OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Obelisc inacabat d'Assuan

L'obelisc inacabat és un obelisc inacabat que es troba a la regió nord de les pedreres de pedra de l'antic Egipte a Assuan, Egipte. Va ser estudiat en detall per Reginald Engelbach el 1922.
L'obelisc i la pedrera on es troba van ser inscrits a la Llista del Patrimoni Mundial de la UNESCO l'any 1979 juntament amb altres exemples de l'arquitectura de l'Alt Egipte, com a part dels "Monuments nubis d'Abu Simbel a Philae" (tot i que el lloc de la pedrera no era ni nubi, ni entre Abu Simbel i Philae).

## Història

La seva creació va ser possiblement ordenada per Hatshepsut (1508–1458 aC), possiblement per complementar el que més tard seria conegut com l'Obelisc del Laterà (que originalment es trobava a Karnak, i més tard es va portar al Palau del Laterà a Roma). L'obelisc inacabat és gairebé un terç més gran que qualsevol obelisc egipci que s'hagi erigit mai. Si hagués acabat, hauria mesurat uns 41.75 metres (137.0 ft) i hauria pesat prop de 1090 tones.
Els creadors de l'obelisc van començar a tallar-lo directament a la roca, però van aparèixer esquerdes al granit i el projecte va ser abandonat. La part inferior de l'obelisc encara està enganxada a la roca del llit.
A més de l'obelisc inacabat, l'any 2005 es va descobrir una base d'obelisc inacabada i parcialment treballada a les pedreres d'Assuan. També es van descobrir algunes talles rupestres i restes que poden correspondre al jaciment on es van treballar la majoria dels famosos obeliscs. Totes aquestes pedreres d'Assuan i els objectes inacabats són un museu a l'aire lliure i estan protegits oficialment pel govern egipci com a jaciment arqueològic.

## Referències

* ↑ Reginald Engelbach, 1922, The Aswân Obelisk, with some remarks on ancient engineering
* ↑ «Nubian Monuments from Abu Simbel to Philae». UNESCO World Heritage Centre. United Nations Educational, Scientific, and Cultural Organization. [Consulta: 7 setembre 2021].
* ↑ Jaco, Michael. Awakening of a Warrior: Past Lives of a Navy SEAL Remembered (en anglès). CCC Publishing, 2023-10-01, p. 143. ISBN 978-1-888729-92-4.
* ↑ Reginald Engelbach, 1922, The Aswân Obelisk, with some remarks on ancient engineering
* ↑ Bard, Kathryn. Encyclopedia of the Archaeology of Ancient Egypt. Routledge, 1999, p. 587. ISBN 978-0-415-18589-9.
* ↑ «The Unfinished Obelisk» (en anglès). egymonuments.gov.eg. [Consulta: 1r abril 2024].
* ↑ «QuarryScapes». www.quarryscapes.no. [Consulta: 26 febrer 2018].
# Calenda (ball)

La calenda és un ball afrocaribeny i art marcial amb aportacions africanes molt marcades, popular a les illes de Martinica i de Trinitat, però també a Jamaica i a Haití.
Va tindre una gran acceptació a Cuba i Santo Domingo fins ben entrat el segle xviii.
La confusió lingüística en l'àrea del Carib ha batejat aquest ritme de formes diverses: cálida, caringa, chica, fandango, etc.

## Referències

* ↑ Cort i Vives, Aleix: Diccionari del Ball. Edicions 62, Col·lecció El Cangur/Diccionaris, núm. 278. Barcelona, juliol del 1999. ISBN 84-297-4572-6, plana 30.

## Vegeu també

* Capoeira

## Enllaços externs

* Àmplia informació sobre aquest ball. (anglès)
# Ànec raja

L'Ànec raja (Tadorna radjah) és un ocell aquàtic de la família dels anàtids (Anatidae). Situat al gènere Tadorna, les seves diferències morfològiques i els resultats obtinguts en l'estudi de la seqüència del citocrom b de l'ADNmt (Sraml et al. 1996) van fer pensar que calia replantejar-se la seva classificació. Alguns autors recentment l'han ubicat al gènere monotípic Radjah (Reichenbach, 1852).

## Morfologia

* Fa 51 -61 cm de llargària. Aspecte d'oca, sense dimorfisme sexual aparent.
* Cap, coll i pit blancs, amb el dors i la cua negres, a més d'un distintiu collaret.
* Bec i potes color rosa.

## Hàbitat i distribució

Principalment aigües salobres, boscos de manglars i pantans costaners, però se'l pot trobar també en aiguamolls d'aigua dolça, llacunes i estanys terra endins durant l'estació humida, a les Moluques, Nova Guinea i illes properes i part d'Austràlia, principalment la costa tropical del nord, des del centre fins al nord de Queensland, Territori del Nord i Austràlia Occidental.
Utilitzat com ocell ornamental a l'Europa occidental, es poden albirar exemplars fugits del captiveri.

## Comportament

Forma parelles de llarga durada i es poden observar en parells solitaris o petites bandades. Durant la temporada de pluges els mascles generalment es tornen molt irritables, i s'han observat atacs entre membres de la mateixa espècie.

## Alimentació

Principalment mengen mol·luscs, insectes, tiges de joncs i algues.

## Reproducció

Durant els mesos de gener i febrer les parelles cerquen un lloc on criar. Nien a prop de la seva font d'aliment, sovint en forats als arbres. No aporten materials per fer el niu a excepció d'algunes plomes pròpies. Ponen entre maig i juny, depenent de la duració de l'estació humida, 6 – 12 ous que coven durant uns 30 dies.

## Llista de subespècies

Se n'han descrit dues subespècies:
* Tadorna radjah radjah (Lesson) 1828. Moluques i Nova Guinea.
* Tadorna radjah rufitergum Hartert 1905. Nord d'Austràlia.

## Referències

* ↑ Sraml, M.; Christidis, L.; Easteal, S.; Horn, P. & Collet, C. (1996): Molecular Relationships Within Australasian Waterfowl (Anseriformes). Australian Journal of Zoology 44(1): 47-58. doi:10.1071/ZO9960047 (HTML resum)
* ↑ Ducks, Geese, and Swans. Oxford University Press. p. 420. ISBN 0 19 861008 4. Google Llibres
# Michael Brown (motociclista)

Michael Brown (Scarborough, 20 de febrer de 1987) és un antic pilot de trial anglès. L'any 2007 va guanyar el Campionat del Món de trial júnior i el 2008 el Campionat d'Europa de trial amb la motocicleta italiana Beta. Durant anys formà part de l'equip oficial de l'empresa catalana Gas Gas, amb la qual va guanyar el Campionat britànic el 2013.

## Palmarès

| Any | Motocicleta | C. del Món outdoor | C. del Món indoor | C. britànic | Altres |
| 2005 | Beta | - | - | 9è | |
| 2006 | Beta | - | - | 5è | |
| 2007 | Beta | 23è | - | 3r | C. del Món júnior |
| 2008 | Beta | 9è | - | 2n | C. d'Europa |
| 2009 | Sherco | 10è | 6è | 2n | C. d'Alemanya indoor |
| 2010 | Sherco | 8è | 11è | 2n | C. d'Alemanya indoor |
| 2011 | Gas Gas | 6è | 8è | 2n | C. d'Alemanya indoor |
| 2012 | Gas Gas | 9è | 7è | 2n | |
| 2013 | Gas Gas | 11è | 12è | 1r | |
| 2014 | Gas Gas | 11è | - | 2n | |
| 2015 | Gas Gas | 21è | - | 9è | |
| 2016 | Gas Gas | - | - | 5è | |
| 2017 | Gas Gas | - | - | 3r | |
| Total títols | Total títols | 0 | 0 | 1 | 5 |
* ↑ Al total de títols s'hi compten tots els campionats estatals o internacionals guanyats

## Referències

* ↑ «The rider... Brown Michael» (en anglès). trialonline.org. [Consulta: 11 febrer 2023].
* ↑ «Great Britain» (en anglès). trialonline.org. [Consulta: 12 gener 2023].

## Enllaços externs

* Michael Brown - Lloc web oficial (anglès)
* Palmarès de Michael Brown al Campionat Júnior (anglès) PDF
* Palmarès de Michael Brown al Campionat del món (anglès) PDF
Campions britànics de trial :
1950 - Alves
1951 - Nicholson
1952 - Nicholson
1953 - Smith
1954 - Smith
1955 - Jackson
1956 - Brittain
1957 - Brittain
1958 - Jackson
1959 - Miller
1960 - Miller
1961 - Miller
1962 - Miller
1963 - Miller
1964 - Miller
1965 - Miller
1966 - Miller
1967 - Miller
1968 - Miller
1969 - Miller
1970 - Farley
1971 - Farley
1972 - Rathmell
1973 - M. Lampkin
1974 - Rathmell
1975 - Rathmell
1976 - Rathmell
1977 - Shepherd
1978 - M. Lampkin
1979 - Rathmell
1980 - M. Lampkin
1981 - Rathmell
1982 - Vesterinen
1983 - Saunders
1984 - Saunders
1985 - Saunders
1986 - Saunders
1987 - Saunders
1988 - Saunders
1989 - Saunders
1990 - Saunders
1991 - Saunders
1992 - Saunders
1993 - Colley
1994 - D. Lampkin
1995 - Colley
1996 - D. Lampkin
1997 - D. Lampkin
1998 - D. Lampkin
1999 - D. Lampkin
2000 - D. Lampkin
2001
2002 - D. Lampkin
2003 - Jarvis
2004 - Colley
2005 - Jarvis
2006 - Jarvis
2007 - Jarvis
2008 - Jarvis
2009 - Dabill
2010 - Dabill
2011 - Dabill
2012 - Dabill
2013 - Brown
2014 - Dabill
2015 - Dabill
2016 - Dabill
2017 - Price
2018 - Dabill
2019 - Price
2020 - Roberts
2021 - Martyn
2022 - Martyn
2023 - Peace :
Campions d'Europa de trial :
1992 - Pons
1993 - Lampkin
1994 - Benítez
1995 - Justribó
1996 - Reyes
1997 - Catllà
1998 - Pascuet
1999 - Alcaraz
2000 - Raga
2001 - Manzano
2002 - Fajardo
2003 - Bou
2004 - Błażusiak
2005 - Morris
2006 - Dabill
2007 - Gibert
2008 - Brown
2009 - Gubian
2010 - Wigg
2011 - Challoner
2012 - Grattarola
2013 - Karlsson
2014 - Kadlec
2015 - Tournour
2016 - Gelabert
2017 - Farré
2018 - Grattarola
2019 - Marcelli
2020
2021 - Haga
2022 - Hemingway
2023 - Gunvaldsen :
# Obelisco dos Cantóns

L'obelisc dos Cantóns, conegut popularment com a Obelisco, és un monument de la ciutat de la Corunya, situat al carrer Cantón Grande. Es va construir l'any 1895 en memòria d'Aureliano Linares Rivas, diputat, senador i ministre compostel·là durant la regència de Maria Cristina.
La denominació d'obelisc que se li va donar és inexacta, ja que el monument és en realitat una columna commemorativa.

## Història

El 1893, l'ajuntament corunyès va crear un comitè ad hoc, que va decidir que el monument no fos només un homenatge a Linares Rivas, sinó que també tingués utilitat pública, amb un rellotge i aparells meteorològics.
El monument fou projectat pel mestre d'obres Gabriel Vitini Alonso, i la cimentació per l'arquitecte municipal Antonio de Mesa. Això es degué que la cimentació fou pagada per l'ajuntament, mentre que el monument en si es va construir gràcies a la recaptació obtinguda per subscripció popular, i els mestres d'obra eren els que projectaven la majoria d'obres privades de l'època, professió que més tard va passar a l'aparellador i més tard a l'arquitecte tècnic o enginyer d'edificació. El monument el va fer el constructor José Escudero, que va cobrar 1.995 pessetes.
L'alcalde Alfonso Molina va decidir el 1952 augmentar l'alçada de l'estructura, ja que els edificis de la zona havien augmentat en alçària i desmereixien el monument.
A la base de l'obelisc, estan gravats en plaques de bronze les dades geogràfiques i climàtiques extremes de la ciutat.

## Referències

* ↑ Baròmetres amb història
* ↑ L'Obelisco fa 115 anys i recupera el seu pla d'obra. La Voz de Galicia.
# Casa-fàbrica Cauhé

La casa-fàbrica Cauhé era un conjunt d'edificis situats al carrer de l'Aurora, 6 i de l'Hospital, 121 i 125 del Raval de Barcelona, avui desapareguts.

## Història

El 1822, la botiguera Maria Caué (o Cauhé) va demanar permís per a remuntar dos pisos i reformar la façana de l'edifici núm. 7 (121 modern) del carrer de l'Hospital, segons el projecte del mestre de cases Andreu Pedrerol. El juny del 1832, el taverner Jeroni Cauhé i Batlle va demanar permís per a remuntar un quart pis i reformar la façana de la casa núm. 9 (125 modern), segons el projecte del mestre de cases Miquel Bosch i Camps. El juliol del mateix any, Cauhé va presentar una sol·licitud per a remuntar la seva casa fins a l'alçada màxima permesa (93 pams), però aquest cop sota la direcció del mestre d'obres Antoni Valls i Galí.
L'abril del 1840, Jeroni Cauhé va presentar una sol·licitud per a edificar una casa-fàbrica de planta baixa i quatre pisos a la cantonada dels carrers de Sant Jeroni i de l'Aurora, segons el projecte del mateix autor: «D. Gerónimo Cauhé y Batlle, [...] posee tres solares del terreno que fue huerto del Hospital G[enera]l de esta ciudad, que miran á las calles de S. Gerónimo y de la Aurora, [...] en las cuales desea edificar construyendo las fachadas con arreglo al perfil que acompaña [...]». El 1845, el mateix Valls i Galí es va encarregar de completar el quart pis a la banda del carrer de l'Aurora i de compartimentar l'edifici en habitatges.
En aquest indret hi hagué la tintoreria de Narcís Rosés, que va patir un incendi el 5 de juny del 1884.
El 1905, Joan Buxeres i Bultó, besnet de Jeroni Cahué, va fer enderrocar els edificis del carrer de l'Hospital per a construir-hi un nou edifici d'habitatges, a més d'un magatzem de planta baixa en substitució de l'antiga «quadra» (vegeu Casa Buxeres).

## Referències

* ↑ «Carrer Aurora 6/Carrer Sant Jeroni 5». Carta Arqueològica de Barcelona. Servei d'Arqueologia de Barcelona.
* ↑ Anuario-Riera, 1899, p. 501.
* ↑ «Maria Caué. Hospital, 7. Edificar dos pisos més, modificar finestres en balcons i engrandir portes a la planta baixa». C.XIV Obreria C-85. AHCB, 20-12-1822.
* ↑ «Geronimo Cauhé. Hospital 9. Aixecar un quart pis a la casa, transformar una finestra en un balcó, crear una finestra al tercer pis i tapiar una finestra». C.XIV Obreria C-111/1832-47. AHCB, 13-06-1832.
* ↑ «Geronimo Cauhé. Hospital 9. Construir la casa amb tota l'alçada que sigui possible». C.XIV Obreria, C-111/1832-66. AHCB, 09-07-1832.
* ↑ AHCB, C.XIV Obreria C-134, 8-4-1840.
* ↑ AMCB, Q127 Foment 109/1845.
* ↑ «Cuaderno de casas rehedificadas desde 1803 inclusive en adelante». Cadastre I-36, f. 329, 1846.
* ↑ «Carrer Aurora 6 / Carrer Sant Jeroni 5». Carta Arqueològica de Barcelona. Servei d'Arqueologia de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS).
* ↑ Anuario del comercio, de la industria, de la magistratura y de la administración, 1887, p. 824.
* ↑ El Diluvio. Diario político de avisos, noticias y decretos (edición mañana), 11-06-1884, p. 4836.
* ↑ «Árbol de ascendientes: Juan Buxeres Bultó» (en castellà).
# Callopanchax

Callopanchax és un gènere de peixos de la família Aplocheilidae i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Taxonomia

* Callopanchax huwaldi (Berkenkamp & Etzel, 1980)
* Callopanchax monroviae (Roloff & Ladiges, 1972)
* Callopanchax occidentalis (Clausen, 1966)
* Callopanchax toddi (Clausen, 1966)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)

## Bibliografia

* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Myers G. S. 1933. The genera of Indo-Malayan and African cyprinodont fishes related to Panchax and Nothobranchius. Copeia 1933 (núm. 4). 180-185.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Ànec torrenter

L'ànec torrenter (Merganetta armata) és una espècie d'ocell de la família dels anàtids (Anatidae) que habita turbulents corrents fluvials de muntanya des de Colòmbia, nord-oest de Veneçuela, a través del nord i centre de l'Equador, el Perú, Bolívia i Argentina i Xile, cap al sud, fins a la Terra del Foc. És l'única espècie del gènere Merganetta.
# Obenburger Schleusengraben

L'Obenburger Schleusengraben és un wettern a Moorburg a l'estat d'Hamburg a Alemanya. La seva forma irregular fa presumir que es tracta d'un priel. El seu nom significa “rec de la resclosa superior del burg”.
Era un dels dos recs que desguassaven Moorburg en col·lectar l'aigua dels wetterns vers la resclosa de desguàs a l'Alte Süderelbe i finalment a l'Elba. El 1928, l'Alte Süderelbe, un braç de l'Elba, va ensorrar-se de tal manera que a molts indrets el seu llit era superior al nivell dels recs de desguàs a l'interior dels dics. Els pagesos van decidir, amb l'ajuda de l'ajuntament d'Hamburg, de construir una estació de bombatge.

## Referències

* ↑ Stadtatlas-Großraum Hamburg, Hamburg, Editorial PAS Verlags GmbH, 2009, pàgina 60, ISBN 978-3-934272-92-7
* ↑ Alfred Aust, Rund um die Moorburg, ein Heimatbuch, Moorburg, Editorial Alfred Aust, 1930
# Casa-fàbrica Faura

La casa-fàbrica Faura és un conjunt d'edificis situats als carrers de Sant Pere més Alt, 57 i de Trafalgar, 48, dels quals el segon està catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C).

## Història

Segons la Guía de forasteros en Barcelona del 1842, Antoni Faura i Aranyó tenia una fàbrica de teixits de cotó al carrer de Sant Pere més Alt, 68 (actual 57), que a les «Estadístiques» del 1850, tenia 26 telers compostos i 51 treballadors. El 1863 s'anunciava així: «Alta de San Pedro, 57. D. Antonio Faura. Fábrica de tejidos de algodon. Especialidad en cuties de todas clases, anchos y precios. Espediciones á todas partes.»
El 1871, Faura va encarregar al mestre d'obres Antoni Valls i Galí el projecte d'un nou edifici al carrer de Trafalgar.

## Vegeu també

* Casa-fàbrica Subirà-Obiols
* Vapor de la Llana

## Referències

* 1 2 «Casa Antoni Faura». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ Guía de forasteros en Barcelona, 2ª parte, 1842, p. 55.
* ↑ Guia general de Barcelona, 1849, p. 383.
* ↑ El Consultor. Nueva guía de Barcelona, 1857, p. 159, 316.
* ↑ El Consultor. Nueva guía de Barcelona, 1863, p. 140, 224.
* 1 2 Artigues i Vidal i Mas i Palahí, 2019.
* ↑ Anuario del comercio, de la industria y de las profesiones; de la magistratura y de la administracion, 1863, p. 148, 348, 449, 463, 751, 923, 1051.
* ↑ AMCB, Q127 Foment 2197 bis C.

## Bibliografia

* Artigues i Vidal, Jaume; Mas i Palahí, Francesc. El model de casa fàbrica als inicis de la industrialització. Registre de fàbriques de Ciutat Vella de Barcelona 1738-1807/1808-1856, 2019, p. 354-355. ISBN 9788491562160.
# Calotomus spinidens

Calotomus spinidens és una espècie de peix de la família dels escàrids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 30 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba des de Kenya fins a Badia Delagoa (Moçambic), les Illes Marshall i Tonga.

## Referències

* ↑ Gilbert C. H. 1890. A preliminary report on the fishes collected by the steamer Albatross on the Pacific coast of North America during the year 1889, with descriptions of twelve new genera and ninety-two new species. Proceedings of the United States National Museum v. 13 (núm. 797). 49-126.
* ↑ BioLib
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Bellwood, D.R. 2001: Family Scaridae. A: Carpenter & Niem 2001. Species identification guide for fishery purposes. Bony fishes part 4. 6: 3468-3492, Pls. VI-XIV.
* Bruce, R.W. i J. E. Randall, 1985. A revision of the Indo-West Pacific parrotfish genera Calotomus and Leptoscarus (Scaridae: Sparisomatinae). Indo-Pacific Fishes (5):32 p.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Quoy, J. R. C. & J. P. Gaimard. 1824-1825. Description des Poissons. Chapter IX. In: Freycinet, L. de, Voyage autour du Monde...exécuté sur les corvettes de L. M. "L'Uranie" et "La Physicienne," pendant les années 1817, 1818, 1819 et 1820. París. Voyage Uranie, Zool.: 192-401 [1-328 in 1824; 329-616 in 1825], Atlas pls. 43-65.
* Randall, J.E., 1986. Scaridae. p. 706-714. A M.M. Smith i P.C. Heemstra (editors) Smiths' sea fishes. Springer-Verlag, Berlín, Alemanya.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Bragasellus

Bragasellus és un gènere de crustacis isòpodes pertanyent a la família dels asèl·lids. que habita a la península Ibèrica (Portugal i Espanya, incloent-hi els rius Gaià, Algars i Matarranya per ser-hi present Bragasellus lagarioides).

## Referències

* ↑ «Sur la systématique et la biogéographie des Asellides». Arxivat de l'original el 2010-07-09. [Consulta: 1r juliol 2012].Henry, J.-P. & G. Magniez, 1968.. Comptes Rendus Hebdomadaires des Séances de l'Académie des Sciences, París, Série D 267: 87-89
* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Henry, J.P. & Magniez, G., 1981. Bragasellus aireyi n. sp. (Crustacea, Isopoda, Asellota), nouvel aséllide cavernicole d'Espagne septentrionale. Bulletin Scientifique de Bourgogne 33(1-2): 23-28.
* ↑ Afonso, O., 1989. Un nouvel asellide épige du Nord du Portugal. Bragasellus cortesi sp. n. (Crustacea, Isopoda, Asellidae). Données écologiques et systématiques. Publicações do Instituto de Zoologia "Dr Augusto Nobre". Faculdade de Ciencias do Porto (núm. 212): 1-16.
* ↑ Henry, J.P. & Magniez, G., 1978. Bragasellus escolai n. sp., Crustacea Isopoda Asellota cavernicole d'Espagne. International Journal of Speleology 10(3-4): 381-386.
* ↑ Animal Diversity Web (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Arctos Specimen Database (anglès)
* ↑ Bragasellus (en anglès). Encyclopedia of Life.
* ↑ ITIS (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ World Marine, Freshwater and Terrestrial Isopod Crustaceans Database (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Reboleira, Ana Sofia P.S.; Paulo A.V. Borges; Fernando Gonçalves; Artur R.M. Serrano i Pedro Oromí, 2011. International Journal of Speleology, 40 (1): 23-37. «The subterranean fauna of a biodiversity hotspot region - Portugal: an overview and its conservation».
* ↑ Biodiversidade em Portugal (portuguès)
* ↑ Crustacis del medi subterrani (català)

## Bibliografia

* Henry, J.-P., 1976. Recherches sur les Asellidae hypogés de la lignée cavaticus. Thèse de doctorat d'état ès-Sciences naturelles, Universitat de Dijon, 270 pàgines.
* O. Afonso et al., 1996. "New Data on the Genus Bragasellus (Crustacea, Isopoda, Asellidae)", Bijdragen tot de dierkunde, 66(2), pàgines. 109-118.
* Schotte, M., B.F. Kensley i S. Shilling, de 1995 en endavant. World list of Marine, Freshwater and Terrestrial Crustacea Isopoda. National Museum of Natural History Smithsonian Institution: Washington DC, els Estats Units.

## Enllaços externs

* ION (anglès)
# Dmisteinbergita

La dmisteinbergita és un mineral de la classe dels silicats, que pertany al grup del feldespat. Rep el nom en honor de Dmitrii Sergeevich Steinberg (8 de març de 1910 - 10 d'agost de 1992), destacat petròleg rus de l'Institut de Geologia i Geoquímica d'Iekaterinburg, Rússia.

## Característiques

La dmisteinbergita és un silicat de fórmula química Ca(Al₂Si₂O₈). Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1989, i la primera publicació data del 1990. Cristal·litza en el sistema hexagonal. La seva duresa a l'escala de Mohs és 6. Topològicament similar a l'estructura de la minjiangita.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la dmisteinbergita pertany a «09.EG - Fil·losilicats amb xarxes dobles amb 6-enllaços més grans» juntament amb els següents minerals: cymrita, naujakasita, manganonaujakasita, kampfita, strätlingita, vertumnita, eggletonita, ganofil·lita, tamaïta, coombsita, zussmanita, franklinfil·lita, lennilenapeïta, parsettensita, estilpnomelana, latiumita, tuscanita, jagoïta, wickenburgita, hyttsjoïta, armbrusterita, britvinita i bannisterita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina de carbó núm. 45 de la localitat de Kopeisk, dins la conca de carbó de Txeliàbinsk, a l'óblast de Txeliàbinsk (Districte Federal dels Urals, Rússia). També ha estat descrita a la pedrera de gabre de Kurumazawa, a la prefectura de Gunma (Japó), i als meteorits Allende (Mèxic) i NWA 2086 (Àfrica). Aquests quatre indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Dmisteinbergite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 19 agost 2019].
# Òptim local

L'òptim local és un terme utilitzat en matemàtica aplicada i informàtica.
Un òptim local d'un problema d'optimització combinatori és una solució òptima dins d'un subconjunt de l'espai de solucions. L'òptim global per contrast, és la solució òptima de l'espai de solucions sencer.
La localitat de l'òptim depèn de l'estructura de l'espai de solucions definida pel metaheurístic que s'utilitza per optimitzar la solució.
Moltes anomenades solucions a problemes d'optimització troben un òptim local. Únicament trobarà l'òptim global a l'atzar entre tots els òptims locals o si el global és l'únic òptim.