OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Espluga de Moreu

L'Espluga de Moreu és un cavitat natural del terme d'Abella de la Conca, al Pallars Jussà, situada a la vall de Carreu.
Està situada a l'extrem nord-oriental del Clot de Moreu, al sud-oest de Pui Roi. És a ponent de Cumó i a l'esquerra de la llau del Retiro de Carreu.
Al costat de ponent d'aquesta espluga, en part aprofitant la cavitat de la roca, es van trobar estructures d'un poblat antic, que apareix en el catàleg del patrimoni català amb el nom de Despoblat de la llau de la Creueta. Es tracta de traces d'habitacions prou extenses, però molt destruïdes, per considerar que devia ser un poblat. No hi ha vestigis, però, de recinte murat.

## Etimologia

Segons Joan Coromines, el topònim Esplugues procedeix del mot comú llatí speluncas (coves o baumes). La segona part del topònim, Moreu, denota la relació de proximitat amb el veí Clot de Moreu.

## Referències

* ↑ Carta arqueològica d'Abella de la Conca. Direcció General del Patrimoni Cultural. Departament de Cultura i Mitjans de Comunicació de la Generalitat de Catalunya. «Fitxa jaciment - Inventari arqueològic».
* ↑ Coromines, 1995.

## Bibliografia

* COROMINES, Joan. "Esplugues". Dins Onomasticon Cataloniae. Els noms de lloc i noms de persona de totes les terres de parla catalana. IV D-J. Barcelona: Curial Edicions Catalanaes i Caixa d'Estalvis i de Pensions de Barcelona "La Caixa", 1995. ISBN 84-7256-825-3.

## Enllaços externs

* L'Espluga de Moreu en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Espluga de Paradís

L'Espluga de Paradís és una cova del terme de Conca de Dalt, al Pallars Jussà, dins de l'antic terme de Toralla i Serradell, al Pallars Jussà, en territori del poble de Rivert.
Està situada a llevant de Rivert, en el marge esquerre del barranc de l'Espluga de Paradís, al peu -sud-oest- de los Solans i a llevant del Serrat de les Forques.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya; cal fer dos passos d'aproximació
# Espluga de l'Oliva

L'Espluga de l'Oliva, en part de la bibliografia esmentada com a Espluga de l'Olivé, és un cavitat natural del terme d'Abella de la Conca, a la comarca del Pallars Jussà.
Està situada a Monteguida, a 1.320 m d'altitud, a la dreta del barranc de Monteguida, a ponent de Sarsús i a llevant del Congost. Pertany a la partida d'Ordins.

## Etimologia

Segons Joan Coromines, el topònim Esplugues procedeix del mot comú llatí speluncas (coves o baumes).

## Referències

* ↑ Coromines, 1995.

## Bibliografia

* BORRÀS I XAVIER, J., MIÑARRO I URRESTARAZU, J. M. i TALAVERA I GARCIA, F. Catàleg espeleològic de Catalunya (el Pallars Jussà). Barcelona: Poliglota, tècnica i documentació, 1978. Sense ISBN
* COROMINES, Joan. "Esplugues". Dins Onomasticon Cataloniae. Els noms de lloc i noms de persona de totes les terres de parla catalana. IV D-J. Barcelona: Curial Edicions Catalanaes i Caixa d'Estalvis i de Pensions de Barcelona "La Caixa", 1995. ISBN 84-7256-825-3.

## Enllaços externs

* L'Espluga de l'Oliva en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Espluga de la llau de la Creueta

L'Espluga de la llau de la Creueta és un cavitat natural del terme d'Abella de la Conca, al Pallars Jussà, situada a la vall de Carreu.
Està situada al nord-est de l'Espluga de Moreu, al vessant de ponent del Pui Roi.
Al costat de ponent d'aquesta espluga, en part aprofitant la cavitat de la roca, es va reconèixer un abric d'època prehistòrica.

## Etimologia

Joan Coromines explica el topònim Esplugues a partir del mot comú llatí speluncas (coves o baumes). La segona part del topònim, de la llau de la Creueta, denota la relació de proximitat amb la llau de la Creueta.

## Referències

* ↑ Carta arqueològica d'Abella de la Conca. Direcció General del Patrimoni Cultural. Departament de Cultura i Mitjans de Comunicació de la Generalitat de Catalunya. «Fitxa jaciment - Inventari arqueològic».
* ↑ Coromines, 1995.

## Bibliografia

* COROMINES, Joan. "Esplugues". Dins Onomasticon Cataloniae. Els noms de lloc i noms de persona de totes les terres de parla catalana. IV D-J. Barcelona: Curial Edicions Catalanes i Caixa d'Estalvis i de Pensions de Barcelona "La Caixa", 1995. ISBN 84-7256-825-3.

## Enllaços externs

* L'Espluga de la llau de la Creueta en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya; et topònim no consta en el mapa
# Espluga petita del Congost

L'Espluga petita del Congost és una cavitat natural del terme d'Abella de la Conca, al Pallars Jussà, a prop de l'extrem oest del terme, limítrof amb Conca de Dalt (antic terme d'Hortoneda de la Conca).
Està situada al nord-nord-est de la masia de Cal Borrell, al nord-est de la Pedra Ficada, en un coster en el marge esquerre del fons del congost. A uns tres metres de distància hi ha l'Espluga del Congost. Pertany a la partida d'Ordins.
Es tracta d'una cova natural amb restes de l'edat del bronze, sense estructures d'habitacions.

## Etimologia

Segons Joan Coromines, el topònim Esplugues procedeix del mot comú llatí speluncas (coves o baumes). La segona part del topònim, del Congost, denota la relació de proximitat amb el lloc anomenat el Congost.

## Descripció de la cova

Té una boca ampla, però més petita que la seva veïna, l'Espluga del Congost: fa 17 metres d'amplària per 2,5 d'alçada; rere seu s'obre una galeria que discorre d'est a oest i va baixant a través d'una acumulació de blocs despresos; a poc a poc va reduint les seves dimensions, i a la part final gira cap al nord, i es va enxiquint encara més, fins a fer-se impossible de continuar endavant.

## Referències

* ↑ Carta arqueològica d'Abella de la Conca. Direcció General del Patrimoni Cultural. Departament de Cultura i Mitjans de Comunicació de la Generalitat de Catalunya. «Fitxa jaciment - Inventari arqueològic». Arxivat de l'original el 2013-12-29. [Consulta: 29 maig 2010].
* ↑ Coromines, 1995.
* ↑ Borràs et alii, 1978.

## Bibliografia

* BORRÀS I XAVIER, J., MIÑARRO I URRESTARAZU, J. M. i TALAVERA I GARCIA, F. Catàleg espeleològic de Catalunya (el Pallars Jussà). Barcelona: Poliglota, tècnica i documentació, 1978. Sense ISBN
* COROMINES, Joan. "Esplugues". Dins Onomasticon Cataloniae. Els noms de lloc i noms de persona de totes les terres de parla catalana. IV D-J. Barcelona: Curial Edicions Catalanaes i Caixa d'Estalvis i de Pensions de Barcelona "La Caixa", 1995. ISBN 84-7256-825-3
* DE VALLES, Jordi. "Esplugues del Congost". A: Catàleg Espeleològic de Catalunya. Volum I. Alta Ribagorça. Pallars Jussà. Pallars Sobirà. Vall d'Aran. Barcelona: Espeleo Club de Gràcia, 2008. Sense ISBN.

## Enllaços externs

* L'Espluga petita del Congost en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya; el topònim no apareix en el mapa
# Espondilòdesi

L'espondilòdesi (o, rarament, espondilosíndesi) és una tècnica neuroquirúrgica o ortopèdica que fusiona dues o més vèrtebres (és, per tant, una artròdesi vertebral o fusió vertebral). Aquest procediment es pot realitzar a qualsevol nivell de la columna (cervical, dorsal, lumbar o sacre) i evita qualsevol moviment entre les vèrtebres fusionades. Hi ha molts tipus de fusió espinal i cada tècnica implica l'ús d'un empelt ossi, ja sigui del pacient (autoempelt), donant (al·loempelt) o substituts artificials d'os, per tal de fusionar les vèrtebres. Sovint s'utilitza implants metàl·lics addicionals (cargols, plaques o caixes) per mantenir els ossos al seu lloc mentre l'empelt fusiona les dues vèrtebres. La col·locació del material es pot guiar per fluoroscòpia, sistemes de navegació o robòtica.
L'espondilòdesi es realitza amb més freqüència per alleujar el dolor i la pressió del dolor mecànic de les vèrtebres o de la medul·la espinal que es produeix quan un disc (cartílag entre dues vèrtebres) es desgasta (malaltia degenerativa del disc). També s'utilitza com a procediment de seguretat per a la cirurgia de reemplaçament total del disc (artroplàstia de disc intervertebral). Altres afeccions patològiques comunes que es tracten mitjançant la fusió vertebral inclouen l'estenosi vertebral, l'espondilolistesi, l'espondilosi, les fractures vertebrals, l'escoliosi i la cifosi.
Com qualsevol cirurgia, les complicacions poden incloure infecció, pèrdua de sang i danys nerviosos. La fusió també canvia el moviment normal de la columna i provoca més estrès a les vèrtebres per sobre i per sota dels segments fusionats. Com a resultat, les complicacions a llarg termini inclouen la degeneració en aquests segments de columna adjacents.

## Referències

* 1 2 Chou, Roger. «Subacute and Chronic Low Back Pain: Surgical Treatment». UpToDate, 11-03-2016.
* 1 2 Rajaee, Sean «Spinal Fusion in the United States». Spine, vol. 37, 1, 2012, pàg. 67–76. DOI: 10.1097/brs.0b013e31820cccfb. PMID: 21311399.
* ↑ Agulnick, Marc. Orthopaedic Surgery Essentials: Spine. Philadelphia, PA: Lippincott Williams & Wilkins, 2017, p. 343. ISBN 978-1-49631-854-1.
# Esports tradicionals del País Valencià

L'esport tradicional del País Valencià per antonomàsia és el joc de la pilota valenciana, del qual existeix una selecció valenciana que participa en les competicions de pilota internacionals oficials. Aquest esport es practica en més de huit modalitats diferents, tant al carrer com en un trinquet. Durant les partides, és típic que el públic envaïsca l'àrea de joc, i un o dos marxadors arrepleguen les apostes que fan per l'equip de blaus o pel de rojos, els únics colors utilitzats en la indumentària dels pilotaris.
D'altra banda, el tir i arrossegament també és un esport autòcton del País Valencià, el qual consisteix en la carrera d'un cavall carregat amb un carro ple de sacs d'arena. El seu origen es remunta als anys 1940 com una disciplina en la qual participaven agricultors. En l'actualitat, amb la disminució de la importància dels animals de tir en la producció agrària, s'ha encarit el cost de mantindre aquests animals. A causa d'això i de l'absència de subsidis, els últims anys la pràctica d'aquest esport ha retrocedit. Al seu torn, les escasses societats de tir formades per fomentar-lo limiten la seua activitat a l'organització dels esdeveniments i a aconseguir fons mitjançant la venda de publicitat en els mateixos.
Finalment, altre dels esports més característics és la colombicultura, o coloms esportius, que es va començar a practicar especialment a partir dels anys 1920, quan es va estendre per tota la regió, on s'entrena una raça pròpia de colom, el butxó valencià.

## Referències

* ↑ Federació de Pilota Valenciana
* ↑ BALAGUER, ARTUR «La selección valenciana de ‘pilota’ prepara ya el Mundial del próximo verano». EDICIONES EL PAÍS, S.L., 08-02-2012 [Consulta: 20 desembre 2013].
* ↑ «FEDERACIÓ DE TIR I ARRASTRE». Arxivat de l'original el 2013-06-14. [Consulta: 1r maig 2020].
* ↑ «Deportes autóctonos en Valencia». Diario El País, 30.
* ↑ «Alrededor de 170 caballos compiten en el concurso de tiro y arrastre». Diario El Mundo, 18.
* ↑ «Un total de 200 caballos percherones participarán en el Concurso de Tiro y Arrastre de Castellón». Castellón Diario, 04. Arxivat de l'original el 9 de gener de 2014. [Consulta: 29 desembre 2013].
* ↑ E. Montaner, A.Castellanos, G.Cebrián, L. Herrería, L. Quilis y M. Benito. M. Cinta Mañé Seró. Las Competiciones de Tiro y Arrastre en la Comunidad Valenciana: Un recuerdo a la memoria histórica de la labor del caballo en las tareas del campo agrícola. Valencia: Asociación Española de Historia de la Veterinaria, 24, 25 y 26 DE NOVIEMBRE DE 2011, p. 533-536. ISBN 84-616-7245-3 [Consulta: 1r maig 2020]. Arxivat 2013-12-20 a Wayback Machine.
* ↑ Piqueras Infante, Andrés. «Sociedades de tiro y arrastre». A: La identidad valenciana: la difícil construcción de una identidad colectiva. 5. Primera. Valencia, España: Escuela Libre Editorial, 1996, p. 70-71 (Colección Tesis y Praxis). ISBN 84-88816-19-7. OCLC 36930832.
* ↑ «FEDERACIÓN VALENCIANA DE COLOMBICULTURA». Arxivat de l'original el 2013-12-18. [Consulta: 1r maig 2020].
# Espuntó

L'espuntó és una arma d'asta que usaven els oficials d'infanteria, de ferro amb forma de cor o fulla, amb dues «sotabarbes» i falsa guarda a la base d'aquesta. Solia atènyer dos metres d'altura.

## Orígens i història

L'espuntó,el nom del qual prové del francès, és una llança de la família de les mitges-piques i partisanes. Seguint el criteri dels seus orígens medievals s'hauria de catalogar com altres armes d'asta llargament conegudes, però arran del segle XVI passa a ser un element distintiu dels oficials d'infanteria. És en època de Lluís XIV que li és donada la funció d'arma de l'«oficialia», la qual cosa la fa perdurar com a arma de grau militar fins a la Revolució francesa del 1789.
A Espanya, segons el Glosario de Voces de armería d'Enrique de Leguina y Vidal, els oficials van substituir la pica per l'espuntó el 1609 i el van conservar fins a l'Ordenança del 1708. Els espuntons, tal com altres armes enastades, van ser emprats per la infanteria en els segles XVI i XVII, fins i tot a la primeria del XVIII, però és a partir del començament del segle XVIII que Felipe IV introdueix la moda i norma d'instaurar-los en els terços espanyols com a armes de caràcter exclusivament «distintiu» d'oficials, de manera gairebé anàloga a la dels seus veïns francesos,
Segons es diu, segons el grau militar s'emprava o alabarda (exclusiva de sergents), o espuntons (oficials de més alta graduació).

## Morfologia

Els primers espuntons devien ser armes de la família de les partisanes, de llarga asta (2m) i ferro militar, però quan es va transformar en l'arma que ha arribat fins als nostres dies el seu «acabat» canvia radicalment, passa a ser una arma ornamentada i amb decoracions de materials nobles. Solia excedir menys d'un colze de l'altura del seu portador, encara que a partir de la seva introducció en l'oficialia passa ser sempre de 7 peus. Hi ha exemplars de 184 cm fins a 240 cm.

## Referències

* 1 2 Enrique de Leguina. (1912) Glosario de voces de armería, p. 452
# Espàrring

L'espàrring és una forma d'entrenament, en la qual els esportistes d'arts marcials simulen un combat real, a tall de preparació. A més a més, també és conegut com a espàrring aquell esportista que ajuda el boxador en el procés d'entrenament, lluitant junts.

## Etimologia

La procedència de la paraula espàrring és anglesa, ja que prové del verb spar ('lluitar contra altres persones que servisquen com a oponents'). A diferència d'un entrenador, este expert lluita amb la persona de forma tan real com si fora el seu oponent en combat; açò li permet polir les habilitats, moviments i tècniques. En l'argot popular d'esta disciplina, també es coneix l'espàrring com ''fer guants''.

## Espàrring en la boxa
### Beneficis de l'espàrring

Els beneficis de l'espàrring són molts. En esta fase de preparació, es persegueixen dos objectius. El fonamental és treballar la part física dels boxadors. Estos aprenen a controlar les dimensions del quadrilàter. A més, assoleixen un domini de la respiració, aguditzar els reflexos i posar en pràctica les possibles estratègies. Altres beneficis derivats d'esta pràctica són els següents: identificar i corregir les errades tècniques més comunes; aprendre a gestionar la intensitat i els temps en cada round i, per acabar, millorar la resistència.

### Selecció d'un company d'espàrring

Per dur a terme una sessió d'espàrring en boxa, calen unes condicions físiques i mentals òptimes per a l'entrenament. Així mateix, és de vital importància que este ajudant compte amb unes aptituds similars en relació amb el boxador en procés de preparació, això és, que ambdós tinguen les mateixes característiques físiques i destreses. Un bon espàrring, per tant, és aquell que permetrà corregir els aspectes que puguen perjudicar el boxador en una competició oficial.

### Tipus d'espàrring

En el món de l'espàrring, se'n diferencien dos tipus: l'espàrring controlat i el complet. En este primer tipus, tant l'entrenador com l'espàrring no llançaran colps a màxima potència, encara que de vegades solen aparéixer tensions i és difícil controlar la força de pegada. Es tracta d'una simulació de lluita a baixa intensitat, més orientat als boxadors que estan iniciant-se. En canvi, amb l'espàrring complet no sol haver-hi tantes limitacions a l'hora d'executar les diferents tècniques. La intensitat augmenta, així com la sensació de trobar-se en un combat professional, perfecte per als boxadors més experimentats.

### Equipament per als espàrrings

Generalment, en les pràctiques d'espàrring, se solen utilitzar uns guants i un casc més gruixuts per tal d'esmorteir, al màxim possible, la força de pegada del contrincant. També és fonamental emprar protectors bucals, benes i conquilles, totes eines per a protegir les parts més vulnerables del cos.
# Escola Sant Pau

L'Escola Sant Pau és una escola d'Educació Infantil i Primària de caràcter públic. Està situat al centre de la ciutat de Figueres. L'escola es va posar en funcionament l'any 1933, després de set anys d'obres per construir l'edifici. Aquest té una estructura singular, ja que està format per dos edificis simètrics units per un annex de construcció més recent. És un edifici que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici situat al centre històric de la ciutat. Es tracta d'un edifici exempt voltat de patis, jardins i camps d'esport, que originàriament estava dividit en dues ales (una de nois i una de noies) que més tard (any 1968) es varen unir per un cos central. La façana principal presenta al primer pis s'obre a una gran terrassa (originàriament coberta per rosers) i el segon a balcons sostinguts per mènsules, amb balustrada i pilars. La façana s'ordena a partir d'uns cossos sobresortits que tallen la galeria a nivell del segon pis i que donen relleu al conjunt. La façana posterior segueix la mateixa ordenació sense terrasses ni galeries. Coberta a dues vessants, de teules amb cornisa dentelada amb motllures.

## Història

L'any 1919 a instància de l'Ajuntament, la Mancomunitat condeix un crèdit per construir la nova escola de Figueres. Els fets polítics (cop d'estat, etc.) endarrereixen la seva construcció. L'any 1925 el govern central aprova un nou crèdit, i comencen les obres. Els canvis polítics, instauració de la república, ajorna l'acabament de l'edifici fins al 1932. L'escola s'inaugura el 14 d'abril de 1933. Els plànols són dels anys 1925-1930.

## Referències

* 1 2
# Oldhamita

L'oldhamita és un mineral de la classe dels sulfurs que pertany al grup de la galena. Va ser descrita per primera vegada l'any 1862 a partir d'una mostra obtinguda del meteorit The Bustee trobat a Gorakhpur (Uttar Pradesh, Índia). Rep el seu nom en honor del geòleg irlandès Thomas Oldham (1816–1878), director del Servei Geològic Indi entre 1850 i 1876.

## Característiques

L'oldhamita és sulfur de calci de fórmula química CaS. A més dels elements de la seva fórmula, acostuma a tenir impureses de magnesi, ferro, sodi i coure. Cristal·litza en el sistema isomètric en nòduls d'un sol cristall de fins a 3 mm de llarg. La seva duresa a l'escala de Mohs és 4.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'oldhamita pertany a «02.CD - Sulfurs metàl·lics, M:S = 1:1 (i similars), amb Sn, Pb, Hg, etc.» juntament amb els següents minerals: herzenbergita, teal·lita, alabandita, altaïta, clausthalita, galena, niningerita, keilita, cinabri i hipercinabri.

## Formació i jaciments

L'oldhamita apreix com una fase mineral intersticial entre els minerals silicats d'acondrites enstatítiques i també en acondrites. Ha estat trobada a Alemanya, Algèria, l'Antàrtida, Austràlia, l'Azerbaidjan, el Canadà, Estonia, Finlàndia, França, l'Índia, Malawi, el Marroc, Nova Zelanda, Nigèria, el Pakistan, Polònia, Rússia, el Sàhara Occidental, Sud-àfrica, el Sudan, Tanzània, la Xina i el Iemen; en la gran majoria de casos en meteorits.
Sol trobar-se associada amb altres minerals com: enstatita, augita, niningerita, osbornita, guix, calcita i troilita.

## Referències

* 1 2 3 «Oldhamite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* 1 2 3 «Oldhamite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. Arxivat de l'original el 24 de setembre 2015. [Consulta: 13 febrer 2017].
# Ocell del paradís de Rothschild

L'ocell del paradís de Rothschild (Astrapia rothschildi) és un ocell de la família dels paradiseids (Paradiseidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos de les muntanyes del sud-est de Nova Guinea, a la Península de Huon.

## Referències

* ↑ «Ocell del paradís de Rothschild». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/05/2023(català)
# Esquadró de transport 60

L'esquadró de transport 00.060 o ET 60 (Escadron de transport 60, anteriorment Escadron de transport, d'entrainement et de calibration o ETEC 65) és una unitat de l'exèrcit de l'aire i de l'espai francès que s'encarrega principalment de transportar el president de la República i altres autoritats del govern. S'acantona a la base aèria de Vélizy-Villacoublay.
A finals del 2011 tenia:
* un Airbus A330-200 comprat a Air Caraïbes i posat en servei el novembre del 2010;
* dos Falcon 7X adquirit el 2012, dos Falcon 2000 adquirits el novembre del 2011 i dos Falcon 900 adquirits el 1987; i
* tres helicòpters Super Puma, posats en servei el 1984.

## Referències

* ↑ Rapport présenté à l'Assemblée nationale par M. Louis Giscard d'Estaing sur le projet de loi de finances pour 2012.
* ↑ Jean Guisnel. «Le nouvel avion de Nicolas Sarkozy» (en francès). Arxivat de l'original el 2013-07-16. [Consulta: 3 desembre 2011].
# Escola Santa Anna

L'Escola Santa Anna és un centre educatiu privat d'educació infantil, primària i ESO del barri de la dreta de l'Eixample de la ciutat de Barcelona. Va ésser fundada l'any 1953 als locals parroquials de l'església de Santa Anna -d'aquí ve el seu nom-. Posteriorment va passar al carrer Escoles Pies, fins que l'any 1978 es va traslladar a l'actual seu a l'Antiga Torre Bayer al carrer Bailèn. Durant el franquisme, l'escola va resistir-se a acceptar les directrius del Movimiento i donava les classes en català, així com usava els mètodes d'ensenyança de la Segona República.

## Referències

* ↑ «Escola Santa Anna». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Un grup de pares exigirà a Wert que compensi el cost de l'escola en català durant el franquisme». Ara, 05-11-2014. [Consulta: 16/12016].
* ↑ Mestres i exili p. 85

## Enllaços externs

* Lloc web del centre
# Serra de la Creu del Codó

La serra de la Creu del Codó és una serralada d'uns 2,9 km de longitud i de direcció oest-est que està enclavada íntegrament al terme municipal de Guixers, a la Vall de Lord (Solsonès).
S'estén entre Coll de Jou (1.461,5 m. d'altitud), a l'oest i el Coll de la Creu de Canalda (1.110,9 m. d'altitud), a l'est. Asolleix el seu punt culminant al Tossal de la Creu del Codó (1.529,8 m. d'altitud). El seu vessant nord està cobert de boscos de pins que conformen l'obaga de la Creu del Codó pel fons de la qual s'hi escola el torrent de les Salines. El vessant sud, en canvi, està conformat per terrenys força més erms de conglomerats montserratins que escolen les seves aigües cap al clot de Vilamala en la seva meitat occidental i cap a la rasa de Torroella en la seva meitat oriental.

## Referències

* ↑ Aquest topònim no figura al Nomenclàtor oficial de toponímia major de Catalunya, però sí a l'edició digital del mapa de Catalunya de l'ICC (escales 1:10.000 i 1:5.000).