OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Alexander Schnabel

Alexander Maria Schnabel (Riga, llavors Imperi Rus, actual Letònia, 17 de desembre de 1889 † 17 de juny de 1969, Hamburg, Alemanya) fou un compositor baltoalemany.
Feu els estudis musicals a Viena. Llista d'obres impreses:
* Dues Sonates per a piano.
* Una Sonata per a piano i violoncel.
* Una Sonata per a piano i violi.
* Un Trio.
* Gorm Grimme, melodrama.
* Divers lieder.
* Una Simfonia per a 12 instruments.
* Una Suite, per a gran orquestra.
* Babylonische Tragödie

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 54.pàg. 1087 (ISBN 84-239-4554-5)

## Enllaços externs

* Biografia (alemany)
# Aphyosemion georgiae

Aphyosemion georgiae és una espècie de peix de la família dels aploquèilids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 3,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: nord de Gabon.

## Referències

* 1 2 «Aphyosemion georgiae» (en anglès). Fishbase.

## Bibliografia

* Lambert, J. G. & J. Géry. 1968. Poissons du bassin de l'Ivindo: 3.--le genre Aphyosemion. Biol. Gabonica v. 3 (núm. 4): 291-318, Pls. 1-3.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Neomudèjar

L'art neomudèjar és una renaixença de l'art mudèjar que es donà a la península Ibèrica al canvi del segle xix al xx. S'emmarca dins els corrents orientalistes de l'arquitectura historicista, imperant a Europa al fin de siècle. Aquesta aposta arquitectònica es va associar especialment a construccions de caràcter festiu i d'oci, com salons de fumar, casinos, estacions de tren, places de braus o saunes.
En tant que basat en una estètica hispànica, el neomudèjar fou reivindicat com un estil nacional espanyol. Arquitectes com Emilio Rodríguez Ayuso o Agustín Ortiz de Villajos veieren el mudèjar com un art espanyol i projectaren edificis servint-se de les seves característiques, com l'ús d'arcs de ferradura o les formes abstractes amb els maons. Normalment es considera que la plaça de braus de Madrid, obra de Rodríguez Ayuso i Lorenzo Álvarez Capra (1874) és la primera obra neomudèjar, presentant una estètica que seria seguida per altres arquitectes com Enrique María Repullés y Vargas, Joaquín Rucoba, August Font i Carreras, José Espeliú, Felipe Arbazuza o Aníbal González.
Ara bé, el que la historiografia ha considerat tradicionalment com art neomudèjar és sovint art neoàrab, ja que utilitzen elements de l'art propi d'època califal, almohade i nassarita, essent l'ús del maó vist l'únic aspecte pròpiament mudèjar.
* Plaça de braus de les Arenes a Barcelona
* Plaça de braus la Monumental a Barcelona
* Torre Pastor, de Puig i Cadafalch
* Casa Roviralta
* Casa Marsans, de Juli Marial i Tey, un edifici més aviat neoàrab
* Casino La Constància, a Sant Feliu de Guíxols
* Balneari Vichy Catalán de Gaietà Buïgas i Monravà
* Ca l'Amat a Vilassar de Mar
* Edifici Alhambra a Barcelona
* Xalet del Moro a Barcelona (desaparegut)

## Referències

* 1 2 «Refuncionalizaciones polémicas, plazas de toros y arquitectura neomudéjar: algunos ejemplos en España». Universitat de Barcelona. [Consulta: 24 novembre 2009].
* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.116. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 5 desembre 2014].
* ↑ «Neomudéjar versus neomusulmán: definición y concepción del medievalismo islámico en España.». UNED. [Consulta: 23 juliol 2012].

## Enllaços externs

* «Estil neomudèjar». Arquitectura orientalista a Barcelona (blog).
# Casa Domènec Sitjàs

La casa Domènec Sitjàs és un edifici situat als carrers de la Portaferrissa i d'en Bot de Barcelona. Com que no està catalogat, li correspon la categoria D (bé d'interès documental) atorgada per defecte a tots els edificis del districte de Ciutat Vella.

## Història

El desembre del 1866, el constructor Domènec Sitjàs i Margenat (El Masnou, 1837-1903) va demanar permís per a enderrocar l'edifici núm. 11 del carrer de la Portaferrissa i reconstruir-lo de nova planta, segons el projecte del mestre d'obres Narcís Nuet, que poc abans s'havia encarregat del conjunt veí del Passatge de Magarola. Tanmateix, l'arquitecte municipal Josep Artigas hi va emetre un informe desfavorable, per la qual cosa Sitjàs va presentar un segon projecte, que s'hagué d'ajustar a les alineacions aprovades. Però les disputes no acabaren aquí, ja que una inspecció del setembre del 1867 va denunciar un excés d'alçada a les golfes del nou edifici i imposà al propietari una multa de 30 escuts.

## Descripció

Es tracta d'un edifici en cantonada de planta baixa, entresol, tres pisos i golfes. A banda dels elements ornamentals propis de l'academicisme eclèctic, cal destacar-hi la simbologia maçònica present en el grup escultòric situat sobre la porta principal, que representa dos nens: un d'ells porta un compàs a la mà dreta i una paleta a l'esquerra, mentre que l'altre té un cartabó a la mà dreta i un regle graduat a l'esquerra. Altres elements d'aquest tipus serien les columnes salomòniques dobles que divideixen els balcons de la façana principal en dues meitats, els capitells en forma d'escaire dels brancals, i l'escala, amb dos trams de set esglaons cadascun.

## Referències

* ↑ «Fitxa 0 de Ciutat Vella». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Cementiri. Panteó Domènec Sitjàs». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* 1 2 3 «Domingo Sitjas. Portaferrissa 11 i Bot (2). Enderroc i construir casa». Q127 Foment 1805 bis C. AMCB.
* 1 2 3 4 «Una casa plena de referències simbòliques». Literat Tours.

## Enllaços externs

* «Casa Domènec Sitjàs». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Bobby Deglané

Roberto Deglané Rodríguez-Portocarrero, més conegut com a Bobby Deglané (Iquique, 18 de novembre de 1905 – Madrid, 20 d'agost de 1983) va ser un locutor xilè amb gran èxit a Espanya.
Va arribar a la ràdio espanyola el 1934 com a animador dels combats de catch a Barcelona i a Madrid (Circo Price). Durant la Guerra Civil va treballar com a reporter gràfic, fent fotografies especialment a la batalla de Terol des del costat de l'exèrcit sublevat.
Va ser el creador dels programes-espectacle en la radiofonia espanyola, especialment el mític Cabalgata fin de semana, des de 1951 i Carrusel Deportivo el 1954. Aquest any va rebre un Premi Ondas per la seva tasca d'animador de programes. Va participar també en pel·lícules com a Historias de la radio, de José Luis Sáenz de Heredia.
El 1961 des dels micròfons de Radio España, va ser un dels principals artífexs de la caravana de socors a les víctimes de les greus inundacions que van ocórrer a Sevilla el 25 de novembre de 1961. Aquesta campanya va ser coneguda com a Operació Clavell. El Ministeri de Marina d'Espanya li atorgà la Creu del Mèrit Naval el 1965
El 1967 es va nacionalitzar ciutadà espanyol. Va morir a Madrid el 1983 a causa del procés limfàtic irreversible que sofria i està enterrat en la localitat d'Arenas de San Pedro.

## Referències

* ↑ «La batalla del Ebro por Bobby Deglané.». Diario Levante, 2003 [Consulta: 10 maig 2014].
* ↑ «Orden de 1 de abril de 1965 por la que se concede la Cruz del Mérito Naval de tercera clase con distintivo blanco a don Roberto Deglané Rodríguez-Portocarrero». Boletín Oficial del Estado, núm. 83, 07-04-1965, pàg. 5202.
* ↑ «Último adiós a Bobby Deglané, voz que acompañó la posguerra española.». La Vanguardia, 23-08-1983, p. 25 [Consulta: 31 maig 2013].
* ↑ Fuertes, Sol «Bobby Deglane murió ayer en una clínica de Madrid». El País, 22-08-1983 [Consulta: 31 maig 2013].

## Bibliografia

* Nieto González, Miguel Ángel. «Bobby Deglané. El arquitecto de la radio española.». A: Doxa Comunicación nº4, 2005. ISBN 84-666-2634-4 [Consulta: 31 maig 2013].
# Alexander Utendal

Alexander Utendal (Gant, Flandes, 1543/1545 – Innsbruck, Arxiducat d'Àustria, 7 de maig de 1581) fou un compositor flamenc.
Fou infant de cor i més tard mestre de capella de l'arxiduc Ferran d'Àustria, el 8 de maig de 1581 a Praga. Com a recompensa de diverses composicions dedicades a l'arxiduc, va rebre el nomenament de Hofkomponist (compositor de la cort). El 1580 li fou ofert el càrrec de mestre de capella de la cort de Saxònia, a Dresden, però declinà l'oferiment.
En el seu temps restà considerat com un dels músics més doctes de l'escola neerlandesa. Les més importants de les seves obres foren publicades a Nuremberg entre 1571 i 1577. Publicà les obres següents:
* 7 psalmi poenitentiales (1570),
* 3 llibres de motets a 5, 6 i més veus,
* Magnificat, a 4 veus,
* Fröliche neue teusche und französische Lieder, mit 4, 5, und mehr Stimmen (1574),
* Novus thesaurus musicus de Joanelli,
* Livre d'orgue de Paix, inserien diverses composicions d'Utendal, que també fou conegut amb els noms d'Uttendal i Outendal.
A més de salms penitencials i misses, més un llibre de cançons titulat Fröliche neue Teutsche und Frantzösische Lieder, per a 4 i 5 veus.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 66, pàg. 110 ISBN 84-239-4566-9
* Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. 10, pàg. 995 (ISBN 84-239-4580-4)
# Aphyosemion hanneloreae

Aphyosemion hanneloreae és una espècie de peix de la família dels aploquèilids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 4 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: Gabon.

## Referències

* 1 2 «Aphyosemion hanneloreae» (en anglès). Fishbase.

## Bibliografia

* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Radda, A. C. & E. Pürzl. 1985. Zwei neue Formen der Gattung Aphyosemion aus Sud-Gabun. Aquaria (St Gallen) v. 32 (núm. 11): 157-160.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Província de Dolj

La província de Dolj (IPA: [dolʒ]) és un judeţ, una divisió administrativa de Romania, a Oltènia, amb capital a Craiova (població: 314,437).

## Límits

* Província d'Olt a l'est.
* Província de Mehedinţi a l'oest.
* Província de Gorj i província de Vâlcea al Nord.
* Bulgària al sud - província de Vidin, província de Montana i província de Vratsa.

## Demografia

El 2002, té una població de 734,231 i una densitat de població de 99 h/km².
* Romanesos - 96%
* Gitanos - 3%
* Serbis i búlgars 1%.
| Any | Població |
| 1948 | 615,301 |
| 1956 | 642,028 |
| 1966 | 691,116 |
| 1977 | 750,328 |
| 1992 | 762,142 |
| 2002 | 734,231 |

## Originaris de la Província

* Corneliu Baba
* Nicolae Vasilescu Karpen
* Alexandru Macedonski
* Titu Maiorescu
* Gheorghe Popescu
* Francisc Sirato
* Marin Sorescu
* Nicolae Titulescu
* Ion Ţuculescu

## Divisió Administrativa

La Província té 3 municipalitats, 4 ciutats i 104 comunes.

### Municipalitats

* Craiova
* Băilești
* Calafat

### Ciutats

* Bechet
* Dăbuleni
* Filiași
* Segarcea

### Comunes

| Afumaţi Almăj Amărăştii de Jos Amărăştii de Sus Apele Vii Argetoaia Bârca Bistreţ Botoşeşti-Paia Brabova Brădeşti Braloştiţa Bratovoeşti Breasta Bucovăţ Bulzeşti Călăraşi Calopăr Caraula | Cârcea Cârna Carpen Castranova Catane Celaru Cerăt Cernăteşti Cetate Cioroiaşi Ciupercenii Noi Coşoveni Coţofenii din Dos Coţofenii din Faţă Daneţi Desa Dioşti Dobreşti Dobroteşti | Drăgoteşti Drănic Fărcaş Galicea Mare Galiciuica Gângiova Gherceşti Ghidici Ghindeni Gighera Giubega Giurgiţa Gogoşu Goicea Goieşti Greceşti Întorsura Işalniţa Izvoare | Leu Lipovu Măceşu de Jos Măceşu de Sus Maglavit Malu Mare Mârşani Melineşti Mischii Moţăţei Murgaşi Negoi Orodel Ostroveni Perişor Pieleşti Piscu Vechi Pleniţa Pleşoi | Podari Poiana Mare Predeşti Radovan Rast Robăneşti Rojişte Sadova Sălcuţa Scăeşti Seaca de Câmp Seaca de Pădure Secu Siliştea Crucii Şimnicu de Sus Sopot Tălpaş Teasc Terpeziţa | Teslui Ţuglui Unirea Urzicuţa Valea Stanciului Vârtop Vârvoru de Jos Vela Verbiţa |

## Referències

* ↑ Institut Nacional d'Estadística, "Populaţia după etnie" Arxivat 2009-08-16 a Wayback Machine.
* ↑ Institut Nacional d'Estadística, "Populaţia la recensămintele din anii 1948, 1956, 1966, 1977, 1992 şi 2002" Arxivat 2006-09-22 a Wayback Machine.
# Admete (filla d'Euristeu)

Admete o Admeta, (grec antic Ἀδμήτη), segons la mitologia grega és l'heroïna d'una llegenda de Samos. Va ser sacerdotessa d'Hera i era filla d'Euristeu, rei de Tirint i besneta de Perseu. Euristeu va encarregar a Hèracles el novè dels seus dotze treballs, on havia de portar-li el cinturó d'Hipòlita, reina de les amazones, a la seva filla. A la mort del seu pare, fugí d'Argos a Samos amb l'estàtua de la deessa. A Samos trobà un antiquíssim santuari d'Hera, fundat pels leleges i les nimfes, on deposità l'estàtua. Mentrestant, els argolis, preocupats per la desaparició de l'estàtua, van encarregar a uns pirates tirrens que l'anessin a cercar. Com que el temple de Samos no tenia portes els va ser molt fàcil agafar-la, però quan van voler fer-se a la vela els va ser impossible per falta de vent. Va quedar clar que la deessa es volia quedar on era, i van dipositar la imatge a la platja. Admete, que havia notat la desaparició de la imatge, alertà els habitants, que van començar a buscar-la per tota l'illa, fins que van trobar-la abandonada a la platja, quan els pirates ja havien marxat. Van pensar que la deessa havia anat allà per ella mateixa, i la van lligar amb unes tires de vímet. Quan va arribar Admete la deslligà, la purificà i la va tornar va consagrar, ja que l'havien tocat mans humanes. En memòria d'això, a Samos se celebrava una festa cada any, durant la qual es portava l'estàtua d'Hera a la platja.
Pausànies atribueix el trasllat d'Hera a Samos als argonautes i no a Admete.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 7. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana, plana 8. Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 209. Barcelona, octubre del 1997, ISBN 84-297-4146-1
Viccionari
# Boletín de la Asociación de Médicos de Reus

El Boletín de la Asociación de Médicos de Reus va ser una publicació mensual apareguda a Reus que va sortir el febrer de 1914 i va continuar sense interrupció fins al setembre de 1919.

## Història

El 1914 es va suspendre el Col·legi de Metges de Reus per qüestions administratives i centralitzadores, ja que només podien tenir col·legis de metges les capitals de província. El Col·legi de Reus va haver de canviar el nom i va optar per "Associació de Metges de Reus", i pels mateixos motius va suspendre la revista que publicaven, el Boletín del Colegio de Médicos del Partido de Reus. Al primer número de la nova publicació expliquen que un cop dissolt el Col·legi de Metges, la Junta va acordar constituir-se en Associació per defensar els interessos professionals i publicar el Boletín per a poder-se relacionar amb les societats científiques i professionals i on publicar treballs científics originals.

## Contingut i Col·laboradors

Segueix les línies generals del Boletín del Colegio de Médicos... i publica sobretot temes mèdics d'investigació, pràctiques mèdiques, casos clínics reusencs i articles d'altres publicacions mèdiques. Parla de la vida de l'Associació i anuncia conferències i sessions professionals.
El director n'era el president de l'Associació, el doctor Josep Grau Rabascall. Hi col·laboren assíduament metges reusencs i de fora: Francesc Gras Fortuny, Àngel Mercader, Artur Tort, Claudi Tricaz, Pere Barrufet, Àngel Mercader, Alexandre Frías, A. Bosch Ucelay, Ramon Turró, Lluís Barberà Xatruc, Eugeni Frías Roig, Gustavo Pittaluga, W. Freudenthal, Joan Vilató, Hermenegild Puig i Ricardo Rosique, alguns d'ells amb gran prestigi internacional.

## Característiques tècniques

S'imprimia a la Imprenta Ferrando, raval de santa Anna, 36. Tenia normalment 12 pàgines de 23 cm i n'afegia 8 de publicitat de consultoris mèdics i de productes farmacèutics, que eren de color groc, verd o blau. La llengua usada era el castellà, però l'any 1917 (any IV, núm. 6), amb motiu del II Congrés de Metges de Llengua Catalana celebrat a Barcelona, va treure el número corresponent en català. El mateix 1917 va començar a treure il·lustracions i fotografies sobre problemes mèdics i vistes de microscopi de bacteris. El mes de novembre de 1916 (any III, núm 11) va treure un número monogràfic sobre Antoni Gimbernat.

## Localització

* Una col·lecció completa a la Biblioteca Central Xavier Amorós de Reus.
* Col·leccions a la Biblioteca de Catalunya i a la Biblioteca de la Universitat Rovira i Virgili.

## Vegeu també

* La Premsa a Reus 1813 - 1939.

## Referències

* ↑ Redacción «A nuestros lectores». Boletín de la Asociación de Médicos de Reus, Any I, 1, 2-1914, pàg. 1.
* ↑ «Boletín de la Asociación de Médicos de Reus». catàleg Argus. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11-VI-2018].
* ↑ «Boletín de la Asociación de Médicos de Reus». CCUC. [Consulta: 11-VI-2018].
# Alexandre Maître de Bay

Alexandre Maître de Bay, marquès de Bay (Salins, 1650 – Badajoz, 14 de novembre de 1715) va ser un militar francès al servei de Felip V durant la Guerra de Successió Espanyola. El 1710, després de la destitució de Francisco Castillo Fajardo, Marquès de Villadarias, fou nomenat Capità General dels 'Reales Ejércitos' de Felip V. Poc més de tres setmanes després, fou derrotat en la Batalla de Saragossa i a finals de setembre de 1710 fou destituït i rellevat pel Duc de Vendôme.

## Expedient militar

1696 - 1701: Coronel de cavalleria al servei de les Províncies Unides.
1701 - 1702: Coronel de cavalleria al servei de Felip V d'Espanya.
1702 - 1704: Capità General de la cavalleria de Flandes.
1704 - 1710: Capità General d'Extremadura.
1710 - 1710: Capità General dels 'Reales Ejércitos' de Felip V d'Espanya.

## Referències

* ↑ Mata, Jordi «6 batalles decisives». Especial 1714. Monogràfic de la Revista Sàpiens [Barcelona], núm. 108, 9-2011, p.32-37. ISSN: 1695-2014.
# Aphyosemion heinemanni

Aphyosemion heinemanni és una espècie de peix de la família dels aploquèilids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: Camerun.

## Referències

* 1 2 «Aphyosemion heinemanni» (en anglès). Fishbase.

## Bibliografia

* Berkenkamp, H. O. 1983. Beschreibung eines neuen Prachtkarflings aus Ost-Kamerun, Aphyosemion heinemanni spec. nov. (Pisces, Cyprinodontidae). Rev. Zool. Afr. v. 97 (núm. 4): 801-815.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Nombre d'Avogadro

El nombre d'Avogadro, o constant d'Avogadro, (símbol N$_A$ o L'') és una constant física fonamental que representa el nombre d'entitats elementals que hi ha en un mol.
La constant d'Avogadro es pot aplicar a qualsevol entitat elemental: àtoms, molècules, ions, electrons, protons, neutrons, altres partícules, grups d'àtoms, etc. Correspon al nombre d'àtoms o molècules necessari per aplegar una massa o quantitat de matèria equivalent a la massa atòmica relativa o molecular en grams d'aquest material. Per exemple, la massa atòmica relativa del ferro és 55,847; per tant, N$_A$ àtoms de ferro tenen una massa de 55,847 grams.
# Adolf Blanch i Cortada

Adolf Blanch i Cortada (Alacant, 11 de gener de 1832 - Barcelona, 7 de febrer de 1887) fou un poeta, historiador i periodista català d'origen valencià. Establert a Barcelona, estudià dret i filosofia i lletres a la Universitat de Barcelona i col·laborà al diaris El Sol i la Verdad Económica, alhora que s'encarregà de la secció d'economia de La Renaixença, des d'on defensà el proteccionisme.
El 1854 començà a escriure alguns poemes en català de caràcter romàntic conservador, influïts per José de Espronceda i Alessandro Manzoni. Des del 1859 participà assíduament en els Jocs Florals de Barcelona, obtenint aquest primer any l'accèssit a l'englantina d'or amb el romanç Lo Sagrament d'En Pere III, escrit en un català força arcaic. El 1868 en fou proclamat Mestre en Gai Saber el 1868 amb el poema Lo Castell feudal. Fou president dels Jocs Florals el 1869.
Interessat per les qüestions econòmiques, també fou secretari de Foment de la Producció Espanyola i el 1880 va col·laborar en la redacció dels Escritos económicos de Joan Güell i Ferrer, amb una aferrissada defensa del proteccionisme. També fou secretari de l'Acadèmia de Bones Lletres, de la que n'era membre des de 1861. El 1885 fou nomenat secretari de la Universitat de Barcelona, càrrec que exercí fins a la seva mort.

## Obres

* Fuegos fatuos (1854), conté el poema en català Cants del Laletà.
* Los pobres o la esclavitud de Europa (novel·la, 1861)
* Historia de la guerra de la Independencia en el antiguo Principado de Cataluña (dos volums, 1861)
* Gramàtica catalana (1867) amb Antoni de Bofarull i de Brocà
* Poesies (1888), recull dels seus poemes en català, prologats per Joan Sardà i Lloret

## Referències

* ↑ Ilustració catalana. 2a època, núm. 048
* ↑ Ernest Moliné i Brasés, defensor dels Jocs Florals per Carola Duran Tort, p. 174
* ↑ Llengua, Literatura I Societat a la Mallorca Contemporània per Josep Massot i Muntaner, Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1993

## Enllaços externs

* «Adolf Blanch i Cortada». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Casa Elias

La Casa Elias és un monument del municipi de Tarragona protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici de planta baixa i dos pisos. Façana al c/ de les Coques i al c/ Arc de Sant Llorenç. Cal destacar un ampli pati interior amb escala d'accés al primer pis.

## Història

L'arquebisbe de Tarragona Bernard d'Olivella creà el 1274 tres dignitats a fi d'augmentar el prestigi i la importància del capítol cardenalici. Una d'elles, la d'Ardiaca de Vilaseca, residí al passeig de les Coques. Al núm. 11 del mateix carrer tingué la seva residència-museu l'ardiaca Ramon Foguet i Foraster, bibliòfil i antiquari notable. Suprimida aquesta dignitat pel concordat del 1851, l'edifici passà a ser propietat particular de la família Elias. Essent propietari Antoni Elias i Buxadé, el 1918 es restaurà i s'hi construí una fornícula al damunt de la porta de l'entrada, en la qual es col·locà una imatge del Sagrat Cor, obra de l'arquitecte tarragoní Josep Mª Jujol, que fou destruïda durant la guerra del 36.

## Referències

* 1 2 «Casa Elias». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 abril 2013].