OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Radu Voina

Radu Voina (nascut el 29 de juliol de 1950 a Sighişoara), és un exjugador d'handbol romanès, i actualment entrenador del mateix esport.

## Carrera esportiva
### Com a jugador

va competir als Jocs Olímpics de 1972, als Jocs Olímpics de 1976, i als Jocs Olímpics de 1980.
Als Jocs Olímpics de 1972 hi obtingué una medalla de bronze amb l'equip romanès. Hi va jugar quatre partits. Quatre anys més tard guanyà la medalla d'argent, també amb Romania. Hi jugà tots cinc partits, i va marcar cinc gols. El 1980, va guanyar la medalla d'or amb Romania, jugant quatre partits i marcant quatre gols.
També fou Campió del món amb Romania el 1974, a Berlín.

### Com a entrenador

Ha entrenat, entre d'altres, els equips ASL Robertsau, RC Strasbourg, Steaua i la selecció romanesa d'handbol. Entre febrer de 2009 i maig de 2010 fou també entrendador del CS Oltchim Râmnicu Vâlcea.
La temporada 2009–2010, va assolir de classificar el seu equip, el CS Oltchim Râmnicu Vâlcea per la final de la Women's EHF Champions League per primer cop en la història del club, tot i que desafortunadament perderen la final.
Al final de la temporada, Radu Voina decidí de no renovar el seu contracte amb el CS Oltchim Râmnicu Vâlcea, però va seguir al front de la selecció romanesa femenina.
El març de 2011, va substituir Anja Andersen a la banqueta dels CS Oltchim Râmnicu Vâlcea.
Els seus contractes tant amb la selecció romanesa femenina d'handbol com amb l'Oltchim expiraren el juny de 2012 i Voina va decidir de no renovar-los.

## Títols i guardons

El pavelló poliesportiu de Sighişoara duu el seu nom.
El 2009, fou guardonat pel president romanès Traian Băsescu amb l'orde "Meritul Sportiv" de segona classe.

## Referències

* ↑ http://www.ziare.com/radu-voina/oltchim/radu-voina-pleaca-de-la-oltchim-1019220
* ↑ «EXCLUSIV// Voina: "Încercăm să remediem din mers ce se mai poate"». [Consulta: 8 març 2011]. (romanès)
* ↑ «Radu Voina said “Goodbye” – Romania looking for a new NT head coach!». [Consulta: 5 juny 2012].
* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2013-01-20. [Consulta: 7 setembre 2012].(romanès)
* ↑ http://www.realitatea.net/basescu-a-decorat-47-de-fosti-handbalisi--glorii-ale-anilor-60-si-70_537167.html

## Enllaços externs

* Fitxa a sportpedia.com Arxivat 2010-12-18 a Wayback Machine. (romanès)
# Riu Sitnica

El riu Sitnica (ciríl·lic serbi: Ситница, en, Sitnicë/Sitnica) és un riu de 90 km de llarg a Kosovo. Desemboca al riu Ibar a Mitrovica, i és el riu més llarg que discorre completament per Kosovo.

## Curs

El riu Sitnica s'origina a l'estany de Sazlija, al nord de la ciutat de Ferizaj, i es diu inicialment riu Sazlija.
El Sitnica flueix generalment cap al nord, com a riu principal del Camp de Kosovo, als vessants occidentals de la muntanya de Žegovac (de la qual rep com a afluent per la dreta al riu Žegovska, al sud de Lipljan), passa al costat de les localitats de Muhadžer Talinovac, Muhadžer Babuš, Robovce (en la qual rep al riu Shtime com a afluent per l'esquerra), Topličane, Gracko, Mali Alaš i la ciutat de Lipljan. El riu continua cap al nord entre les localitats de Suvi Do, Skulanovo, Radevo i Batuse, on entra a la conca carbonífera de Kosovo (amb la mina principal de Dobri Do a la dreta del riu), a l'oest de la capital provincial de Pristina. Aquesta és una zona en la qual el Sitnica rep alguns dels seus més importants afluents: l'altament contaminat Gračanka i el Prištevka per la dreta, i el Drenica de la depressió del Drenica, per l'esquerra.
El riu passa a l'oest dels suburbis de Pristina de Kosovo Polje i Obilić i per la localitat de Plemetina, entre la muntanya de Čičavica a l'oest, i els vessants més septentrionals de la muntanya Kopaonik, a l'est. El Sitnica deixa la conca carbonífera com el riu més contaminat de la zona, especialment notori pels seus vessaments de fenols altament tòxics, que contaminen no sols el Sitnica, sinó també els rius Ibar i Morava Occidental aigües avall.
El Sitnica continua cap al nord-oest, al costat de les localitats de Prilužje, Mijalić, Reka (on rep el seu principal afluent, el Lab, per la dreta, a la regió de Dolent Kosovo), Pestovo (on rep un altre afluent per la dreta, el riu Slakovačka), les ciutats de Vučitrn, Senjak, Veliki Kičić i Dolent Kičiće, desembocant a l'Ibar com el seu afluent per la dreta a Mitrovica, amb un cabal mitjà de 9,5 m³/s.
A causa de la relativament petita inclinació de la seva conca de drenatge de 3.129 km² (altitud de 560 m en el seu naixement en Sazlija i de 499 m en la seva confluència amb l'Ibar), el Sitnica serpenteja molt. Molts meandres han estat tallats i dessecats, per la qual cosa una curiositat és el llarg pont de nou pilars de Vojnovića sobre el llit sec del riu, prop de Vučitrn.

## Referències

* ↑ publikacije.stat.gov.rs
* Mala Prosvetina Enciklopedija, Tercera edició (1985); Prosveta;
* Jovan Đ. Marković (1990): Enciklopedijski geografski leksikon Jugoslavije; Svjetlost-Sarajevo;
# Escativana

L'escativana és un terme utilitzat en les arts de l'enquadernació per referir-se a una tira de pergamí, de paper, de cartolina, de tela o de qualsevol altre material, plegada en dos longitudinalment, que se subjecta a la costura del llibre com si fos un bifoli i a la qual s'enganxa o cus un foli despariat sense pestanya. Serveix per a suplementar fulls solts a un volum enquadernat,
Les escativanes també s'utilitzen sovint per reforçar la unió de parts debilitades o despreses d'un llibre enquadernat, especialment de les tapes, però també dels fulls de guarda o d'un quadern sencer.

## Referències

* ↑ Arnall Juan, Ma. Josefa (María Josefa). El llibre manuscrit. 1. ed. Barcelona: Servei de Llengua Catalana de la Universitat de Barcelona, 2002, p. 96. ISBN 84-8338-316-0.
* ↑ Ostos Salcedo, Pilar.; Pardo, Mª Luisa; Rodríguez, Elena E. Vocabulario de codicología. Versión española, revisada y aumentada, del Vocabulaire de Codicologie de Denis Muzerelle. Madrid: Arco/Libros, 1997, p. 99 (Instrumenta Bibliologica). ISBN 84-7635-267-0.
* ↑ Biblioteca Nacional de Colombia «Refuerzos con cartivanas». Conservamos: Guía técnica de preservación en bibliotecas, 10, 2016. ISSN: 2222-7532.
# Avi del Barça

L'Avi del Barça o l'Avi Barça és un personatge creat pel dibuixant Valentí Castanys que representava de manera personificada el Futbol Club Barcelona. L'Avi del Barça va fer la seva primera aparició el 29 d'octubre de 1924 a la revista Xut!. En homenatge a aquesta figura, se'n col·locà una escultura al recinte de La Masia, al costat del Camp Nou, obra de Josep Viladomat.

## La personificació de l'Avi del Barça

Al trofeu Joan Gamper de l'any 1984, que es va jugar contra el Boca Juniors i el FC Bayern de Múnic al Camp Nou, un seguidor del Barça anomenat Joan Casals va decidir disfressar-se de l'Avi del Barça. La caracterització va agradar tant que va continuar amb aquesta tradició. Joan Casals era soci de la Penya Blaugrana de Guardiola de Berguedà, on vivia i hi tenia un restaurant (El racó de l'avi).
L'any 1992, quan el Barça va aconseguir la seva primera Copa d'Europa a Wembley, Casals va prometre que s'afaitaria la barba en cas que els blau-granes aconseguissin un segon trofeu. El 10 de juny de 2006, tres setmanes després que el Futbol Club Barcelona guanyes la Lliga de Campions a l'Arsenal Football Club a París, Joan Casals va complir la seva promesa.
Joan Casals, tal com tradicionalment s'ha caracteritzat a l'Avi del Barça, vesteix amb samarretes del Barça de la dècada dels anys 60 i 70 i uns pantalons també antics. També porta sempre la tradicional barretina i una bandera del Barça.
Casals va ser criticat pel president del Casal de l'Avi Barça (un local d'esbarjo per a socis jubilats que gestiona el club) al considerar que «usurpava» la figura creada per Valentí Castanys. Casals es defensà argumentant que ell no pretén usurpar res i que personifica l'Avi del Barça sense cap afany de lucre.
Joan Casals va morir el febrer de 2024.

## Referències

* ↑ Sport. «El president del Casal de L'Avi Barça diu que Joan Casals usurpa el mític personatge» (en castellà), 28-11-2008. [Consulta: 1r maig 2010].
* ↑ esport3. «Mor l'Avi del Barça, Joan Casals, símbol del barcelonisme», 14-02-2024. [Consulta: 16 febrer 2024].

## Vegeu també

* Gegants del Nou Camp

## Enllaços externs

* Col·lecció de pins i insígnies de l'Avi Barça
# Aeroport Internacional Mundo Maya

L'Aeroport Internacional Mundo Maya (codi IATA: FRS, codi OACI: MGMM), abans Aeroport Internacional de Flores tal com indica el seu codi IATA, és un aeroport internacional guatemalenc situat al suburbi de Santa Elena, a la ciutat de Flores. Dona servei al trànsit aeri nacional i internacional de les àrees de Flores, Santa Elena de la Cruz i San Benito, així com als jaciments maies de Tikal o Yaxhá i destinacions com Ciutat de Guatemala i Belize.

## Referències

* ↑ «Primer avión tipo Boeing vuela a Petén» (en castellà), 14-08-2015. [Consulta: 17 novembre 2024].
* ↑ López, Isaí. «TAG lanza promoción y crea demanda en vuelos de Tuxtla-Guatemala» (en castellà). [Consulta: 17 novembre 2024].
* ↑ Osorio, Jessica. «Aeropuerto Mundo Maya en Petén tramita certificación» (en castellà). [Consulta: 17 novembre 2024].
* ↑ «Estadísticas Aeropuerto Mundo Maya» (en castellà). [Consulta: 17 novembre 2024].
* ↑ «Algunos datos de la aviación en Petén» (en castellà), 12-08-2017. [Consulta: 17 novembre 2024].
# Mircea Grabovschi

Mircea Grabovschi (Sighișoara, 22 de desembre de 1952 - 23 de juliol de 2024) va ser un jugador d'handbol romanès que jugava al Dinamo de Bucarest.
Va guanyar la medalla d'or al Campionat del món de 1974, i la medalla d'argent als Jocs Olímpics de 1976, com a part de l'equip de Romania. En aquesta darrera competició hi jugà tots els cinc partits i hi marcà 18 gols. Amb la selecció de Romania va jugar 199 partits, en els quals marcà 544 gols.
Un cop retirat. va ser un actiu jugador de bridge. El 2009 fou guardonat amb el premi Cetățean de onoare («Ciutadà d'Honor») de la seva ciutat natal, Sighișoara.

## Referències

* ↑ Focșăneanu, Iulian. «Fostul campion mondial Mircea Grabovschi a murit la vârsta de 71 de ani: "O pierdere dureroasă pentru handbalul mondial!"» (en romanès), 23-07-2024. [Consulta: 1r agost 2024].
* ↑ http://www.frh.ro/anexe/palmares%20international%20jucatoare.htm Arxivat 2012-03-06 a Wayback Machine.
* ↑ (romanès) Clasament ATOMIC Miercuri 18 Octombrie 2006 - Etapa 24
* ↑ http://www.sighisoara.org.ro/ro/cetateni-de-onoare Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Fitxa a databaseolympics.com
* Fitxa a la World Bridge Federation
# Edifici Cantó d'en Barberà

L'Edifici Cantó d'en Barberà és una obra gòtica de Tarragona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

És un edifici de dos pisos d'alçada amb planta baixa.
Té finestres amb llindes dins arcs conopials, molt erosionades.
Per la proximitat i situació podia formar part de la Casa de l'Abat.
Aquest edifici surt documentat a molts registres del segle XVI com l'antiquíssim For d'Albanell.

## Referències

* 1 2 3 4 «Edifici Cantó d'en Barberà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 24 agost 2021].
# Escatole

L'escatole, o 3-metil-1H-indole, és un compost orgànic blanc cristal·lí lleugerament tòxic que pertany a la família dels indoles. Es presenta de manera natural a la femta (es produeix a partir del triptòfan en el tracte digestiu dels mamífers) i en el quitrà d'hulla i té un fort olor fecal. En concentració baixa té una olor floral i es troba en diverses flors i olis essencials. Es fa servir com fragància i fixador de perfums en molts perfums. El seu nom deriva de l'arrel grega skato- que significa "femta". L'escatol va ser descobert l'any 1877 pel metge alemany Ludwig Brieger (1849–1919). L'escatol també es fa servir en les forces armades dels Estats Units com malodorant.

## Referències

* ↑ See: Brieger, Ludwig (1877) "Ueber die flüchtigen Bestandtheile der menschlichen Excremente" ("On the volatile components of human excrement"), Berichte der deutschen chemischen Gesellschaft, 10 : 1027–1032. Reprinted in: Brieger, Ludwig (1878) "Ueber die flüchtigen Bestandtheile der menschlichen Excremente", Journal für Praktische Chemie, 17 : 124–138. Vegeu també: Brieger, Ludwig (1879) "Ueber Skatol" (On skatole), Berichte der deutschen chemischen Gesellschaft, 12 : 1985–1988. Brieger named skatole in Brieger (1877), page 1028:Original : Ich habe mich zuerst mit der Untersuchung der flüchtigen Bestandtheile der Excremente aus sauerer Lösung beschäftigt. Es wurden dabei die flüchtigen Fettsäuren: Essigsäure, normale und Isobuttersäure, sowie die aromatischen Substanzen: Phenol, Indol und eine neue dem Indol verwandte Substanz, die ich Skatol nennen werde, erhalten.Translation : I was occupied initially with the investigation of the volitile components of excrement in acidic solution. One obtained thereby volitile fatty acids; acetic acid; normal and isobutyric acid; as well as the aromatic substances: phenol, indole and a new substance which is related to indole and which I will name "skatole".; Brieger (1877), page 1030: Das Skatol ... (von το σχατος = faeces) ... (Skatole ... (from το σχατος = feces) ....)
* ↑ «U.S. Patent 6,386,113». Arxivat de l'original el 2018-01-04. [Consulta: 3 gener 2018].

## Enllaços externs

* What's that smell?
# Avinguda de Joan XXIII

L'avinguda de Joan XXIII és una via urbana de València situada entre l'avinguda del Dr. Peset Aleixandre pel sud i l'avinguda dels Germans Machado (que forma part de la Ronda Nord de València o CV-30) pel nord.
El seu traçat és paral·lel al Camí de Montcada, i està situada a l'est del nucli antic del barri de Benicalap. Comunica el barri de Tormos (al districte de La Saïdia) al sud amb la part nord del barri de Benicalap (al districte homònim). Fins a arribar al carrer de Pedro Cabanes fa també de límit entre Benicalap a l'oest i Torrefiel (districte de Rascanya) a l'est.

## Nom

L'avinguda està dedicada al Papa Joan XXIII, de nacionalitat italiana i de nom Angelo Giuseppe Roncalli, que va ser Papa de l'Església Catòlica entre els anys 1958 i 1963. Sovint és recordat amb el sobrenom d'El Papa Bo (Il Papa Buono en italià) i va buscar la manera d'obrir l'Església als temps moderns.

## Història

Durant les últimes dècades del segle XX va ser solament un carrer que naixia a la Ronda de Trànsits (concretament a l'avinguda del Dr. Peset Aleixandre) i feia de límit entre els barris de Benicalap i Torrefiel, però durant la dècada dels anys 90 va ser ampliat fins a la nova ronda que s'estava construint al nord de la ciutat.
Fins que l'avinguda dels Germans Machado no va ser connectada a l'autovia CV-30 durant la primera dècada del segle xxi, l'avinguda Joan XXIII era una de les poques connexions que comunicava la nova Ronda Nord de València amb la vella Ronda de Trànsits.
L'entorn de l'avinguda és d'ús principalment residencial i es pot diferenciar fàcilment entre la zona sud amb edificis de la segona meitat del segle XX i la zona nord amb edificis de nova construcció. Disposa d'un centre de salut de recent construcció anomenat de Benicalap Sud a mig camí entre ambdues zones.

## Referències

* 1 2 Avinguda Joan XXIII a callejero.net
* ↑ La Valencia desaparecida, amb fotos
* ↑ El nuevo centro de salud de Benicalap no atiende a los 1.500 vecinos que lo rodean, Levante-EMV, 14 de juny de 2011
Geografia urbana de la ciutat de València :
# Edifici Catasús

L'Edifici Catasús està situat al carrer de Johann Sebastian Bach, 7-7 bis del barri de Sant Gervasi - la Bonanova de Barcelona, prop de l'església de Sant Gregori Taumaturg, catalogat com a bé cultural d'interès local.

## Història

El promotor va ser Francisco Catasús. Va ser projectat pels arquitectes Josep Antoni Coderch i Manuel Valls i Vergés, va ser construït entre 1958 i 1961, i va guanyar el premi ARQUIN-FAD del 1960.

## Descripció

Es tracta d'un edifici aïllat de planta baixa, cinc pisos i una terrassa superior. La façana, amb balcons triangulars petits en disposició de tribuna, combina l'ús de maons a vista i metall en tota l'extensió. Destaca la magnitud de l'ús de persianes blanques de llibret a quasi tota la façana, que dona lleugeresa i ritme a la façana, essent una clara voluntat d'apropament a l'arquitectura vernacle però amb materials absolutament contemporanis. La planta baixa (destinada a usos comercials), combina l'ús de grans extensions de vidre i marcs de fusta en línies molt rectilínies, dinàmica que segueix tota la façana.
La façana posterior, de forma similar a la principal, dona a una zona enjardinada compartida amb d'altres edificis dels carrers de J.S. Bach, de Valero i de Modolell. També cal destacar la planta dels habitatges, la seva disposició i espais de circulació, de concepció purament racionalista.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Edifici Catasús». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ de Oleza i Roncal, Jaume. Arquitectura a Sant Gervasi, Sarrià i Vallvidrera. Passejades pel patrimoni arquitectònic. Barcelona: Premsa Local El Jardí SCCL, 2023, p. 73. ISBN 978-84-09-55644-1.
* ↑ «El carrer Johann Sebastian Bach». Pla de Barcelona (blog), 14-12-2013.

## Enllaços externs

* «Edifici Catasús». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* «Guia temàtica Biblioteca ETSAB: Bloc residencial d'habitatges de J.A. Coderch». UPCommons.
# Avortament a l'Uruguai

Actualment l'avortament a l'Uruguai és completament il·legal. La pena per a una dona que realitza un avortament és de tres a nou mesos de presó i la pena per a un metge o una altra persona que realitza el procediment és de 6 a 24 mesos de presó. Un jutge pot atenuar la condemna de la dona en diferents circumstàncies, que inclouen problemes econòmics, risc per a la salut de la dona, violació o honor familiar.
L'11 de novembre de 2008, el Senat de l'Uruguai va votar 17 a 13 per aprovar un projecte de llei que va legalitzar l'avortament a l'Uruguai. Aquest projecte però va ser vetat pel llavors president Tabaré Vázquez el 14 de novembre del mateix any.

## Referències

* ↑ «Uruguayan Ministers, Public Figures Join Internet Campaign To Legalize Abortion» (en anglès). Arxivat de l'original el 2008-12-27. [Consulta: 2009].
* ↑ «Abortion in Uruguay - Law in force» (en anglès). Arxivat de l'original el 2009-01-02. [Consulta: 2009].
* ↑ «Al Jazeera English - Americas - Senate 'ends' Uruguay abortion ban» (en anglès). [Consulta: 2009].
* ↑ «BBC NEWS» (en anglès). [Consulta: 2009].
# Energia potencial elèctrica

L'energia potencial elèctrica o energia potencial electroestàtica és una energia potencial (mesurada en joules en el SI) que resulta de les forces de Coulomb conservatives i que està associada amb la configuració d'un conjunt particular de càrregues puntuals dins d'un sistema definit. Un cos pot tenir energia potencial elèctrica per virtut de dos elements clau: la seva pròpia càrrega elèctrica i la seva posició relativa respecte d'altres cossos carregats elèctricament.
El terme energia potencial elèctrica s'utilitza per descriure l'energia potencial en sistemes amb camps elèctrics variants en el temps, mentre que el terme energia potencial electroestàtica s'utilitza per descriure l'energia potencial en sistemes amb camps elèctrics invariants en el temps.
# Aeroport Internacional President Obiang Nguema

L'Aeroport Internacional President Obiang Nguema (codi IATA: GEM, codi OACI: FGMY), és un aeroport situat a uns 1,5 km al sud-oest de la localitat de Mengomeyén, també conegut com a Mongomeyen, a la província continental de Wele-Nzas, Guinea Equatorial. L'aeroport porta el nom del president del país, Teodoro Obiang Nguema Mbasogo, que ha estat president de Guinea Equatorial des de 1979.
L'aeroport és l'últim aeroport que es construirà a Guinea Equatorial i és el cinquè aeroport internacional que serveix a Guinea Equatorial, i està dissenyat per connectar zones geogràficament aïllades de la nació com Annobón i Corisco als principals centres de població.

## Construcció

El nou aeroport va trigar 72 mesos a completar-se i va ser finançat totalment pel Govern de Guinea Equatorial, i costà més de 190 milions de francs CFA. És una de les moltes iniciatives recents del govern destinats a promoure el desenvolupament econòmic i d'infraestructura a tota la regió.

## Inauguració

L'aeroport va ser inaugurat el Dia de la Independència de Guinea Equatorial, 12 d'octubre de 2012. La inauguració va ser presidida pel President Obiang Nguema Mbasogo i la seva dona Constancia Mangue, amb la presència del President de la República de São Tomé i Príncipe, Manuel Pinto da Costa, convidat d'honor de les celebracions de la independència. Durant la inauguració el ministre d'Aviació Civil Fausto Abeso Fuma va afirmar que el nou aeroport era el millor equipat, no sols de Guinea Equatorial, sinó d'Àfrica Central.

## Instal·lacions

L'aeroport està a una altitud de 660 m, amb la seva pista d'aterratge més llarga de 3.000 metres. La pista pot gestionar avions de classe Boeing 747-400. Compta amb tres bucles de gir, una esplanada d'estacionament de més de cent mil metres quadrats, un camí d'accés, subministrament d'aigua potable, seguretat contra incendis, equips de navegació de nova generació, etc.

## Vegeu també

* Llista d'aeroports de Guinea Equatorial

## Referències

* ↑ «Airline and Airport Code Search». IATA. [Consulta: 9 novembre 2015].
* ↑ «Inauguration of the new airport of Mongomeyen». Arxivat de l'original el 14 de maig 2021. [Consulta: 31 desembre 2014].
* ↑ «Equatorial Guinea Marks National Day With Inauguration Of 5Th International Airport». [Consulta: 31 desembre 2014].
* ↑ http://www.ch-aviation.com/portal/airports/MGY
# Edifici Ciències (UdG)

L'Edifici Ciències o Facultat de Ciències Experimentals és un edifici de Girona que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És un dels edificis del Campus de Montilivi de la Universitat de Girona.

## Descripció

Facultat que integra, entre d'altres, els graus de física, química, ciències ambientals i biologia de la Universitat de Girona, situada al Campus de Montilivi. El projecte constructiu pretenia donar prioritat al programa i a l'estructura que suporta l'edifici, tot promovent una simplicitat en els espais i sistemes constructius.
L'edifici està format per tres blocs lineals paral·lels a les corbes de nivell i que formen un pati interior que manté el pendent del terreny i que, a més, comunica visualment amb el bosc proper. El pendent del terreny s'endinsa en l'aula magna i en el vestíbul, generant una vinculació entre l'interior i l'exterior. Per a la construcció de l'immoble s'utilitzaren diversos elements que permeten visualitzar cadascuna de les seves parts funcionals. Així, a l'interior s'empraren murs de maó foradat pintat; a l'exterior, el volum de les aules forma un sòcol de dues plantes de formigó vist; les entrades a les aules constitueixen un altre cos fet de pissarra negra; de la mateixa manera, el nucli de comunicació entre l'aulari i els laboratoris també té un aplacat de pissarra negra, com el passadís d'aules interior.

## Referències

* 1 2 «Facultat de Ciències Experimentals». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 26 maig 2020].