OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Encyclopædia Britannica

L'Encyclopædia Britannica és l'enciclopèdia generalista més antiga en llengua anglesa, i la més reconeguda en aquesta llengua. Els seus articles solen ser considerats rigorosos i fiables.
Nascuda en el context de la il·lustració escocesa, va ser publicada originalment a Edimburg per Adam i Charles Black al segle xviii. Contràriament a l'enciclopèdia francesa, l'enciclopèdia Britànica era una publicació molt conservadora, dedicant les edicions més recents als monarques regnants en aquell moment. La publicació es va traslladar el 1895 d'Escòcia a Londres, on s'associà al diari The Times per les seves edicions novena i desena. L'onzena edició gaudí del patrocini de la Universitat de Cambridge. La marca i els drets de publicació van ser venuts posteriorment a l'editora estatunidenca Sears Roebuck, de Chicago, que ha estat responsable de les edicions subseqüents.
El 13 de març de 2012, l'Encyclopædia Britannica anuncià que deixava de publicar en paper després de 244 anys. Tot i això, remarcà que la versió digital seguirà plenament operativa.

## Historial d'edicions

| Edició | Publicació | Volums |
| 1a | 1768-1771 | 3 vol. |
| 2a | 1777-1784 | 10 vol. |
| 3a | 1788-1797, 1801 sup. | 18 vol. + 2 supl. |
| 4a | 1801-1809 | 20 vol. |
| 5a | 1815 | 20 vol. |
| 6a | 1820-1823, 1815-1824 supl. | 20 vol. + 2 supl. |
| 7a | 1830-1842 | 21 vol. |
| 8a | 1852-1860 | 21 vol. + índex |
| 9a | 1870-1890 | 24 vol. + índex. |
| 10a | 1902-1903 | 9a ed. + 9 supl. |
| 11a | 1910-1911 | 29 vol. |
| 12a | 1921-1922 | 11a ed. + 3 supl. |
| 13a | 1926 | 11a ed.+ 6 supl. |
| 14a | 1929-1973 | 24 vol. |
| 15a | 1974-1984 | 28 vol. |
| 16a | 1985- | 32 vol. |
vol. = volums, supl. = suplements
L'onzena edició és considerada com l'edició clàssica de l'Encyclopaedia Britannica, i pertany al domini públic. La primera edició en CD-ROM va aparèixer el 1994.
Les edicions 15a i 16a es poden considerar dues versions de la mateixa edició, només que la setzena conté un índex i actualitzacions menors. Estan precededides de la Propædia, un volum que està concebut com un índex temàtic complementari a l'alfabètic (es va voler substituir totalment un per l'altre però les crítiques dels lectors van obligar a incloure les dues opcions).
La Propædia pretén organitzar el coneixement de manera jeràrquica, com els diccionaris ideològics, i servir de guia per a la lectura d'articles dins una matèria. El dissenyador del pla general és Mortimer J. Adler. L'obra es divideix en deu parts, cadascuna amb diverses subseccions numerades i amb referències creuades, i s'inspira en els "mapes del coneixement" dels il·lustrats.

## Referències

* ↑ «Encyclopedia Britannica halts print publication after 244 years» (en anglès). The Guardian, 13-03-2012 [Consulta: 14 març 2012].

## Edicions online

* Encyclopaedia Britannica de 1911 (text) - enllaç 1
* Encyclopaedia Britannica de 1911 (text) - enllaç 2
* Encyclopaedia Britannica de 1911 (imatges) - enllaç 3

## Vegeu també

* Encyclopædia Britannica (edició de 1911)

## Enllaços externs

* Encyclopædia Britannica - Lloc web oficial
# Passeig dels Màrtirs de la Llibertat

El passeig dels Màrtirs de la Llibertat (i, per extensió, l'avinguda de Loring) és una àmplia avinguda de la ciutat valenciana d'Alacant.

## Descripció

Tant el passeig dels Màrtirs de la Llibertat com l'avinguda de Loring es troben íntegrament al barri d'Eixample Diputació. Juntament amb l'avinguda de Juan Bautista Lafora i el carrer de Jovellanos, formen un gran eix urbà de 2,25 quilòmetres de longitud, amb direcció sud-oest - nord-est, paral·lel al port i a la platja. Aquest eix forma part de la N-332.

### Passeig dels Màrtirs de la Llibertat

Fins al setembre de 2008, el passeig es denominava avinguda del Comte de Vallellano. La denominació actual fa referència als carabiners comandats per Pantaleón Boné, els qui van ser afusellats el 14 de febrer de 1844 al Palamó i el 8 de març d'aquest mateix any a Alacant.
L'avinguda està flanquejada al nord pel passeig de l'Esplanada i al sud pel port d'Alacant i el seu passeig per als vianants.

### Avinguda de Loring

Deu el seu nom a l'enginyer, empresari i polític espanyol Jorge Loring y Oyarzábal, primer marqués de Casa Loring, que va impulsar la construcció de la línia de ferrocarril entre Alacant i Múrcia.
L'extrem oest de l'avinguda de Loring se situa en la intersecció amb les avingudes d'Elx i d'Òscar Esplà i la plaça de l'Arquitecte Miguel López, just davant de la Casa del Mediterrani. Tot el marge nord d'aquesta avinguda es troba enjardinat: d'oest a est, la plaça de l'Arquitecte Miguel López, la plaça de Galícia i el parc de Canalejas. En canvi, el marge sud pertany al port d'Alacant i a les seues instal·lacions. D'oest a est es poden trobar l'estació d'autobusos d'Alacant, el peculiar edifici de la Casa del Mar i la sala d'exposicions de la Llonja del Peix. A partir d'aquest punt, l'avinguda circula en paral·lel al passeig Llum de les Estreles del port. L'avinguda de Loring i el passeig dels Màrtirs de la Llibertat es connecten mitjançant una glorieta situada enfront del monument a Canalejas, que separa el parc de Canalejas del passeig de l'Esplanada.

## Referències

* 1 2 3 S.L, EDICIONES PLAZA. «Quién es quién en las nuevas calles de Alicante (y 2)» (en castellà). Alicanteplaza. [Consulta: 11 febrer 2020].
* 1 2 «Guía Urbana». w2.alicante.es. Arxivat de l'original el 26 de novembre de 2016. [Consulta: 31 agost 2016].
# Església de Sant Joan de Sohrol

L'Església de Sant Joan (armeni: Սուրբ Յովհաննէս Եկեղեցի) és una església catòlica armènia construïda al segle V o VI a Sohrol, a l'Azerbaidjan Oriental. Fou reconstruïda l'any 1840 per Samson Makintsev amb maons sobre els fonaments de l'església original.

## Referències

* ↑ «فصلنامه فرهنگی پیمان» (en persian). paymanonline.com. Arxivat de l'original el 2022-02-03. [Consulta: 18 març 2021].
* ↑ «5th-century church being restored in northwestern Iran», 30-11-2020.
# Opressió

L'opressió d'altri és l'ús del poder per treure-li la llibertat, els drets humans fonamentals o imposar càrregues excessives, per exemple de treball obligat, així com evitar el desenvolupament de la persona o grup social.

## Tipus d'opressió

L'opressió pot sorgir per qüestions de classe social, com afirma el marxisme, que veu en el capitalisme un sistema per oprimir el proletariat en favor dels burgesos i propietaris, mitjançant l'alienació dels obrers al seu lloc de treball i l'aprofitament sistemàtic de la plusvàlua.
També pot ser deguda a qüestions identitàries, com els moviments de discriminació i erradicació de l'homosexualitat o determinats cultes religiosos. L'imperialisme, el racisme i l'ocupació d'un país són també formes d'opressió identitària, ja que s'imposa per la força una cultura o una nació en perjudici del desenvolupament d'altres grups.
L'anarquisme considera que qualsevol govern porta implícita l'opressió, ja que s'atorga els drets de manar els ciutadans i imposar-los una ideologia a través de l'educació i la propaganda, mentre usa els impostos per mantenir el sistema.
Qualsevol mena d'opressió pot ser internalitzada quan l'oprimit accepta psicològicament els mètodes o arguments de l'opressor (encara que sigui inconscientment) i els usa contra si mateix o no lluita per canviar-ho.

## Vegeu també

* Autoritarisme
# Opus signinum

L'opus signinum és una mescla formada per calç, sorra i bocins de terrissa que, aplicada en paviments o recobriments de paret, els atorga propietats impermeables. Fou molt utilitzat en època romana, de vegades recobert de mosaics.

## Vegeu també

* Opus (construcció)
* Arquitectura de l'Antiga Roma

## Referències

* ↑ Lourdes Roldán Gómez. El ladrillo y sus derivados en la época romana. Casa de Velázquez, 1999, p. 265–. ISBN 978-84-7477-747-5 [Consulta: 27 desembre 2011].
* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.132. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 6 desembre 2014].
# Opòssum cuacurt de Ihering

L'opòssum cuacurt de Ihering (Monodelphis iheringi) és una espècie d'opòssum de Sud-amèrica. Viu a l'Argentina i el Brasil.
Fou anomenat en honor del zoòleg, malacòleg i geòleg alemanobrasiler Hermann von Ihering.

## Referències

* ↑ Gardner, Alfred. Wilson, D. E. (ed.); Reeder, D. M. (ed.). Mammal Species of the World. 3a edició. Johns Hopkins University Press, 16 novembre 2005, p. 14-15. ISBN 0-801-88221-4.
* ↑ Beolens, B.; Watkins, M.; Grayson, M. The Eponym Dictionary of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2009, p. 203. ISBN 978-0801893049.
Espècies vivents d'opòssums :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Subfamília Caluromyinae :
Subfamília Didelphinae (continua més avall) :
Subfamília Didelphinae (continua més amunt) :
# Opòssum cuacurt musaranya

L'opòssum cuacurt musaranya (Monodelphis sorex) és una espècie d'opòssum de Sud-amèrica. Viu a l'Argentina, el Brasil i l'Uruguai.

## Referències

* ↑ Gardner, Alfred. Wilson, D. E. (ed.); Reeder, D. M. (ed.). Mammal Species of the World. 3a edició. Johns Hopkins University Press, 16 novembre 2005, p. 15. ISBN 0-801-88221-4.
Espècies vivents d'opòssums :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Subfamília Caluromyinae :
Subfamília Didelphinae (continua més avall) :
Subfamília Didelphinae (continua més amunt) :
# Angiocardiografia

L'angiocardiografia és un mètode de diagnosi per imatge que mostra el flux de la sang a través del cor i els principals vasos sanguinis. És usat per avaluar els pacients que són candidats per a una cirurgia del sistema cardiovascular. S'introdueix un medi de contrast mitjançant un catèter en les venes del coll o del braç, seguint el seu curs fins al cor mitjançant radiografies seriades, que indiquen on és que el flux sanguini s'estreny, assenyalant així, on es troba el bloqueig d'un vas sanguini per arterioesclerosi.

## Referències

* ↑ Cossio, Pedro. Medicina: semiología, clínica, tratamiento (en castellà). Editor Medicina, 1973, p. 533.
# Or (desambiguació)

«Or» té aquests significats:
* Química: or, element químic de la taula periòdica de nombre atòmic 79
* Mineralogia: or natiu, mineral trobat a la natura
* Òptica: or (color), color que agafa el seu nom del metall del mateix nom
* Heràldica: or (heràldica), esmalt daurat usat en heràldica
* Or, Antic nom de l'istme de Perekop, que uneix la península de Crimea a Europa.
* Informàtica: Porta OR, circuit digital que representa la disjunció lògica
* Música: O-ERRA, grup de música de Manacor
Viccionari
# Oració jueva

L'oració jueva (en hebreu: תְּפִלָּה, tefilà; plural: תְּפִלּוֹת, tefillos o tefillót; en yidis: תּפֿלה tfíle, plural תּפֿלות tfílles) són el recitat d'oracions que formen part de l'observança del judaisme. Aquestes oracions, moltes vegades amb instruccions i comentaris, es troban al Sidur, el llibre tradicional d'oracions judaiques.
Tradicionalment, són recitats diàriament tres grups d'oracions:
* Shacharit (שַחֲרִת), de l'hebreu shachar (שַחָר) «llum del matí»;
* Mincha (מִנְחָה), les oracions de la tarda designades per a l'ofrena de farina que acompanyava els sacrificis en el Temple de Jerusalem;
* Arvit (עַרְבִית) o Maariv (מַעֲרִיב), la «posta».
També existeixen algunes oracions addicionals:
* Musaf (מוּסָף, "addicional") són recitades per les congregacions ortodoxes i conservadores en Sàbat, durant les principals festivitats jueves (inclòs el Chol HaMoed) i en el Roix Hodeix.
* Un cinquè exercici d'oració, Neilà (נְעִילָה, «tancament»), és recitat solament durant el Yom Kippur, el dia del Perdó.

## Referències

* ↑ Donin, Hayim. To pray as a Jew : a guide to the prayer book and the synagogue service (en anglès). ISBN 0-465-08628-4.

## Bibliografia

* Hammer, Reuven. Entering Jewish prayer : a guide to personal devotion and the worship service (en anglès). 1st ed. Nova York: Schocken Books, 1994. ISBN 0-8052-4117-5.
* Kadish, Seth. Kavvana : directing the heart in Jewish prayer (en anglès). Northvale, N.J.: Jason Aronson, 1997. ISBN 0-7657-5952-7.

## Enllaços externs

* «Teshuvá, Tefilá y Tzedaká» (en castellà). Arxivat de l'original el 2018-10-06. [Consulta: 13 agost 2020].
# Anomoeotes triangularis

Anomoeotes triangularis és una espècie de lepidòpter zigenoïdeu de la família dels himantoptèrids (Himantopteridae), subfamília Anomoeotinae endèmica de Sierra Leone.

## Referències

* ↑ «Funet - Anomoeotes». [Consulta: 2 març 2025].
# Oracle de Tegira

L'oracle de Tegira va ser un oracle d'Apol·lo molt consultat, situat a Tegira a Beòcia, que era dirigit per sacerdots o profetes on també hi havia una pítia com a l'oracle de Delfos. Una de les píties va arribar a dir que aquell lloc era el lloc de naixement d'Apol·lo, ja que molt a prop hi havia una muntanya anomenada Delos i es va crear una tradició minoritària segons la qual aquest va ser el veritable lloc del naixement d'Apol·lo i no l'illa de Delos. El lloc estava abandonat en temps de Plutarc.

## Referències

* ↑ Plutarc. Moralia. Sobre la desaparició dels oracles. 412, B
# Oratori de Sant Benet de Palerm

L'Oratori de Sant Benet de Palerm és una obra de la Cellera de Ter (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Petit edifici de planta quadrada cobert amb una teulada de doble vessant a laterals. Està situat en una posició elevada per un aterrassament i s'hi accedeix per unes escales laterals, fetes de pedra, argamassa i rajols. Davant de la capelleta hi ha un sòl, decorat amb un escut de la Cellera fet de còdols petits, i una paret mínima de tancament del recinte.
L'única obertura de la construcció és una finestreta rectangular que té una reixa de ferro forjat de l'època de la seva construcció, al segle xix (1854). Als peus d'aquesta finestra hi ha un petit escaló que serveix als fidels interessats per a agenollar-se en les seves prèdiques i tradicionals demandes al sant en qüestió.
A l'interior hi ha una fornícula absidiada amb decoració superior de conxa i pintura blanca, blava i marró. Degut a diferents actes incívics i bretolades la imatge del sant ha estat boicotejada diverses vegades, per la qual cosa ara no n'hi ha cap.
Damunt de la teulada, que té un ràfec de doble filera de rajol i teula girada, hi ha una creu de ferro forjat.

## Història

Petita construcció del segle xviii que es troba dins la propietat de Can Vinyoles d'Avall en el vell camí del Pla d'Amunt (Veure la fitxa referent a Vinyoles d'Avall de La Cellera de Ter, Selva).
La devoció a aquest sant italià famós a Amèrica del Sud s'ha relacionat amb les relacions d'algun membre de la família amb el comerç ultramarí o amb contactes religiosos amb Itàlia.
La construcció de l'oratori s'ha relacionat amb la prometença de la família de Can Vinyoles d'Avall durant una gran tempesta elèctrica que va destruir una part de la casa, cosa que encara es pot observar en la façana i la cornisa del predit mas.
De mode similar, a la masia de Can Vinyes (Veure la fitxa referent a Can Vinyes de La Cellera de Ter, Selva) hi ha també un oratori dedicat també a un sant d'origen italià, Sant Pelegrí (Veure la fitxa referent a l'Oratori de Sant Pelegrí de La Cellera de Ter, Selva), encara que construït anteriorment, a finals del segle xviii. L'estructura és similar i copiada de la de l'Oratori del mas de Can Vinyes. L'Oratori de Sant Benet esdevingué, però, molt més concorregut i popular que el de Sant Pelegrí. De tota manera, tots dos oratoris estaven situats a la part baixa de dues grans propietats i al pas de camins molt concorreguts, el que menava a Plantadís en el cas de l'Oratori de Sant Pelegrí i el que anava cap al Pasteral i cap a Amer en el cas de l'Oratori de Sant Benet. Com que esdevingueren llocs prou transitats, precisament per això es van situar als límits d'aquestes propietats.
L'element més interessant d'aquesta construcció és la reixa de ferro forjat, que és l'original del segle xix.
Durant les dècades dels 70 i 80 del segle XX ha estat restaurat i acondicionat per l'Agrupament Escolta de La Cellera de Ter.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10
# Orbitador del transbordador espacial

L'orbitador (en anglès orbiter) és la part del sistema de transbordador espacial que se situa en òrbita al voltant de la Terra i que torna per a aterrar en una pista. El vehicle té l'aparença d'un avió espacial i pot dur una tripulació de fins a deu membres (el més comú són set). L'orbitador mesura 37,2 m de longitud, 24 m d'amplada màxima entre ales i pesa 75 tones quan està buit. La major part de la seva secció intermèdia és un compartiment on es duu la càrrega que normalment consisteix en satèl·lits, subministraments per a l'Estació Espacial Internacional i material classificat en missions del Departament de Defensa dels EUA.
L'orbitador té tres motors que prenen el seu combustible del tanc exterior. Aquests motors proporcionen prop del 20% de l'embranzida que necessita el sistema per a ascendir i posar-se en òrbita (la resta de l'embranzida la proporcionen els dos coets que es llancen juntament amb el vehicle i el tanc de combustible). Està cobert per un sistema de protecció tèrmica (TPS).

## Llista d'orbitadors

Sis orbitadors van ser construïts, tots ells per Rockwell International a Palmdale, Califòrnia:
* Enterprise: va ser el primer orbitador que es va construir, però mai es va habilitar per a assolir l'òrbita. Es va dissenyar i construir com a model de prova i va complir diverses missions de vol i planatge llançat des d'un avió convencional.
* Columbia: primer orbitador habilitat per a anar a l'espai. Feu el seu primer vol el 12 d'abril de 1981. També va transportar el primer laboratori espacial al novembre de 1983. Es va desintegrar l'1 de febrer de 2003 durant la seva reentrada a la Terra a causa d'una fallada en el sistema de protecció tèrmica.
* Challenger: segon orbitador. Va realitzar el seu primer vol el 1983. Es va destruir 83 segons després d'elevar-se en la seva desena missió a causa d'una fallada catastròfica del tanc de combustible que va originar una explosió que va destruir el sistema el 28 de gener de 1986.
* Discovery: tercer orbitador. Va realitzar el seu primer vol el 30 d'agost de 1984.
* Atlantis: quart orbitador. Va realitzar el seu primer vol el 1985.
* Endeavour: el més recent dels orbitadors, construït per a reemplaçar al Challenger. Va realitzar el seu primer vol el 1992.

## Referències

* ↑ Koestler-Grack, Rachel A. The Space Shuttle Columbia Disaster (en anglès). ABDO, 2004, p.22. ISBN 1591976596.
# Orde Colonial de l'Estrella d'Itàlia

L'Orde Colonial de l'Estrella d'Itàlia (itàlia: Ordine Al Merito Coloniale della Stella d'Itàlia) era un orde de l'Imperi Colonial Italià, creada el 18 de gener de 1914 pel Rei Víctor Manuel III d'Itàlia.
S'instituí el 1914 amb l'esclat de la Guerra de Líbia, amb la que s'inicià l'aventura colonial italiana a l'Àfrica. Va ser creada per recompensar als súbdits indígenes de les colònies italianes i, excepcionalment, als ciutadans italians.
Estava dividida en 5 classes:
* Cavaller de Gran Creu (Cavaliere di Gran Croce)
* Gran Oficial (Grandi Ufficiali)
* Comendatari (Commendatori)
* Oficial (Ufficiali)
* Cavaller (Cavalieri)
Com que era un orde especialment dirigit als indígenes, els nomenaments per a italians en classe Cavaller, Oficial i Comendatari no podien superar la meitat del màxim anual, que estava establert en 150 Cavallers, 50 Oficials, 20 Comendataris, 7 Grans Oficials i 4 Grans Creus.
El Consell de l'Orde era presidit pel Ministre de les Colònies, i estava compost pel Primer Secretari de l'Orde de Sant Maurici i Sant Llàtzer, pel canceller de l'Orde de la Corona d'Itàlia, dos membres del Consell de les Colònies, un representant del Ministeri d'Afers Exteriors i pel Director General del Ministeri de les Colònies.
Mitjançant el Reial Decret del 9 de maig de 1939 es disposà que l'Orde podia ser atorgada a estrangers.
Amb la pèrdua de les colònies el 1943 i el pas a la República, l'Orde deixà d'atorgar-se.
Es tractava d'un Orde de l'estat, i no anava lligat al patrimoni dinàstic de la Casa Reial de Savoia.

## Disseny

La insígnia consisteix en una estrella de 5 puntes d'or, esmaltada en blanc, amb perles d'or a les puntes. A l'anvers apareix un medalló al centre, esmaltat en vermell, amb el monograma reial (VE). El medalló està envoltat d'un anell esmaltat en verd, amb la data 1911. Al revers apareix el mateix medalló circular, amb la llegenda AL MERITO COLONIALE ("Al Mèrit Colonial"). L'estrella penja de la corona reial d'or.
El galó de l'orde era vermell, amb una franja blanca i verda a les puntes.
Maneres de portar les diferents classes de l'Orde :
| Galó |||||
| CavaliereCavaliere | UfficialeUfficiale | CommendatoreCommendatore | Grand'UfficialeGrand'Ufficiale | Cavaliere di Gran CroceCavaliere di Gran Croce |
# Orde de Monreal

L'Orden de Sant Salvador de Monreal fou un orde militar o militia Christi creada per Alfons I d'Aragó en 1124 a Monreal del Campo, per lluitar contra els musulmans a la frontera d'Aragó i obrir una ruta marítima cap a Terra Santa. En 1136 s'uneix a la Confraria de Belchite i forma la Militia Caesaraugustana, i en 1143 s'integra a l'Orde del Temple, desapareixent definitivament.

## Història

Fundada per Alfons el Bataller, només dos anys després de la Confraria de Belchite, amb característiques similars a les dels ordes fundats llavors a Terra Santa. L'objectiu era doble: lluitar contra els musulmans a les fronteres d'Aragó, i obrir un camí cap a la costa i assegurar una ruta marítima per anar a Terra Santa.
Els privilegis dels membres eren similars als dels de la Confraria de Belchite. La seu fou la nova població, fundada en 1124, de Monreal (província de Terol).
En 1136, arran de la derrota de Fraga i la mort del rei fundador, Alfons VII de Lleó uneix l'orde amb la de Belchite, donant el castell de Belchite a l'orde de Monreal: des de llavors les escasses mencions a l'orde la designen com a o Militia Caesaraugustana (orde militar saragossana).
Finalment, la Militia Christi Caesaugustana, per acord de Ramon Berenguer IV de Barcelona, senyor d'Aragó, a la Concòrdia de Girona de 27 de novembre de 1143, s'integrà a l'Orde del Temple; la integració fou ratificada amb una butlla d'Eugeni III el 30 de març de 1150.

## Vegeu també

* Confraria de Belchite
* Orde del Temple

## Bibliografia

* AYALA, Carlos. Las órdenes militares hispánicas en la Edad Media (siglos XII-XV). Madrid: Marcial Pons Historia, 2007. ISBN 978-84-96467-49-1.
* CRESPO VICENTE, Pascual, «La Militia Christi de Monreal y el origen de las órdenes militares en España», Xiloca: revista del Centro de Estudios del Jiloca, n.º 35, 2007, págs. 203-230. ISSN 0214-1175.]
* LACARRA Y DE MIGUEL, José María, Alfonso el Batallador, Zaragoza, Guara, 1978. ISBN 84-85303-05-9.
* LEMA PUEYO, José Ángel, Alfonso I el Batallador, rey de Aragón y Pamplona (1104-1134), Gijón, Trea, 2008. págs. 171 y ss. ISBN 978-84-9704-399-1.
* UBIETO ARTETA, Antonio, Historia de Aragón, vol. 1. La formación territorial., Zaragoza, Anubar, 1981, págs. 164 y ss. ISBN 84-7013-181-8.
* —-. «Documentos para el estudio de las Órdenes Militares en España», Xiloca: revista del Centro de Estudios del Jiloca, nº. 34, 2006, págs. 185-214. ISSN 0214-1175.