OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# BattleTanx: Global Assault

BattleTanx: Global Assault és un videojoc multijugador per la Nintendo 64 (N64) i Playstation en el qual els jugadors han de controlar uns tancs del futur. És la continuació del popular videojoc de N64, BattleTanx, que va utilitzar el mateix tipus de jugabilitat. Però hi han afegit nous elements de joc, com l'habilitat d'utilitzar moviments especials amb els botons C d'esquerra i dreta en el tanc del jugador. 3DO va entrar en bancarrota abans que es pogués llançar una altra seqüela.

## Jugabilitat

Els jugadors prenen el control de diferents bandes, amb cadascun d'elles amb cinc tipus diferents de tancs. La majoria dels tancs poden activar habilitats especials amb els botons C esquerre i dret.
El mode multijugador permet als jugadors jugar en gairebé tots els mapes des del mode de campanya, així com alguns que són exclusius per al multijugador. Els mapes solen basar-se en llocs famosos dels Estats Units o d'Europa, com ara Ruta 66, la Casa Blanca, les Cases del Parlament britàniques, i la Torre Eiffel.

## Argument

El 13 de gener de 2006, el malvat Queenlord Cassandra espia la família de Griffin Spade i ordena a les seves tropes que segrestin el fill de Griffin, Brandon, i matin a tothom. Griffin i el seu exèrcit aconsegueixen empènyer els invasors, però Cassandra aviat gira les taules per l'exèrcit propi de Griffin. Griffin i Madison aconsegueixen escapar de San Francisco i comencen a perseguir a Cassandra a través dels Estats Units, i finalment la van arraconar a Washington. Cassandra, però, escapa amb Brandon al Regne Unit; Griffin i Madison els segueixen. Construeixen a Europa un nou exèrcit i la busquen a través d'Anglaterra, França i Alemanya.
Mentre que a París, descobreixen que Cassandra va llançar el virus el 2001 per matar totes les dones de la Terra que no tenien el poder de "Edge". A Berlín, Griffin finalment rescata a Brandon. Tornen a San Francisco i reforcen una altra invasió dels "Storm Ravens", i finalment derroten a Cassandra a l'illa d'Alcatraz. La història acaba amb una deixada en suspens, ja que un mag desconegut troba el cos de Cassandra i parla d'un "escollit" mentre la ressuscita.

## Referències

* ↑ http://news.cnet.com/3DO-files-for-bankruptcy/2100-1047_3-1011266.html

## Enllaços externs

* El videojoc a MobyGames (anglès)
# Carl Ferdinand Füchs

Carl Ferdinand Füchs (Viena, 11 de febrer de 1811 - Viena, 7 de gener de 1848), fou un compositor i violinista austríac.
Estudià al Conservatori de la seva ciutat natal i es distingí ben aviat com a compositor de lieder. Va estrenar, a més, les òperes:
* Gutenberg (1844), llibret d'Otto Prechtler, estrena mundial l'1 d'abril de 1846 a Graz
* Der Tag der Verlobung;
* Die Studenten von Salamanca

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 24, pàg. 1439 (ISBN 84-239-4524-3)
# Bryconamericus ornaticeps

Bryconamericus ornaticeps és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 6,5 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Macacu (estat de Rio de Janeiro, Brasil).

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H., McAtee W. L. & i D. P. Ward 1907. On further collections of fishes from Paraguay. Ann. Carnegie Mus. v. 4 (núm. 2). 110-157.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Bizerril, C. R. S. F. & Perez-Neto, P. R. 1995. Redescription of Bryconamericus microcephalus (Ribeiro, 1908) and description of a new species of Bryconamericus (Characidae, Tetragonopterinae) from eastern Brazil. Comunicações do Museu de Ciências de PUCRS. v. 8: 13-25.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes 2003. Subfamily Characinae (Characins, tetras). p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Riu Oise

L’Oise és un riu franco-belga, alfuent per la dreta del Sena. El riu neix a Bèlgica, a 309 msnm al Bois de Bourlers, a Forges, al sud de Chimay (Hainaut) i s'uneix al Sena a Conflans-Sainte-Honorine (Yvelines). Bona part del seu curs és navegable. El riu Oise dona nom als departaments de l'Oise, la Val-d'Oise i el desaparegut Sena i Oise. El principal dels afluents és l'Aisne, amb 300 km de llargada i 7.920 km² de conca.

## Hidrologia

L'Oise és un riu força regular i ben alimentat durant tot l'any. El seu règim ha estat estudiat durant 49 anys (1960-2008), a Pont-Sainte-Maxence, situat al departament de l'Oise, no gaire lluny de la seva unió amb el Sena. En aquest indret la conca hidrogràfica del riu és de 14.200 km² respecte al total de 16.667, o sigui el 85,2% del total. En aquest indret el cabal mitjà és de 109 m³ per segon.
Les fluctuacions són poc importants, amb un màxim a l'hivern i primers de la primavera (142 a 187 m³ per segon) i un mínim de juliol a octubre, amb un mínim al setembre de 47,4 m³.
Cabal mensual de l'Oise (en m³/s) mesurat a l'estació hidrològica de Pont-Sainte-Maxence Dades procedents de 49 anys

## Principals afluents
### Per la dreta

Per la dreta l'Oise rep els següents afluents
* Noirieu. 33 km de llargada
* Verse. 21,5 km
* Divette, de 15,1 km de llargada
* Matz, de unos 20 km de llargada
* Aronde, de 26 km de llargada
* Brêche, de 51 km de llargada
* Thérain, de 94,3 km de llargada
* Esches, de 20,2 km de llargada
* Sausseron, de 19,7 km de llargada
* Viosne, de 27 km de llargada

### Per l'esquerra

Per l'esquerra l'Oise rep els següents afluents:
* Riu Gland. 36,7 km de llargada
* Thon. 56,4 km de llargada
* Serre. 96 km de llargada
* Ailette. 59,5 km de llargada
* Riu Aisne. 300 km de llargada
* Automne. 33,9 km de llargada
* Nonette. 41 km de llargada
* Thève. 33,5 km de llargada

## Illes del riu

* Illa d'Aubins (Bruyères-sur-Oise).
* Illa de Champagne (Champagne-sur-Oise).
* Illa de la Dérivation (L'Isle-Adam).
* Illa du Prieuré (L'Isle-Adam).
* Illa de la Cohue (L'Isle-Adam).
* Illa de Vaux (Méry-sur-Oise).
* Illa de Pothuis (Pontoise).
* Illa Saint-Martin (Pontoise).
* Illa de la Dérivation (Saint-Ouen-l'Aumône i Éragny).

## Referències

* ↑ Banque Hydro - Station H7611012 - L'Oise a Pont-Sainte-Maxence Arxivat 2015-02-19 a Wayback Machine. (no marcar la casella "Station en service")
# Carl Friedrich Weitzman

Carl Friedrich Weitzman (Berlín, 10 d'agost de 1808 - 7 de novembre de 1880) fou un compositor i musicògraf alemany.
Fou deixeble de Klein a Berlín i de Spohr i Hauptmann a Cassel, fou nomenat el 1832 mestre de cors del Teatre Municipal de Riga, fundant, a més, en aquella ciutat una Societat de cant. Més tard va estar a Reval, també com a mestre de cors, i el 1836 aconseguí la plaça de primer violí en la Capella Imperial i la de director de música de l'església de Santa Anna, de Sant Petersburg, establint-se el 1847 a Berlín com a professor de composició, on va tenir entre altres alumnes a Arthur Mees, Otto Reubke, Carl Dorius Johannes Fuchs, i el que més es dedicaria a cantar, el saxó Félix Schmidt.
Com a musicògraf va escriure: Der übermässige Dreiklang (1853);Der verminderte Septimenakkord (1854);Geschichte des Septimenak kords (1854); Geschichte der Harmonie und ihrer Lehre;Harmoniesystem (1860); Die neue Harmonielehre im Streit mit der alten (1861); Geschichte des Klavierspiel und der Klavierlitteratur (3a edició 1879) Der letzte der Virtuosen (1868).
Entre les composicions musicals s'ha de mencionar les òperes:
Diverses col·leccions de lieder; peces per a piano a dues i quatre mans; quatre quaderns d'estudis de contrapunt, i.800 preludis i modulacions.

## Referències

* ↑ https://doi.org/10.1093/gmo/9781561592630.article.A2088090
* ↑ Edita Enciclopèdia Espasa, vol. 50, pàg. 1462. (ISBN-84-239-4550-2)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 24, pàg. 1438-39 (ISBN 84-239-4524-3)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 54, pàg. 1069 (ISBN 84-239-4554-5)

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm 70, pàg. 49 (ISBN 84-239-4570-7)
# Bernardo Gil

Bernardo Gil (Real Sitio de San Ildefonso, 1772 - 1832) fou un cantant i actor castellà. Era pare del cèlebre literat Antonio Gil de Zárate, que treballà en el teatre del Príncipe de Madrid com a galà, destacant tant en el cant com en la declamació; en el teatre introduí les operetes franceses i els oratoris sacres, contribuint amb això no poc a fomentar l'afició a la música.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 26, pàg. 33 ISBN 84-239-4526-X
# Delfos (fill d'Apol·lo)

Segons la mitologia grega, Delfos (en grec antic Δέλφος) va ser un heroi que donà nom a la ciutat de Delfos, a la Fòcida, cèlebre pel santuari i l'oracle d'Apol·lo.
Unes tradicions diuen que era el rei del país quan Apol·lo va anar a prendre possessió de l'oracle. Altres expliquen que era un fill que Posidó havia tingut amb la filla de Deucalió, Melanto, que es va unir amb ella en forma de dofí, i d'aquí vindria el nom a l'infant. La versió més coneguda el fa fill d'Apol·lo i de Celeno o de Tia.
Delfos hauria tingut un nom primitiu, Pito (assimilant-lo a la serp Pitó), per part d'un fill seu, el rei Pities, o per una de les seves filles, anomenada Pitis.

## Referències

* ↑ «Perseus Encyclopedia, Delphus». [Consulta: 13 maig 2024].
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 132. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 62. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 84-297-4146-1
# Colitx

El colitx (Silene vulgaris) és una espècie de planta de la família de les Cariofil·làcies.

## Distribució i hàbitat

Aquesta planta és originària de les zones temperades d'Euràsia i de l'Àfrica del Nord. S'ha estès a l'Amèrica del Nord i Austràlia. Els colitxos creixen als herbassars, les vores dels camins i als camps de conreus, des de les terres baixes fins a l'alta muntanya. Als camps conreats es consideren sovint una mala herba.

## Morfologia

És una planta herbàcia, perenne, de tiges generalment sense pèls, ramificada, de 20 a 60 cm d'alçària. Té les fulles oposades, ovades o lanceolades, agudes i senceres. Les flors, d'1,5 a 2,5 cm d'amplada, són molt característiques pel seu calze inflat, que protegeix la corol·la formada per 5 pètals blancs profundament dividits en dos lòbuls. La floració s'esdevé entre març i octubre. El fruit és una càpsula petitona amb moltes llavors.
Silene, el nom llatí del gènere, prové de la paraula "Silè", personatge de la mitologia grega que es representa sempre amb el ventre gros i fa referència al calze inflat de les flors.

## Gastronomia

Les fulles de colitxos tenen diversos usos gastronòmics. De sabor molt agradable i especial, són molt bones tant menjades crues en amanides, com saltades amb all o cuites en truita. Altres plats són l'arròs amb colitxos i el potatge de cigrons amb colitxos.
Antigament a la Manxa, quan els faltava la carn, preparaven un plat amb un guisat de colitxos i tortes de gaspatxo anomenat gazpacho viudo (gaspatxo vidu). Si hom vol preparar actualment aquest plat en lloc de colitxos, s'hi poden posar bledes.
L'època de recol·lecció és vers el principi de la primavera, abans que la planta floreixi. Si la planta està florida, les fulles es consideren dures per menjar en amanida, però encara es consideren bones per coure.

## Noms comuns

En català aquesta planta es coneix amb una multitud de noms populars:
* Colitxos i derivats: Colitx, colitxos, colís, colissos.
* Els noms derivats de "conill": Coniell, coniells, conillera, conillets, conillets de bancal, conillets de marge, conillets de pastor, conillets dels petets, conillets sense ulls.
* Noms que tenen a veure amb la flatulència: botets, herba dels pets, esclafidors, escruixidors, herba petosa, espetegueres, patacs, pets, petadors, petapetons, petets, pets de llop, trons, tro, xiulets, xiulets de lladre, cruixideres, conillets dels petets.
* Altres noms: Alegret, banya de cabra, botets, campanetes, cascavells, verdura, curibells.

## Bibliografia

* Duran, Núria; Morguí, Mercè i Sallés, Mercè: Plantes silvestres comestibles. ECSA, Barcelona, juny del 2004. Col·lecció Pòrtic Natura, núm. 20. ISBN 84-7306-467-4, plana 21.

## Vegeu també

* Llista de plantes de fulla comestible
* Gaspatxo vidu (Gazpacho viudo)

## Notes

* ↑ Arroz con collejas (castellà)
* ↑ Potaje de garbanzos con collejas (castellà)
* ↑ Recepta d'un gaspatxo vidu
* ↑ «Noms de plantes». Arxivat de l'original el 2012-01-10. [Consulta: 24 març 2009].

## Enllaços externs

* Descripció i fotografia d'aquesta planta. (català)
* Potaje de hinojos y collejas(castellà)
* Guisado de collejas
# Carl Frotzler

Carl Frotzler (10 d'abril de 1873 - 8 de juliol de 1960) fou un compositor austríac.
Estudià al Conservatori de Viena i fou successivament organista de la seva vila nadiua, pianista del príncep Enric XXII de Reuss i mestre de capella del comte Esterházy.
Entre les seves composicions cal citar les òperes:
* Arnelda (1894), que aconseguí el premi de la Societat Germano-Americana de Filadèlfia;
* Mathias Corvino (1896);
* tres Misses, nombrosos Ofertoris, una Simfonia, un Scherzo per a orquestra i moltes peces pera a piano.

## Referències

* ↑ Swoboda, Hans. «Biografia» (en alemany). [Consulta: 9 gener 2018].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 24, pàg. 844. (ISBN 84-239-4524-3)
# Bernardo Mengozzi

Bernardo Mengozzi (Florència, 1758 - París, 1800) fou un cantant d'òpera i compositor italià del Classicisme.
Es donà a conèixer en els teatres de províncies i després cantà a Londres i París, sent contractat per l'empresa del teatre anomenat Monsieur, en el que va romandre fins a l'època de la Revolució, dedicant-se llavors a l'ensenyança particular fins que en l'època de l'organització del Conservatori de París fou nomenat professor de cant, al desenvolupament del qual a França hi contribuí de forma destacada.
A més d'un Mètode de cant, va compondre les òperes següents:
* Gli schiavi per amora (1790);
* L'isola disabitata 1790);
* Les deux vizirs, Aujourd'hui (1791);
* Isabelle de Salisbury, 1791);
* Le tableau parlant, (1792);
* Une faute par amour (1793);
* Pourceaugnac (1793);
* L'amant jaloux (1793);
* La journée de l'amour (1793);
* Brunet et Caroline (1799);
* La dame violée (1799);
* Les habitants de Vaucluse (1799): A més va intercalar molts fragments de les seves composicions en les òperes d'altres autors.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 34, pàg. 925 (ISBN 84 239-4534-0)
# Delfí Suñer i Jou

Delfí Suñer i Jou (Castelló d'Empúries, Alt Empordà, 25 de febrer, 1910 – Cassà de la Selva, Gironès, 7 de gener, 1998), fou un músic i compositor.
Era fill de Pere Màrtir Suñer Cupons, ebenista, de Castelló d'Empúries, i de Maria Jou Rossell, de Vilanova de la Muga. El 1935 es va establir a Figueres, es va casar amb Mercè Sabadí Costart, de Castelló d'Empúries i, a partir del 1942, va residir a Cassà de la Selva.
De primer estudià música amb el castellonenc Josep Riera (1877-1962), i a partir del 1927 prengué classes, baixant un dia a la setmana a Barcelona, amb el contrabaixista Pere Valls i Duran, professor del Conservatori del Liceu. Suñer va destacar com a instrumentista de contrabaix i formà part de diverses formacions: "Els Rossinyolets" (anys 20), d'on en va ser membre fundador i director; "Els Rossinyols" (anys 30); de l'orquestra Mendoza de Figueres (1935-1943); de La Selvatana (1943-1976), formació de la qual va esdevenir un dels intèrprets més populars i, amb posterioritat, de La Principal de la Bisbal (1976-1978) i del grup d'havaneres "La Barretina" de Malgrat de Mar. Va compondre la sardana: A la Mercè, dedicada a la seva esposa i estrenada a Cassà de la Selva el 4 d'octubre de 1981.

## Referències

* ↑ Padrosa Gorgot, Inés. «Salabert Ferrer, Baldomer». A: Diccionari Biogràfic de l'Alt Empordà. Diputació de Girona, 2009, p. 802-803. ISBN 978-84-96747-54-8 [Consulta: 31 octubre 2019].
* ↑ Nonell i Juncosa, Jaume; Aurora Soler i Giralt, Aurora «Vides paral·leles: Modest Puig i Delfí Sunyer». Som, núm. 41, 9-1983, pàg. 9-13.
# Bryconamericus plutarcoi

Bryconamericus plutarcoi és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 6,9 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: riu Suárez (conca del riu Magdalena).

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H., McAtee W. L. & i D. P. Ward 1907. On further collections of fishes from Paraguay. Ann. Carnegie Mus. v. 4 (núm. 2). 110-157.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Román-Valencia, C. 2001. Descripción de una nueva especie de Bryconamericus (Ostariophysi, Characidae) del alto río Suárez, cuenca del Magdalena, Colombia. Boll. Mus. Reg. Sci. Nat. Torino v. 18 (núm. 2): 469-476.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes 2003. Subfamily Characinae (Characins, tetras). p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Coll de Panissars

El Coll de Panissars és un coll de la Serra de l'Albera, a 325 m alt, que comunica les comarques del Vallespir i l'Alt Empordà, concretament els termes municipals del Pertús i de la Jonquera. Està situat a ponent i immediatament sota el turó on s'alça el Castell de Bellaguarda. Per aquest coll passava, des de l'Antiguitat, el camí de Barcelona a Perpinyà, que posteriorment fou desplaçat al Coll del Pertús.
Al coll de Panissars hi ha les ruïnes d'un monestir-hospital benedictí medieval, el priorat de Santa Maria de Panissars, construït sobre una gran edificació romana, recentment descoberta i identificada amb la Mansio Summum Pyrenaeum (situada en el punt de trobada entre la Via Domitia i la Via Augusta), i sobre els anomenats Trofeus de Pompeu, que Pompeu el Gran hi erigí per commemorar la seva victòria sobre Quint Sertori. També hi ha l'antiga torre dels burots i un cementiri militar francès d'època moderna.
Aquest coll és cèlebre per la batalla del coll de Panissars que hi va tenir lloc els dies 30 de setembre i 1 d'octubre del 1285, durant la Croada contra la Corona d'Aragó, relatada per Bernat Desclot a la seva crònica, en la qual l'exèrcit de Pere el Gran destruí el de Felip III de França.
Durant la Guerra de Jaume IV de Mallorca, les defenses contra l'invasor foren organitzades per Berenguer Galceran de Pinós, al qual es van unir Andreu I d'Illa i Canet i Felip Dalmau I de Rocabertí.
En el coll hi ha la fita transfronterera número 567, molt grossa, feta d'obra: es tracta d'una piràmide erigida el 1764, recentment restaurada. És una de les fites originals de després del Tractat dels Pirineus. A poc més de 500 metres cap a l'est, en el vessant sud-oriental del Fort de Bellaguarda, a 40 metres del reducte, hi ha la número 568, de la mateixa sèrie que l'anterior. Una mica més enllà hi ha encara la 569, ran del mur del cementiri de Bellaguarda, a 100 metres justos de l'anterior. Uns 200 metres més al nord-est, a prop del fortí avançat de Bellaguarda, al sud-est del camí cobert, hi ha la 570. Cent metres més enllà hi ha encara la 571. Encara, abans d'arribar al poble del Pertús es troben les fites 572 i 573, també en forma de piràmide, com totes les anteriors.

## Referències

* ↑ «Coll de Panissars». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Masanés, 2011.
* ↑ Juan Bautista Dameto, Vincente Mut, i Gerónimo Alemany, 1841.
* ↑ «Mojones de los Pirineos.com». info@mojonesdelospirineos.com. [Consulta: 5 agost 2016].

## Bibliografia

* Masanés, Cristina «Romans a l'Empordà». Sàpiens [Barcelona], núm. 99, 1-2011, p. 66-67. ISSN: 1695-2014.