OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Església de Sant Martí d'Albars

L'Església de Sant Martí d'Albars és una obra barroca de Sant Martí d'Albars (Lluçanès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici ample amb elements barrocs i neoclàssics. Està fet de pedra i després arrebossat amb la coberta a dues aigües de teula àrab. Destaca la torre campanar situada als peus, de secció quadrada i rematada amb una balustrada. La portada principal té les cantoneres de pedra treballada, a la dovella central hi ha un escut llis i un nínxol per encabir-hi la imatge del sant titular. A sobre hi ha un òcul que il·lumina la nau. La façana es remata amb un frontó mixtilini resseguit amb teules.

## Història

L'existència de l'església consta des del 905 que apareix com a filial de Santa Maria de Lluçà. Al 1154 es la primera vegada que apareix en una llista com a parròquia independent; aquest fet es confirma en un document de l'any 1161. L'església actual fou construïda al segle xviii, prop de la rectoria refeta pel Rector Pere Potelles vers el 1774.

## Referències

* 1 2
# Arseniopleïta

L'arseniopleïta és un mineral de la classe dels arsenats, que pertany al grup de l'al·luaudita. Va ser anomenada així per Lars Johann Igelstrom (1822-1897) l'any 1888 pel seu contingut en arsènic i del grec πλείων ("pleion", més), en al·lusió al fet que s'afegia a la llista de minerals relacionats descrits.

## Característiques

La arseniopleïta és un arsenat de fórmula química (Ca,Na)NaMn$^{2+}$(Mn$^{2+}$,Mg,Fe$^{2+}$)₂(AsO₄)₃. Cristal·litza en el sistema monoclínic. Acostuma a trobar-se de manera granular o massiva, rarament en forma de cristalls allargats o lenticulars. La seva duresa a l'escala de Mohs és 3,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'arseniopleïta pertany a «08.AC: Fosfats, etc. sense anions addicionals, sense H₂O, amb cations de mida mitjana i gran» juntament amb els següents minerals: howardevansita, al·luaudita, arseniopleita, caryinita, ferroal·luaudita, hagendorfita, johillerita, maghagendorfita, nickenichita, varulita, ferrohagendorfita, bradaczekita, yazganita, groatita, bobfergusonita, ferrowyllieita, qingheiita, rosemaryita, wyllieita, ferrorosemaryita, qingheiita-(Fe$^{2+}$), manitobaita, marićita, berzeliita, manganberzeliita, palenzonaita, schäferita, brianita, vitusita-(Ce), olgita, bario-olgita, estronciowhitlockita, whitlockita, merrillita, tuita, ferromerrillita, bobdownsita, chladniita, fil·lowita, johnsomervilleita, galileiita, stornesita-(Y), xenofil·lita, harrisonita, kosnarita, panethita, stanfieldita, ronneburgita, tillmannsita i filatovita.

## Formació i jaciments

Es troba com a farciment en filons de dolomies bandejades, i en dipòsits metamorfosejats de ferro i manganès. Sol trobar-se associada a altres minerals com: rhodonita, tefroïta, hedifana, dolomita, calcita, berzeliïta, kutnohorita, sarkinita, gonyerita o katoptrita. Va ser descoberta l'any 1888 a Sjögruvan (Suècia). També se n'ha trobat a Itàlia, Japó i Suïssa.

## Referències

* ↑ «Arseniopleite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 3 desembre 2015].
* ↑ «Arseniopleite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 4 desembre 2015].
# Esquirol de les palmeres

L'esquirol de les palmeres (Funambulus palmarum) és una espècie de rosegador de la família dels esciúrids. Viu al sud de l'Índia i Sri Lanka. Es tracta d'un animal diürn i semiarborícola. Els seus hàbitats naturals són els boscos caducifolis secs tropicals i subtropicals, els manglars, els herbassars, els matollars, les plantacions, els jardins rurals i les zones urbanes. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència.

## Referències

* ↑ Nameer, P. O.; Molur, S. Funambulus palmarum. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 28 agost 2015.
Espècies vivents d'esciúrids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Ordre: Rodentia · Subordre: Sciuromorpha :
Callosciurinae :
Ratufinae :
Sciurillinae :
Sciurinae :
Xerinae :
Categoria :
# Arc del carrer de les Voltes de Pujalt

L'Arc del carrer de les Voltes de Pujalt és una obra de Pujalt (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Passatge formant per dos arcs irregulars, amb sostre plana amb embigat de fusta. És un dels dos conservats a Pujalt. Aquest està davant l'església de la Concepció l'altre adossat a ella.

## Història

Com a d'altres indrets segarrencs aquests arc són típics dels nuclis d'època medieval (veure l'Astor, La Fortesa, Parts del rRei, etc.). és sabut que Pujalt, dominada pel castell, estava envoltada de Muralles, de les quals resta encara alguna traça prop de la capella de la Concepció, del Call i del carrer Major.

## Referències

* 1 2 3 «Arc del carrer de les Voltes de Pujalt». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 octubre 2018].
# Estany Tort de Colieto

L'Estany Tort de Colieto és un llac que es troba en el terme municipal de la Vall de Boí, a la comarca de l'Alta Ribagorça, i dins del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici.
El llac, d'origen glacial, està situat a 2.369 metres d'altitud, a l'est del Bony dels Estanyets de Colieto, per sota del Pòrt de Colomèrs. Receptor del drenatge dels Estanys de Colieto per l'oest, drene cap al sud.

## Rutes

Coincideix amb la que porta al Pòrt de Colomèrs des del Refugi Joan Ventosa i Calvell: passant pel Bassot de Colieto i l'Estany Gran de Colieto, abandonant el tàlveg de la vall al sud del Bony dels Estanyets de Colieto per seguint direcció est.

## Referències

* ↑ Altituds, mides i càlcul de superfícies basats en dades del mapa de l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
* ↑ Editorial Alpina. Vall de Boí [mapa], Primera edició, 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (febrer 2001)

## Bibliografia

* Editorial Alpina. Vall de Boí [mapa], Primera edició, 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (febrer 2001)
* Editorial Alpina. Carros de Foc [mapa], 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (2007)
* Institut Cartogràfic de Catalunya. Parc Nacional d'Aigües Tortes i Estany de Sant Maurici [mapa], Segona edició, 1:25.000. (abril 1998)
# Harpagornis moorei

L'àguila de Haast (Harpagornis moorei) és una espècie extinta d'au falconiforme de la família Accipitridae que habitava Nova Zelanda. Després de l'extinció dels teratornítids (grans aus carronyeres de l'època glacial, que van viure a Amèrica i eren parents dels còndors), l'àguila de Haast es va convertir en la major au rapaç del món. Es creu que els maoris l'anomenaven l'anomenaven pouakai o hokioi. Era una rapaç enorme; les femelles d'àguila de Haast pesaven entre 10 i 15 kg i els mascles, de 9 a 10 kg. Tenien una envergadura alar d'uns 3 metres, la qual és poca si es considera la grandària que tenien, però això els va permetre caçar en àrees boscoses. Aquesta au depredadora s'alimentava d'altres espècies d'aus no voladores, principalment de les moes. Els primers habitants que es van establir a Nova Zelanda no només van caçar les moes sinó també les àguiles de Haast, portant a ambdues espècies a la seva extinció. Aquesta au va ser classificada per Julius von Haast, qui la va anomenar Harpagornis moorei, després que George Henry Moore trobés ossos d'aquesta espècie a les seves terres.
S'extingí després que les seves preses principals, les moes, fossin erradicades pels primers maoris a arribar a Nova Zelanda.

## Referències

* ↑ Entrada «Harpagornis moorei» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
* ↑ Giant eagle (Aquila moorei), Haast's eagle, or Pouakai. Museum of New Zealand: Te Papa Tongarewa. Consulta: 27 octubre 2010.
* ↑ Perry, George L.W.; Wheeler, Andrew B.; Wood, Jamie R.; Wilmshurst, Janet M. «A high-precision chronology for the rapid extinction of New Zealand moa (Aves, Dinornithiformes)» (en anglès). Quaternary Science Reviews, vol. 105, 1 desembre 2014, pàg. 126–135. Bibcode: 2014QSRv..105..126P. DOI: 10.1016/j.quascirev.2014.09.025.
# Marieke Vervoort

Marieke Vervoort (Diest, 10 de maig de 1979 - Diest, 22 d'octubre de 2019) fou una atleta paralímpica belga. Als Jocs Paralímpics de Londres 2012 va aconseguir la medalla d'or als 100 metres llisos, i la de plata als 200 i als 400 metres llisos, competint en cadira de rodes. A causa d'una malaltia degenerativa incurable, decidí posar fi a la seva vida a través de l'eutanàsia, legal al seu país.

## Referències

* ↑ «La campiona paralímpica Marieke Vervoort mor després de rebre l'eutanàsia». ccma.cat, 23-10-2019 [Consulta: 23 octubre 2019].
* 1 2 La atleta belga que se someterá a la eutanasia cuando culmine Río 2016 (castellà)

## Enllaços externs

* Marieke Vervoort - Lloc web oficial
# Pere I de Portugal

Pere I de Portugal, dit el Cruel o el Justicier (Coïmbra, 8 d'abril de 1320 - Estremoz, 18 de gener de 1367), fou rei de Portugal (1357-1367).

## Família

Fou fill d'Alfons IV de Portugal i la seva esposa Beatriu de Molina. Es va casar el 1325 a Alfayate amb Blanca de Castella, filla de l'infant Pere de Castella; Pere I repudià Blanca i el matrimoni, del qual no hi hagué fills, fou anul·lat el 1333.
El 1339 es va tornar a casar a Lisboa amb Constança Manuel, filla de l'infant Joan Manuel de Castella, besneta de Ferran III de Castella i vídua d'Alfons XI de Castella. D'aquesta unió nasqueren:
* l'infant Lluís de Portugal (1340)
* la infanta Maria de Portugal (1343-1367), casada amb el príncep Ferran d'Aragó, fill d'Alfons el Benigne
* l'infant Ferran I de Portugal (1345-1383), rei de Portugal
L'any 1346 es casà secretament, i el 1354 a Bragança de forma oficial, amb Agnès de Castro, amb la qual va tenir tres fills:
* la infanta Beatriu de Portugal (1347-1381), casada el 1373 amb Sanç d'Alburquerque, fill il·legítim d'Alfons XI de Castella
* l'infant Joan de Portugal (1349-1387), duc de Valencia de Campos
* l'infant Dionís de Portugal (1354-1397)
De les seves relacions amb Teresa Gille Lourenço, va néixer l'infant Joan I de Portugal (1357-1433), rei de Portugal

## Regnat

Pere I va succeir al seu pare el 1357. Es va ocupar immediatament de venjar la mort de la seva estimada Agnès de Castro, la mort de la qual havia estat propiciada pel pare del mateix Pere. Segons expliquen les cròniques del seu temps, Pere I va fer exhumar el cadàver i el va coronar al seu costat.
A més de perseguir de manera brutal els assassins de la seva esposa, també va perseguir gent de totes classes socials i va realitzar reformes institucionals per alliberar la corona portuguesa de la intervenció del papat i de la mateixa Església de Portugal.
Les seves relacions amb el Regne de Castella no foren gaire cordials, per això es va unir al costat de la corona d'Aragó en un intent d'invasió d'aquest regne.
A la seva mort, el 1367, va ser succeït pel seu fill Ferran I de Portugal.

## Vegeu també

* Palácio dos Estaus.
# Jaume Vila i Pascual

Jaume Vila i Pascual (Gelida, Alt Penedès, 1890 ibid., 1969) fou un escriptor català.
Poeta de motius camperols, escriví obres de teatre folklòric i per a gent jove. Es tracta d’una producció viva, fresca, que retrata magistralment els paisatges, les persones, els monuments, els racons i els costums de Gelida i de molts indrets del país.
Conreà poesia, narracions, contes, novel·la i teatre. La seva única publicació va ser el llibre de poemes Hores rurals (1931). Va deixar una obra literària extensa i prolífica, gran part de la qual resta inèdita.
Al llarg de la seva vida va participar activament a l’Acadèmia de Sant Lluís (posteriorment Els Lluïsos) i el Centre Recreatiu i Cultural, entitats vinculades al moviment catòlic i cultural de Gelida, on va tenir com a deixeble i més tard com amic a Joan Clanchet i Puig. També va participar en diferents Jocs Florals, guanyant-ne diversos premis.
La biblioteca de Gelida porta el nom de l'escriptor. En el marc d'una tasca de recuperació de la figura i obra de l'escriptor l'Ajuntament de Gelida va decidar-li l’any 2005 l'exposició Jaume Vila i Pascual, poeta de Gelida. Més tard, l’any 2006, Teresina Vila i Uberni, filla de l'escriptor, va fer donació del fons documental del seu pare a la Biblioteca de Gelida.

## Obres
### Poesia

* Hores rurals (1931)
Poemes presentats als Jocs Florals de Barcelona
* Poemes de la vida a pagés (1929)
* Petits poemes rurals (1930)
* La pubilla del mas (1930)
* Poema del vent de març (1930)
* Poemes del camp (1930 i 1931)
* Lluminoses (1931)
* La pubilla masovera (1931)
* Poemes de mitja nit (1932)
* Instantánies matinals (1932)
* Tercer misteri de goig (1932)
* Agna-Maria (1932)
* Tardoral (1933)
* Senyor de les montanyes (1933)
* Clarors de l'horta (1933)
* Tardoral (1933)
* La cançó del traginer (1934)
* Capvespres (1934)
* Estampes grises (1935), 2n accèssit a la Viola d'or i d'argent

### Teatre

* Esparvers de camí ral (1953)
* El fill pròdig
* La filla del rei
* La princesa està trista

## Referències

* ↑ «Jaume Vila i Pascual». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «ràdio gelida - Hemeroteca. Exposició sobre Jaume Vila i Pascual». Arxivat de l'original el 2012-06-26. [Consulta: 23 març 2011].
* ↑ Volum Societat Coral Artesans Agrupació Coral Intimitat 1897-1997 Cent anys de música i cultura, pàg. 163. d'Enric Carafí i Morera
* ↑ Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona. Fons 6B-Jocs Florals, Sèrie III-Pliques
* ↑ La Vanguardia. dimarts, 07 maig 1935, pàgina 7

## Bibliografia

* CARAFÍ I LLORET, Francesc. Jaume Vila i Pascual, poeta de Gelida

## Enllaços externs

* Biografia i imatge de l'escriptor a Radiogelida Arxivat 2012-06-26 a Wayback Machine.
* Enric Carafí i Morera. Els fons documentals del poeta Jaume Vila ja són dels gelidencs Arxivat 2009-01-06 a Wayback Machine. PDF
* Informació ruta literària Jaume Vila i Pascual
# Esquirol dels matolls de Cooper

L'esquirol dels matolls de Cooper (Paraxerus cooperi) és una espècie de rosegador de la família dels esciúrids. És endèmic dels altiplans del Camerun i Nigèria. No se sap gaire cosa sobre el seu comportament i la seva història natural. Els seus hàbitats naturals són el boscos humits tropicals de montà i les vores dels boscos. Es desconeix si hi ha cap amenaça significativa per a la supervivència d'aquesta espècie.
Aquest tàxon fou anomenat en honor del col·leccionista de petits mamífers L. G. Cooper.

## Referències

* ↑ Grubb, P. Paraxerus cooperi. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 6 novembre 2015.
* ↑ Beolens, B.; Watkins, M.; Grayson, M. The Eponym Dictionary of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2009, p. 85. ISBN 978-0801893049.
Espècies vivents d'esciúrids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Ordre: Rodentia · Subordre: Sciuromorpha :
Callosciurinae :
Ratufinae :
Sciurillinae :
Sciurinae :
Xerinae :
Categoria :
# Alfonso Martínez de Irujo i Fitz-James Stuart

Alfonso Martínez de Irujo y Fitz-James Stuart (Madrid, 22 d'octubre de 1950) és un aristòcrata espanyol. Ostenta els següents títols nobiliaris:
* XVIII Duc d'Híxar (02/04/2013).
* XVIII Marqués d'Orani (02/04/2013).
* XVIII Comte d'Aranda (02/04/2013).
* XXVI Comte de Ribadeo (02/04/2013).
* XVII Comte de Guimerà (02/04/2013).
* XIX Comte de Palma del Río (02/04/2013).

## Biografia

És el segon dels sis fills de Luis Martínez de Irujo y Artázcoz i Cayetana Fitz-James Stuart, XVIII Duquessa d'Alba de Tormes.
És llicenciat en ciències econòmiques en la Universitat Complutense de Madrid i encarregat, junt al seu germà Carlos, de la situació financera de la Casa. Va viure a París, a on treballar per a la banca Morgan. És patró de la Fundación Casa de Alba. A Espanya treballar pel Banc Saudí i més tard presidir l'Institut d'Empresa, del qual avui és el president d'Executive Education. Actualment realitza activitats a la Diputación Permanente y Consejo de la Grandeza de España.
És concertista de guitarra clàssica.
En el repartiment previ de l'herència de la seva mare, a Alfons li corresponguer el castell de El Tejado, situat en Calzada de Don Diego (segle XIV).

## Referències

* ↑ «Diario de Navarra». Arxivat de l'original el 2013-10-06. [Consulta: 20 abril 2014].
* ↑ Audiencia a la Diputación Permanente y Consejo de la Grandeza Plana oficial de la Casa de Sa Majestat el Rei
* ↑ «Duquesa de Alba». Arxivat de l'original el 2013-10-06. [Consulta: 20 abril 2014].
* ↑ «Reparto Herencia». Arxivat de l'original el 2014-04-21. [Consulta: 20 abril 2014].
# Habitatge al carrer del Pont, 38 (Manlleu)

L'Habitatge al carrer del Pont, 38 és un edifici de Manlleu (Osona) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici de planta i tres pisos. La façana en planta baixa ha estat modificada per ubicar-hi una botiga. En cada una de les plantes pis hi ha dos balcons amb baranes de ferro forjat molt treballades. Els brancals i les llindes són de pedra, aquestes estan decorades. Tant les obertures com la volada de les lloses dels balcons són decreixents en alçada. El ràfec de la coberta se sustenta amb bigues de fusta.
# Alfredo Duro

Alfredo Duro (castellà: Alfredo Duro Orejón) (Villaverde, 21 de setembre de 1960) és un periodista madrileny que participa com a col·laborador al programa de tertúlia esportiva El Chiringuito de Jugones, de Mega. Ha treballat en diversos mitjans de comunicació, com a MARCA, Intereconomía o a la ja desapareguda ABC Punto Radio. Malgrat la seva llarga trajectòria al món del periodisme, amb freqüència ha protagonitzat altercats als platós televisius o a fet declaracions polèmiques.
Va exercir com a director esportiu del Getafe Club de Futbol entre el 2004 i el 2007. Del 2010 al 2011 va ser subcontractat pel canal de televisió VEO7 per exercir de comentarista esportiu per als partits de la Lliga espanyola de futbol sala. Ja el 2012,va deixar VEO7 per a treballar també com a comentarista de la mateixa lliga.
Aquell mateix any va fitxar per a ABC Punto Radio i va participar com col·laborador del programa esportiu Punto Pelota, emés per Intereconomía.
Ja el 2013 va ser fitxat pel Còrdova CF per a exercir com a director de comunicació, dimitint temps després per una polèmica generada a causa d'uns missatges publicats en el seu compte del Twitter.
El gener del 2014 va néixer un programa a la Sexta, "El Chiringuto de Jugones, amb una línia molt pareguda a Punto Pelota al qual l'Alfredo va entrar per a participar-hi com a col·laborador i amb el qual continua avui dia.

## Referències

* ↑ «Alfredo Duro revoluciona las redes sociales por su comportamiento en 'El chiringuito del Mundial'» (en castellà). FormulaTV.
* ↑ Iker Casillas provoca un pique entre Alfredo Duro y Josep Pedrerol.
* ↑ Alfredo Duro, deja de ser director deportivo del Getafe.
* ↑ El Cordoba FC, cesa a Alfredo Duro como director de comunicación.
# Habitatge al carrer del Remei, 6 (Vic)

L'Habitatge al carrer del Remei, 6 és una obra amb elements barrocs de Vic (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici civil. Casa entre mitgera que consta de planta baixa i dos pisos. A la planta hi ha un gros portal rectangular amb la llinda de pedra i datada i a la dreta una finestra amb la reixa de ferro forjat. La distribució del primer i segon pis són iguals només que hi ha la gradació habitual en la mida de les obertures. Consten de balcó amb llosana de pedra, barana de forja i una finestreta.
Cal remarcar el ràfec a manera de cornisa feta amb peces de totxo cuit i sobresortint molt poc de la línia de façana. L'estat de conservació és mitjà.

## Història

Edifici que podem situar-lo al segle xviii, però que amb alguna reforma evident produïda segurament a finals del segle xix.
L'origen més remot del carrer del Remei el podem trobar al construir-se l'oratori a l'extrem del carrer Sant Pere als segles xiii i xiv. Lloc de culte que va desaparèixer al segle xviii quan es feu el traçat de la carretera de Sentfores. Aleshores el temple es traslladà a l'altre extrem de l'actual carrer del Remei i s'hi establiren els Franciscans fins que el 1936 fou incendiada. El 1958 s'hi bastí l'església actual.
El carrer va patir les conseqüències de l'aiguat de 1863 que va malmetre gran part de les cases del carrer.

## Referències

* 1 2 3 4 5
# Habitatge al carrer Únic, 13 a Claramunt

L'Habitatge al carrer Únic de Claramunt, 13 és un edifici de Tremp (Pallars Jussà) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici construït a quatre vents que consta de tres nivells d'alçat (planta baixa i dos pisos) i de coberta a doble vessant. Té els dos accessos al carrer principal, dels quals el més meridional comunica amb un pati descobert. La façana sud és la més interessant de la finca i devia constar originàriament de galeria porxada tant a la planta baixa com al primer pis. Els tres arcs que conserva la façana són rebaixats i estan construïts amb dovelles de pedra i presenten les impostes marcades sobresortint de la línia de l'intradós. L'arc del segon pis presenta un disseny de balconada, amb una volada suportada per dues grans mènsules. Els forjats interiors són de troncs de fusta i revoltons d'obra. La façana del carrer Major disposa d'un accés conformat per un arc rebaixat de maó massís i de diverses obertures amb llindes de fusta.
# Alisha Boe

Alisha Ilhaan Bø (6 de març de 1997), coneguda professionalment com Alisha Boe, és una actriu noruega. És coneguda per interpretar a Jessica Davis a la sèrie dramàtica de Netflix 13 Reasons Why.

## Primers anys

Boe va néixer a Oslo, Noruega, de pare somali i mare noruega (de Trondheim). Ella i la seva mare es van traslladar a Los Angeles quan Alisha tenia set anys perquè la seva mare es va tornar a casar. Boe va assistir a El Camino Real High School, on va participar en el programa de drama. Després de graduar-se, va continuar la seva carrera d'actriu, amb la qual cosa es va convertir en la primera actriu d'origen somalí a tenir un paper protagonista en una pel·lícula estatunidenca des d'Iman.

## Carrera

Boe va fer el seu debut com a actor el 2008, quan va aconseguir el paper d'una jove Lisa Swan a la pel·lícula de terror Amusement. Un any més tard, va aparèixer a la pel·lícula He's On My Mind i a la pel·lícula de terror del 2012 Paranormal Activity 4. El 2014, va aparèixer com a convidada a Modern Family i dos episodis d'Extant.
El novembre de 2014, es va unir al repartiment de la telenovel·la Days of Our Lives de la NBC en el paper recurrent de Daphne. Del 2017 al 2020, va interpretar el paper de Jessica Davis a la sèrie de drama de Netflix 13 Reasons Why. El gener de 2021, Boe es va unir al repartiment del llargmetratge debut com a director de Jesse Eisenberg When You Finish Saving the World.

## Referències

* ↑ «EXCLUSIVE INTERVIEW: Actress Alisha Boe Talks 'Ray Donovan' and 'Casual' - #NerdProblems». Arxivat de l'original el 22 maig 2017.
* ↑ Alisha Boe on Finding Her Identity, and Why She Welcomes the Many 13 Reasons Why Think Pieces
* ↑ Dancus, Adriana Margareta. "Women, vulnerability and depression: The cruel optimism of not giving a damn in Good Girl." Journal of Scandinavian Cinema 6.2 (2016): 137-151
* ↑ «Amusement (2008)». The New York Times. Baseline & All Movie Guide, 2015.
* ↑ Dobbs, Sarah. «What do we know about new sci-fi series, Extant?». www.denofgeek.com, 20-02-2014.
* ↑ Alston, Joshua «Modern Family: "And One To Grow On"». The A.V. Club, 14-01-2014.
* ↑ «5.11 - And One to Grow On». www.modern-family.tv, 08-01-2014.
* ↑ «Alisha Boe Joins 'Days of our Lives' as Daphne». Serial Scoop, 09-11-2014. Arxivat de l'original el 13 de juliol 2018. [Consulta: 3 d’agost 2022].
* ↑ «'13 Reasons Why' Actress: How the Series Brings Awareness to Sexual Assault» (en anglès).
* ↑ Wiseman, Andreas. «13 Reasons Why Star Alisha Boe Joins Julianne Moore & Finn Wolfhard In A24 Movie When You Finish Saving The World», 19-01-2021.