OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Antoni el Flamenc

Antoni el Flamenc (grec: Αντώνιος Λε Φλαμά) fou un cavaller franc i senyor de Karditsa (avui en dia: Akréfnio) del principi del segle xiv.

## Vida

Com el nom ho indica, Antoni el Flamenc era d'ascendència flamenca i els seus avantpassats ja feia temps que estaven establerts a la Terra Santa abans que ell esdevingués prominent a la Grècia franca Karl Hopf, acadèmic eminent del segle xix sobre el govern dels francs a Grècia, suggerí que era el marit i cogovernant d'Elisabet Pallavicini, senyora del marquesat de Bodonitza fins a la seva mort el 1286, després de la qual es disputà la successió del marquesat amb el seu cosí Tomàs Pallavicini. No obstant això, com ho indicà William Miller, és una conjectura sense cap mena de suport en les fonts contemporànies.
Antoni és mencionat per primera vegada el 1303 en la versió francesa de la Crònica de Morea, que relata com el duc d'Atenes Guiu II de la Roche el nomenà delegat seu (batlle) a Tessàlia, un territori que estava sota la protecció de Guiu des que el seu governant grec, l'oncle de Giui Constantí I de Tessàlia havia mort i deixat el seu fill petit, Joan II de Tessàlia, sota la tutela de Guiu. El fill d'Antoni, Joan, també rebé un càrrec a Tessàlia. Miller comenta que possiblement era la seva experiència amb els valacs de la regió el que en feu les persones ideals per a una missió tan important. També se sap que Antoni havia tingut territoris prop de Coronea i Patrici, possiblement identificat amb el poble actual d'Ipsilantis, on es troba una torre medieval.
Sembla que Antoni gaudia de gran popularitat. La Crònica de Morea no només el descriu com «el més savi del ducat», sinó també com «un dels homes més savis de Romània [Grècia llatina]». És l'únic membre de la baixa noblesa del Ducat d'Atenes esmentat en les fonts.
Fou un seguidor fidel de Matilda d'Hainaut, muller de Guiu II de la Roche. El 1305 fou un dels testimonis d'una escriptura relacionada amb la seva propietat als Països Baixos, d'on venien tots dos. A més a més, estava present amb el seu fill al segon prometatge de Matilda amb Carles de Tàrent a Tebes el 2 d'abril del 1309. El 1308, la República de Venècia acusà Antoni, Guiu, Rocaforte i Bonifaci de Verona d'una conspiració per conquerir la colònia veneciana de Negrepont.
El 15 de març del 1311, Antoni combaté a la batalla del Cefís contra la Gran Companyia Catalana i en fou un dels pocs supervivents, tot i que fou capturat i bescanviat per un rescat, com ho indica la presència del seu nom en una llista de corresponsals de les autoritats venecianes el 1313. Poc després del seu alliberament, Antoni construí l'església de Sant Jordi a Karditsa, com ho atesta la inscripció de donant, probablement, com suggerí Miller, en compliment d'un vot fet abans de la batalla.

## Referències

* 1 2 Miller, W. Essays on the Latin Orient (en anglès). Cambridge University Press, 1921.
* 1 2 3 4 5 6 Miller, W. «The Frankish Inscription at Karditza» (en anglès). The Journal of Hellenic Studies, vol. 29, núm. 2, 1909, pàg. 198-201.
* 1 2 Lock, P. «The Frankish Towers of Central Greece» (en anglès). The Annual of the British School at Athens, vol.81, 1986, pàg. 101-123.
# Lema de Thue

El lema de Thue , en l'aritmètica modular, estableix que cada nombre enter modular es pot representar per una "fracció modular" de manera que el numerador i el denominador tinguin valors absoluts no superiors a l'arrel quadrada del mòdul.
Més concretament, sosté que per a cada parell de nombres enters (a, m) amb m > 1, donats dos nombres enters positius X i Y tals que X ≤ m < XY, hi ha dos nombres enters x i y tals que $ay\equiv x{\pmod {m}}$ i $|x|<X,\quad 0<y<Y.$
Normalment, es pren X i Y com el nombre enter més petit més gran que l'arrel quadrada de m, però la forma general de vegades és útil i fa que el teorema de la unicitat sigui més fàcil d'enunciar.
La primera prova coneguda s'atribueix a Axel Thue que va utilitzar un argument del principi de les caselles. Es pot utilitzar per demostrar el teorema de Fermat sobre la suma de dos quadrats prenent m com un p primer que és congruent amb 1 mòdul 4 i prenent a per satisfer a $^2$ + 1 ≡ 0 mod p . (Aquesta " a " està garantida per a " p " pel teorema de Wilson. )

## Referències

* ↑ Shoup, Victor. A Computational Introduction to Number Theory and Algebra. Cambridge University Press, 2005. Theorem 2.33.
* ↑ Thue, A. Kra. Vidensk. Selsk. Forh., 7, 1902, pàg. 57–75.
* ↑ Aigner, Martin. Proofs from THE BOOK. 6th. Springer, 2018, p. 21. DOI 10.1007/978-3-662-57265-8. ISBN 978-3-662-57265-8.
* ↑ Ore, Oystein. Number Theory and its History, 1948, p. 262–263.
# Carrer de Sant Llàtzer (Figueres)

El carrer de Sant Llàtzer és una via urbana de la ciutat de Figueres (Alt Empordà). Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya tant el seu conjunt com almenys un dels edificis.

## Conjunt del carrer

Els edificis dels números 7, 16, 33, 34, 36 i 56 formen l'anomenat conjunt del carrer de Sant Llàtzer, protegit com a bé cultural d'interès local. El carrer està situat al costat mateix de la plaça de l'estació i de l'estació d'autobusos, i s'hi observen arquitectures residencials i d'emmagatzematge i industrials de començament de segle. Els edificis que formen part d'aquest conjunt, tenen elements ornamentals i d'ofici importants. També cal destacar l'ordre compositiu de la façana.

## Número 12

L'edifici del número 12 del carrer de Sant Llàtzer forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És un edifici situat a prop d'un dels carrers principals de Figueres. És una casa de planta baixa i dos pisos amb coberta a dues vessants. La planta baixa d'aquesta casa està decorada amb un arrebossat que pretén imitar grans carreus, mitjançant franges horitzontals.
L'accés a la casa es fa a través de dues entrades que es troben inscrites en un mateix arc, fet que dona la sensació de grandiositat. Entre les dues portes hi ha un pilar decorat amb motius geomètrics en forma de rombe inscrits dins un quadrat. Al primer pis, trobem sis obertures agrupades en dues balconades corregudes de tres obertures a cadascuna. Aquestes finestres són en arc de mig punt, i entre elles s'hi repeteix la mateixa decoració geomètrica del pilar de la porta. Les finestres del pis superior tenen com a element destacat el balcó, ja que no és lineal, sinó que el centre sobresurt més que la resta. La instal·lació d'aigua fou realitzada el 1935.

## Referències

* ↑ «Conjunt del carrer Sant Llàtzer de Figueres». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 gener 2015].
* 1 2 3 «Carrer Sant Llàtzer de Figueres, 12». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 gener 2015].
# Chinyero

Chinyero és un volcà de l'illa de Tenerife situat en el terme municipal de Santiago del Teide (Illes Canàries).
És un estratovolcà situat al costat del Teide de 1.560 metres d'altitud que està actualment actiu, s'hi enregistren erupcions des del 1393. L'última va ser el 18 de novembre de 1909, i va cessar nou dies més tard, estant l'última erupció volcànica que ha tingut lloc a Tenerife.
Alhora, una superfície de 2379,4 hectàrees prop del volcà es troben protegides sota la denominació de Reserva Natural Especial del Chinyero ocupant part dels municipis de Santiago del Teide, El Tanque i Garachico. L'espai protegit, a causa del diferent grau de colonització que presenta la zona, constitueix un lloc d'interès científic per a l'estudi de la successió ecològica. A més a més, conforma una mostra representativa de la volcanologia històrica de les Canàries. La reserva està també declarada com a Zona d'especial protecció per a les aus (ZEPA).

## Referències

* ↑ «de les Canàries, Reserva Natural Especial del Chinyero». Arxivat de l'original el 2015-09-24. [Consulta: 16 juliol 2015].
# Habitatge al carrer de la Generalitat, 13 (Alcanar)

L'Habitatge al carrer de la Generalitat, 13 és una obra d'Alcanar (Montsià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Habitatge entre mitger que té planta baixa, entresòl, pis i golfes. Interessant perquè manté l'aparença de principis de segle, sense haver-se retocat posteriorment.
A la planta hi ha una porta gran corresponent a l'entrada i una altra de petita per a un magatzem. A la primera presenta un emmarcament de pedra i té a la llinda la data "1910", a més de les inicials "A.C."
A l'entresòl hi ha només una finestra, i al pis un balcó d'estructura de ferro semicircular, amb base de lloses i una finestra petita al costat.
A la part superior Correspon una finestra petita per a les golfes i tres arcades petites a manera de porxo al sector corresponent al terrat.
El mur es troba arrebossat i pintat de groc. Les obertures de l'entresòl, el pis i les golfes, presenten arcs rebaixats.

## Història

La casa veïna a aquesta té gravada la data de "1902" a la porta. Els balcons són també de ferro, però rectangulars; les manises de la base presenten una decoració força senzilla.
Tornant a l'edifici que ens ocupa, el 1991, es va remodelar la porta petita al costat de la qual s'ha fet una finestreta. L'arrebossat de tota la façana, també és nou, i augmenta el gruix de l'entresòl a les golfes.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7
# Antonia Uzal y Amada de Rivero

Antonia Uzal y Amada de Rivero (Madrid, 1842?–1901) va ser una cantant d'òpera espanyola.
Nascuda a Madrid, habitualment se cita el 4 de març de 1842, tanmateix Baltasar Saldoni afirma que és probable que nasqués abans, perquè va començar les classes de cant el 1847.
Va assistir a classes de cant amb Hilarión Eslava i, després, amb Antonio Cordero, i de declamació lírica amb Juan Jiménez. Addicionalment, i durant poc temps, va assistir a classes al Reial Conservatori Superior de Música de Madrid, on va ser alumna de Francesc Frontera de Valldemossa.
El 16 de novembre de 1861, mentre encara aficionada i en col·laboració amb un establiment benèfic, va cantar al teatre de Valladolid com a protagonista de l'òpera Norma. Professionalment, el seu debut va ser a Saragossa amb algunes sarsueles, després estigué durant dos anys a l'Havana, i de tornada a Espanya, cantà al Teatre de la Zarzuela de Madrid, entre d'altres d'importància d'arreu de l'estat sempre assumint el paper de prima donna, com el Teatre Romea de Múrcia, però també ocasionalment a fora, per exemple a Lisboa el 1869.
Va morir el 1901.

## Referències

* ↑ «Retrato de Antonia Uzal y Amada de Rivero» (en castellà). Biblioteca Nacional d'Espanya. [Consulta: 14 maig 2021].
* 1 2 Ballesteros Robles, Luis. Diccionario biográfico matritense (en castellà). Madrid: Ajuntament de Madrid, 1912, p. 635.
* 1 2 3 Saldoni Remendo, Baltasar. Diccionario biográfico-bibliográfico de efemérides de músicos españoles (en castellà). vol. 2. Madrid: Imprenta de D. Antonio Pérez Dubrull, 1880, p. 70-71.
* ↑ Crespo, Antonio. El Teatro Romea de Murcia en el siglo XIX (en castellà). Múrcia: Ajuntament de Múrcia, 2001, p. 31.
* ↑ Nicolás Martínez, Pilar «Notas sobre el teatro español en Lisboa en la segunda mitad del siglo XIX». Revista Signa, núm. 26, 2017, pàg. 393.
# BlackSite: Area 51

BlackSite: Area 51 és un videojoc i la continuació de Area 51.
El videojoc fou llançat per PlayStation 3, Windows i Xbox360 a l'estiu del 2007. Fou desenvolupat per Midway Austin i publicat per Midway Games que va ser el desenvolupador i publicador del videojoc, Area 51. Va ser llançat una demo del videojoc a través del Xbox Live Marketplace l'11 de maig de 2007.

## Argument

El videojoc es desenvolupa en una base militar d'alt nivell tecnològic secreta a Nevada. En tot un poble petit americà hi abunden extraterrestres. El govern està totalment desesperat en intentar acabar amb aquest problema. Tot depèn de les accions que faci en Aeran Pierce, un agent operatiu de les Forces Especials en un dels moments més explosius de la història americana.

## Referències

* ↑ «BlackSite: Area 51». ultimagame, 22-11-2001. [Consulta: 26 juny 2011].

## Enllaços externs

* Lloc web del publicador (anglès)
* Anàlisi del videojoc (anglès)
* Anunci de llançament (anglès)
* Vídeo sobre la jugabilitat del videojoc a GameVideos (anglès)
# Carrer de la Fruita

El Carrer de la Fruita de Barcelona conté les restes d'un gran domus, el qual havia d'ésser propietat d'un important personatge de l'antiga Bàrcino amb prou poder com per a establir-se en un lloc tan proper al centre de la ciutat.

## Introducció

La ciutat de Bàrcino, en el segle iv, experimentà una important revitalització urbana reflectida en la construcció del nou perímetre emmurallat i l'ocupació d'espais públics, com ara carrers. L'augment de la població i les reduïdes dimensions de la colònia romana de Bàrcino provocà, des del segle ii, l'ocupació d'aquests espais públics, tant per la intensa activitat productiva com pels habitatges de les elits locals. Tanmateix, les reformes urbanístiques van anar acompanyades de reformes en els habitatges existents i construccions ex novo, i dins d'aquestes darreres cal incloure les trobades en el carrer de la Fruita.

## Número 4, Museu de la Domus Romana

La domus romana del carrer de la Fruita limita per llevant amb el decumanus minor (actual carrer de Sant Honorat) que transitava a redós del fòrum de la Bàrcino del segle iii-IV, autèntic centre polític, social, religiós i econòmic de la ciutat. Acull en el seu interior el registre de dos mil anys d'història, des de l'època romana al nivell més baix (a uns 4 metres sota el nivell del carrer) fins a quasi els nostres dies.
Aquesta domus romana són les restes d'una casa residencial i unes botigues adossades a aquesta del segle iv, les quals devien pertànyer a un acabalat ciutadà en vista de la riquesa ornamental i del tipus de construcció.
De la casa, se'n conserva el viridarium: el jardí amb els seus elements ornamentals, de 110 metres, emmarcat per un passadís perimetral porticat, al voltant del qual s'articulen les habitacions familiars bellament pavimentades amb mosaics policroms i decorades amb frescos, una àrea de serveis i un magatzem. Al mig del jardí hi havia un petit estany.
Les botigues estaven adossades a l'habitatge i donaven al carrer de Sant Honorat, que correspon al que va ésser el decumanus minor.
La casa i les botigues van desaparèixer en el segle vi: les revoltes i els posteriors enderrocs i terraplenaments van colgar definitivament l'antiga residència. Els nouvinguts construïen sobre les restes del que hi havia, aprofitant-ho tot tant com era possible i incorporant-hi nous elements de construcció. Això feia que el nivell del sòl anés pujant en el decurs dels anys, així que, durant el segle vii, ja s'havia assolit pràcticament el nivell actual del carrer.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Dalmases, Pere, 2012. Barcelona pas a pas. 8 itineraris per Ciutat Vella. Col·lecció Base Històrica, núm. 89. Barcelona. ISBN 9788415267669. Pàg. 191.
* 1 2 La Domus romana del carrer de la Fruita de Barcelona - ATICS (català)

## Enllaços externs

* La Domus romana i les sitges medievals de Ciutat Vella obren les portes per Sant Jordi Arxivat 2015-12-08 a Wayback Machine. (català)
* Les sitges del carrer de la Fruita: el magatzem més important del Call Arxivat 2015-12-08 a Wayback Machine. (català)
# Abraham Quinault-Dufresne

Abraham Quinault-Dufresne (Verdun, 9 de setembre de 1693 - París, 12 de febrer de 1767) fou un actor teatral francès.
Debutà en el teatre de la Comédie-Française de París al mateix temps que el seu germà gran Jean-Baptiste-Maurice Quinault, i després de la mort de Beaubourg els dos germans es repartiren els principals papers còmics, però Abraham també excel·lí en la tragèdia. Declamava amb molt d'art, restablint la bona època de declamació que havia desaparegut amb Baron. Desenvolupà molts papers en les obres de Voltaire, que l'immortalitzà; per a ell va compondre Destousion el paper de Tufière del Glorieux, i Piron li confià l'èxit del seu Métromanie. però totes les seves belles qualitats foren contrarestades per la seva gran vanitat i fatuïtat insuportables, que li valgueren un empresonament a Fort-l'Évêque. Arribà ser degà de la Comédie-Française, la qual li atorgà una pensió de 1.000 lliures en retirar-se el 1741. Lluís XV li donà una pensió igual.
Entre les seves creacions principals figuren: l'Aman, dEsther: Zamora, dAlzire; Tito, de Brutus; Orosmanes, de Zaira, etc.
Hi havia tota una nissaga Quinault; a més de d'Jean-Baptiste-Maurice, i la seva esposa Catherine-Jeanne Dupré, va tenir tres germanes que també foren molt bones actrius; Françoise; Marie-Anne-Catherine i Jeanne.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 48, pàg. 1319 (ISBN 84-239-4548-0)
# Laurie Lee

Laurence Edward Alan «Laurie» Lee, MBE (Stroud, Gloucestershire, 26 de juny de 1914 - 13 de maig de 1997) va ser un poeta, novel·lista i escriptor britànic.
El seu més famós treball va ser una autobiografia publicada com a trilogia: Cider with Rosie (1959), As I Walked Out One Midsummer Morning (1969) i A Moment of War (1991). Mentre que el primer volum relata la seva infància a la idíl·lica vall de Slad, el segon recorre la seva estada a Londres i a Espanya el 1934, mentre que el tercer explica el seu retorn del seu segon viatge a Espanya, on combatia amb les Brigades Internacionals en la Guerra Civil.
La seva experiència en la guerra espanyola ha estat qüestionada per alguns autors, dient que va ser una fantasia del propi Lee.
Després de dedicar-se a escriure de forma intensa fins a 1951, va començar a treballar com a periodista i guionista. Abans, durant la Segona Guerra Mundial, havia realitzat alguns documentals.
La seva major passió va ser sempre la poesia, encara que mai va arribar a destacar per ella. També va escriure relats breus, llibres de viatges, assajos i obres per a ràdio.

## Referències

* ↑ (en inglés) Entrevistes amb Lee en la BBC Arxivat 2012-05-11 a Wayback Machine.
* ↑ (en inglés) 'A window near Petrovice: the non-fiction of Laurie Lee'
* ↑ (en inglés) Books and Writers, Laurie Lee (1914-1997).
# León Martín-Granizo Rodríguez

León Martín-Granizo Rodríguez (Lleó, 28 de juny de 1884 - 13 de setembre de 1964) fou un escriptor i funcionari espanyol, acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques.

## Biografia

Va estudiar per a professor i perit mercantil a Bilbao i Valladolid, i es llicencià en dret a la Universitat d'Oviedo. Va fundar l'Escola de Comerç de Lleó, raó per la qual la Junta d'Ampliació d'Estudis el va becar per a estudiar a Suïssa, França i Itàlia, donant classes de castellà a diferents universitats. En començar la Primera Guerra Mundial va tornar a Espanya i començà a treballar en l'assessoria jurídica de l'Instituto de Reformas Sociales, que l'enviaren el 1922 a Alemanya a estudiar els primers consells d'empresa.
El 1924 va passar a la Secció de Reglamentacions de Treball, i després secretari de la Corporació de Banca, participant en la redacció de la legislació reglamentària del sector. De 1932 a 1936 fou Secretari de l'Associació de Progrés Social, i de 1932 a 1936 seria cap de la Secció de Reglamentacions de Treball. Així va participar en la Conferència de l'Organització Internacional del Treball a Santiago de Xile i va publicar alguns articles a la revista Renovación Española.
El 1938 es va incorporar a l'administració del Ministeri de Treball de les autoritats del bàndol nacional i continuà la seva carrera administrativa, acabant el 1946 com a cap superior de l'Administració Civil de l'Estat. En 1942 fou professor de dret del treball en l'Escola Social de Treball. En 1953 fou admès com a acadèmic numerari a la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques i el 1963 va rebre la Medalla al Mèrit en el Treball.

## Obres

* Abelardo (novela histórico-filosófica, París 1913)
* De lo que vio un castellano en Suiza (1913)
* Impresiones de Italia (1914)
* Mis viajes por España (1916)
* Portugal (1917)
* Paisajes, hombres y costumbres de la provincia de León (1930)

## Referències

* ↑ «Hombres de León». Arxivat de l'original el 2013-07-11. [Consulta: 19 gener 2016].
* ↑ Renovación Española a filosofia.org
* ↑ Biografia y Bibliografia del Excmo Señor León Martín-Granizo Rodríguez
# Ajuntament de Belianes

Casa Ajuntament és un edifici de Belianes (Urgell) declarat bé cultural d'interès nacional, en la categoria de monument històric.

## Descripció

El conjunt és un massís bloc de planta quadrangular, constituït per tres plantes, amb dos tipus de parament ben diferenciats que delimiten els panys dels accessos principals. Així, el carreuat gran, polit i ben escairat, contrasta amb un altre de pedres desiguals. Les obertures es disposen irregularment al llarg dels murs. Són alineades, amb excepció dels dos ingressos principals d'arc de mig punt amb grans dovelles en disposició radial, una de les quals duu a la clau l'escut familiar.
Mentre que el conjunt de les finestres presenta un allindat simple, les que corresponen al primer pis de les façanes nobles són més complexes i estan remarcades per un trencaaigües acabat en mènsules figurades. Hom es planteja la relació d'aquest conjunt d'obertures amb les reformes de la segona meitat del segle xvi i principis del segle xvii.
Al seu dipòsit es guarden les restes del Retaule de Sant Jaume, realitzat l'any 1594 i destruït pràcticament del tot el 1936.

## Història

L'edifici que actualment estatja l'Ajuntament de Belianes és el resultat de la reforma que tingué lloc al llarg de la segona meitat del segle xvi, d'una construcció anterior, ja existent al segle xv. Així, segons Lladonosa, el 1416 pertanyia a la família Senvicent, però l'aparença actual es deu a la profunda intervenció cinccentista de la qual ens informa una inscripció llatina. Segons aquesta, entre els anys 1550 i 1611, el casal fou refet per Antoni de Navés, membre d'una de les branques de la influent família lleidatana dels Navés.

## Referències

* ↑ Acord GOV/75/2015, de 26 de maig, pel qual es declara bé cultural d'interès nacional, en la categoria de monument històric, la Casa de la Vila, a Belianes, i se'n delimita l'entorn de protecció (DOGC, núm. 6.881, de 28/05/2015).
* 1 2 3 4 «Casa Ajuntament». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 gener 2017].