warwick. [Consulta: 10 juliol 2024].
# Fanfare

Fanfare (la xaranga) és una comèdia neerlandesa de 1958 dirigida per Bert Haanstra. La pel·lícula va participar en el Festival de Cannes de 1959 i en el 1r Festival de cinema Internacional de Moscou.

## Repartiment

* Hans Kaart com Geursen
* Bernhard Droog com Krijns
* Ineke Brinkman com Marije
* Wim Van den Heuvel com Douwe
* Andrea Domburg com Lies
* Albert Mol com Schalm
* Henk Van Buuren com Valentijn
* Herbert Joeks com Koendering
* Johan Valk com Van Ogten
* Tona Lutz com Altena
* Riek Schagen Com Aaltje
* Sara Heyblom com Leidster van vereniging
* Dio Huysmans Com Zwaansdijk

## Referències

* ↑ «Festival de Cannes: Fanfare». festival-cannes.com. [Consulta: 14 febrer 2009].
* ↑ «1st Moscow International Film Festival (1959)». MIFF. Arxivat de l'original el 2013-01-16. [Consulta: 27 octubre 2012].
# Orosirià

L'Orosirià és el tercer període geològic de l'era Paleoproterozoica, i durà entre fa 2.050 i 1.800 milions d'anys. En lloc d'estar basades estratigràficament, aquestes dates estan definides cronològicament.
El nom deriva de l'ètim grec orosira ('serralada').
La segona meitat de l'Orosirià fou un període d'intensa activitat orogènica en gairebé tots els continents.
Va ser probablement durant aquest període que l'atmosfera terrestre esdevingué rica en oxigen a causa de l'activitat fotosintètica dels cianobacteris. Els bacteris sulfat-reductors afecten a la formació de fosforites. S'observen restes de Grypania spiralis.
Dos dels impactes meteòrics més importants de la història de la Terra tingueren lloc durant l'Orosirià. Al començament del període, fa 2.023 milions d'anys, una gran col·lisió amb un asteroide creà el cràter de Vredefort. L'esdeveniment que creà el cràter de Sudbury Basin tingué lloc cap al final del període, fa uns 1.850 milions d'anys.

## Referències

* ↑ «Vocabulari de l'escala dels temps geològics». Institut Geològic de Catalunya. [Consulta: 23 novembre 2013].
* ↑ Error: hi ha títol o url, però calen tots dos paràmetres.Boyer, J. «». Plant Evolution. [Consulta: 18 agost 2024].

## Vegeu també

* Origen de la vida.
* Taula dels temps geològics.
# Estenià

Estenià (del grec stenos, 'estret') és l'últim període geològic de l'era Mesoproterozoica, i durà entre fa 1.200 i 1.000 milions d'anys. Aquestes dates no tenen una base estratigràfica sinó cronològica. El nom deriva de l'ètim grec stenós ('estret') i ve donat pels cinturons de roca metamòrfica que es formaren durant aquest període.
El supercontinent Rodínia es formà durant l'Estenià.

## Referències

* ↑ «Vocabulari de l'escala dels temps geològics». Institut Geològic de Catalunya. [Consulta: 23 novembre 2013].
# Eoarqueà

L'Eoarqueà és un període geològic que segueix l'Hadeà i forma part de l'Arqueà. Correspon al temps comprès entre fa 4.000 Ma i fa 3.600 Ma. En aquest període, es va produir l'origen de la vida a la Terra, probablement organismes unicel·lulars de petites dimensions (procariotes). El nom ve del grec eos (‘alba’) i arqué (‘origen’ o ‘principi’).

## Referències

* ↑ Bada, Jeffrey L.; Lazcano, Antonio (2009). "The Origin of Life". Dins Ruse, Michael; Travis, Joseph (eds.). Evolution: The First Four Billion Years.. Cambridge: Belknap Press of Harvard University Press. ISBN 978-0-674-03175-3. OCLC 225874308.
# Neoarqueà

El Neoarqueà (del grec neo, ‘nou’, i arché, ‘principi’ o ‘origen’) és el darrer període geològic comprès dins l'Arqueà. Precedeix el Proterozoic i correspon a l'època entre 2.800 i 2.500 milions d'anys enrere. En lloc de basar-se en l'estratigrafia, aquest límit es defineix cronològicament. Durant el període, es van estabilitzar els cratons (la part més antiga de les plaques continentals). Els organismes vius realitzaven una fotosíntesi que produïa oxigen en quantitats creixents.
Els canvis ambientals que es van produir al Neoarqueà, com ara el desenvolupament de les composicions atmosfèriques i del sòl, van diferenciar dràsticament l'època d'altres en el foment dels metabolismes microbians per evolucionar i diversificar-se L'era també podria haver vist molècules orgàniques prebiòtiques portades a la Terra a través de meteorits, cometes o a través de reaccions abiòtiques. El creixement de l'escorça continental juvenil, així com l'aparició de la tectònica de plaques a l'Arqueà, va permetre la colonització d'una varietat més gran de nínxols per part de microorganismes mitjançant l'augment del nombre de tipus de roques presents i, per tant, augmentant la diversitat química de la superfície. Alguns autors assenyalen que els metabolismes van poder prosperar a causa dels canvis en la disponibilitat de certs metalls, mentre que d'altres s'enfrontaven a la fam: un augment del coure present al medi ambient al Neoarqueà probablement va afavorir els metabolismes aeròbics.

## Formació de continents

Durant aquesta època, es proposa que el supercontinent Kenorlàndia es va formar fa uns 2.700 milions d'anys. Kenorlàndia té un interès particular perquè conté dipòsits massius volcànics de sulfur, or i urani que es troben a l'escut canadenc. Amb noves investigacions, la validesa de Kenorlàndia s'ha qüestionat a favor d'altres propostes de supercontinents neoarqueans com ara Superia o Vaalbara. Els coneixements geològics millorats suggereixen que una part de Kenorlàndia, concretament la província de Churchill, va ser en canvi un desenvolupament continental que es va formar després de l'era neoarcaica, Nuna, més a prop de fa 1.900 milions d'anys. Aquest repte per a la reconstrucció es basa en la investigació que estudia la coberta paleoproterozoica del nord de Kenorlàndia, així com la sutura entre els cratons de Rae i Hearne.

## Referències

* 1 2 Lepot, Kevin «Signatures of early microbial life from the Archean (4 to 2.5 Ga) eon». Earth-Science Reviews, vol. 209, 10-2020, pàg. 103296. Bibcode: 2020ESRv..20903296L. DOI: 10.1016/j.earscirev.2020.103296. ISSN: 0012-8252.
* 1 2 3 Pehrsson, Sally J.; Berman, Robert G.; Eglington, Bruce; Rainbird, Robert «Two Neoarchean supercontinents revisited: The case for a Rae family of cratons». Precambrian Research, vol. 232, 7-2013, pàg. 27–43. Bibcode: 2013PreR..232...27P. DOI: 10.1016/j.precamres.2013.02.005. ISSN: 0301-9268.