OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escafandre

Un escafandre és el conjunt de l'equip que permet a l'hom de romandre submergit a l'aigua amb una certa autonomia.
El mot va arribar al català via el francès scaphandre. Jean-Baptiste de La Chapelle (±1710-1792) va crear aquest neologisme a partir del grec skaphe (barca) i andros (home) en el seu tractat de 1775 Traité de la construction théorique et pratique du scaphandre ou du bateau de l’homme (‘Tractat de la construcció teòrica i pràctica de l'escafandre o del vaixell de l'home’) per a nomenar un vestit de suro que permetia als soldats flotar i travessar els cursos d'aigua.
La paraula escafandre com equip de busseig data de mitjan segle xix, quan Joseph-Martin Cabirol (1796-1874)va batejar així l'aparell que va crear.

## Vegeu també

* Escafandre autònom
* Vestit aquàtic
* Astronauta

## Referències

* ↑ «Escafandre». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Bruguera i Talleda, Jordi; Fluvià i Figueras, Assumpta. «escandra». A: Diccionari etimològic. 4a edició 2004, 1996, p. 328. ISBN 9788441225169.
* ↑ de La Chapelle, Jean-Baptiste. Traité de la construction théorique et pratique du scaphandre, ou du bateau de l'homme… (facsímil electrònic en línia) (en francès). París: Debure, 1775.
* ↑ Cabirol, Joseph-Martin. Scaphandre appareil de plongeur... Charles Ferrus, neveu et successeur... (en francès), 1875.
# Escala electrofeble

En física de partícules, l'escala electrofeble és l'escala d'energia, al voltant de 246 GeV, a la qual la simetria SU(2)xU(1) de la interacció electrofeble es trenca pel mecanisme de Higgs. El valor de 246 GeV ve donat per ser el valor d'expectació del buit del camp de Higgsː $v=(G_{F}{\sqrt {2}})^{-1/2}$, on $G_{F}$ és la constant d'acoblament de Fermi.
# Escleròtica

L'escleròtica (sin. compl. esclera) és una capa blanca i opaca, que junt amb la còrnia formen la corneosclera (de l'ull). Està perforada per vasos sanguinis, nervis i pel nervi òptic. Té un gruix d'1 mm en la part posterior de l'ull i de 0,3 mm en l'equador. El gruix en la part anterior és d'uns 0,7 mm. L'escleròtica cobreix les 5/6 parts del darrere del globus ocular fins a la part del davant de la còrnia. A la part del darrere de l'escleròtica hi ha una zona anomenada làmina cribrosa a través de la qual entra el nervi òptic.

## Histologia

Està formada per feixos de col·lagen aplanats i que discorren en diverses direccions, la qual cosa, al costat dels distints diàmetres que tenen les fibres, fa que el teixit sigui irregular i, per tant, opac. Entre les fibres hi ha fibroblasts.
Composta de teixit conjuntiu dens, hi ha capes amb molt poca definició, de fora endins:
* Epísclera: Capa externa, composta de teixit conjuntiu lax adjacent al greix periorbitari.
* Cap fibrosa: composta principalment de fibres de col·lagen.
* Làmina fusca: Capa més interna localitzada al costat de la coroide. Té fibres de col·lagen més primes, a més de cèl·lules pigmentades.

## Relacions

* Externes: Per fora de l'episcleròtica es troba l'espai de Tenon, el qual, al costat del greix orbitari que l'envolta, permet la lliure rotació de l'ull dintre de la seva òrbita. Per fora d'aquest espai hi ha la càpsula de Tenon, que és la fàscia conjuntiva de l'ull, composta d'una xarxa de gruixudes fibres de col·lagen.
* Internes: Per sota hi ha el cos ciliar i la coroide.

## Patologia

* Episcleritis
* Escleritis
* Ulls blaus per osteogènesi imperfecta

## Referències

* ↑ TermCat
* ↑ escleròtica a Optimot
* 1 2 Gerard J. Tortora; Bryan Derrickson Principios de anatomía y fisiología. Médica Panamericana, 2006. ISBN 978-968-7988-77-1.

## Vegeu també

* Distròfia endotelial de Fuchs

## Enllaços externs

* Histology Learning System, Boston University
# Escut d'Escòcia

A l'escut d'armes d'Escòcia hi figura, en camper d'or, un lleó de gules, armat i lampassat d'atzur, dins un treixor doble florat i contraflorat de gules.

## Història

Les armes escoceses tenen un precedent documentat ja al segle xii, durant el regnat de Guillem I d'Escòcia. L'escut escocès va ser usat pels seus monarques fins a 1603, data en què es va produir la unió dinàstica amb Anglaterra amb Jaume VI (I d'Anglaterra), quan les armes escoceses van començar a aparèixer al costat de les angleses.
Les armories dels monarques escocesos al segle xvii havien evolucionat i comptaven amb diversos elements exteriors a l'escut. Aquest apareixia envoltat pel collar de l'orde escocès del Card i flanquejat per dues figures (o suports) en forma d'unicorn rampant d'argent amb crineres d'or que també va quedar incorporat a l'escut d'armes dels monarques britànics. L'escut apareixia timbrat amb la corona reial escocesa, damunt la qual se situava, com a cimera, un lleó coronat de gules que sostenia una espasa i un ceptre.
Al peu, també fora de l'escut, es col·locava una cinta amb el lema escocès: «Nemo me impune lacessit» ('Ningú m'ofèn impunement'). Alguns d'aquests elements apareixen a l'escut d'armes que els monarques britànics usen quan són a Escòcia.

## Estendard reial d'Escòcia

Els monarques escocesos van usar, fins a la unió amb Anglaterra, com a símbol personal un estendard amb els mateixos elements que componen el camper de l'escut. Aquesta bandera, groga, és usada per la població escocesa com un dels seus símbols a pesar de no tenir actualment caràcter oficial com la bandera blava amb la creu de Sant Andreu, però és una de les quatre divisions de l'ensenya del monarca del Regne Unit.

## Vegeu també

* Bandera d'Escòcia
* Estendard Reial d'Escòcia
* Símbols nacionals d'Escòcia
# Escut de Huelva

La versió actual de l'escut de Huelva va ser aprovada per acord municipal de 28 de març de 2003 i posterior resolució de la Junta d'Andalusia de 29 de setembre de 2004. Posseeix el blasonament següent:
En camp d'argent, una olivera al natural acompanyada a la destra d'una àncora de sable i d'una torre d'or, maçonada i tancada de sable; bordura d'atzur carregada amb la llegenda «Portus maris et terrae custodia» ('Port de mar i defensa terrestre' en llatí) escrita en lletres de sable.
L'escut carrega sobre un cartutx d'or.
Per timbre, una ducal.

## Escut de la província de Huelva

L'escut de la província de Huelva posseeix el blasonament següent:
Escut en dos ovals.
* A la destra, d'atzur, una fortalesa del seu color sobre ones de mar de sinople; bordura d'argent amb la llegenda «Portus maris et terrae custodia» en lletres de sable.
* A la sinistra, també d'atzur, tres caravel·les entre dos mons del seu color, movents de cada flanc, sobre ones de mar de sinople; bordura d'argent amb la llegenda «3 de agosto · 1492 · 12 de octubre» en lletres de sable. A la part inferior porta un corn de l'abundància i una espasa llorejada.
Per timbre, una corona reial oberta.

## Referències

* ↑ www.diphuelva.es. «Escudo de Huelva.». Diputación Provincial de Huelva., 2003. Arxivat de l'original el 2007-11-22. [Consulta: 24 març 2010].
* ↑ Andalusia. Junta «Resolución de 29 de septiembre de 2004, de la Dirección General de Administración Local, por la que se admite la inscripción en el Registro Andaluz de Entidades Locales del escudo y la bandera del municipio de Huelva». Boletín Oficial de la Junta de Andalucía, Nº 202, 15-10-2004 [Consulta: 2 gener 2016].
* ↑ «Escudos de armas de las diferentes provincias españolas». Estecha.com. Arxivat de l'original el 26 de desembre 2015. [Consulta: 2 gener 2016].
# Església Ortodoxa de Geòrgia

L'Església Ortodoxa de Geòrgia, amb el nom històric d'Església Ortodoxa i Apostòlica Georgiana (georgià: საქართველოს მართლმადიდებელი სამოციქულო ეკლესია), és una de les esglésies autocèfales integrades en la comunió ortodoxa.

## L'Església georgiana en temps moderns

Després de l'enderrocament del Tsar Nicolau II el març de 1917, els bisbes de Geòrgia van restaurar unilateralment l'autocefàlia de l'Església Ortodoxa de Geòrgia, el 25 de març de 1917. Aquest fet no va ser acceptat per l'Església Ortodoxa Russa o pels soviètics, que van envair Geòrgia el 1921 i van sotmetre l'Església Ortodoxa de Geòrgia a una intensa persecució. Centenars d'esglésies van ser tancades pel govern i centenars de monjos foren assassinats durant les purgues de Stalin. L'autocefàlia fou finalment reconeguda per l'Església Ortodoxa Russa el 31 d'octubre de 1943, tot i que seguí sotmesa a la pressió constant de les campanyes anireligioses que les autoritats soviètiques aplicaren durant la postguerra. El 3 de març, de 1990, el Patriarcat de Constantinoble reconeixia i aprovava l'autocefàlia georgiana, exercida i reclamada des del segle v).
La independència de Geòrgia el 1991 representà un important ressorgiment de l'Església georgiana, i l'article 9 de la Constitució de Geòrgia destaca el paper essencial de l'Església en la història del país, existint també un acord Estat-Església. El 2002 al voltant d'un 82% dels georgians s'identifiquen a ells mateixos com a ortodoxes georgians. Aquell any hi havia 35 diòcesis i aproximadament 600 esglésies i 730 sacerdots dins del territori de l'Església Ortodoxa de Geòrgia. Es calcula que els seus fidels són de 5 milions arreu del món (dels quals aproximadament 3.670.000 viuen dins de Geòrgia).

## Enllaços externs

* (georgià)(anglès) Web oficial
# Església Parroquial de Freixo de Espada à Cinta

L'Església Parroquial de Freixo de Espada à Cinta, o Església de Sâo Miguel, és un temple al municipi de Freixo d'Espada à Cinta, de la Unió de Freguesies de Freixo d'Espada a la Cinta i Mazouco. És una església de tipus sala d'arquitectura manuelina.
La motllura de la porta lateral s'atribueix a Joâo de Castilho, arquitecte de la cort manuelina, que va viure dos anys a Freixo de Espada à Cinta.

## Antic retaule cinc-centista

Sobreviuen a l'interior les pintures i part de la decoració d'un antic retaule pintat entre 1520 i 1535(1), que fou desmuntat en època barroca.(1) El pintor en degué ser un deixeble de Grâo Vasco. En total són 16 panells petits que representen escenes de la vida de la Mare de Déu.
* Nativitat (1520—35) per un deixeble de Grão Vasco
* Epifania
* Fugida cap a Egipte

## Referències

* ↑ Ernesto Jana; SIPA. «Igreja Paroquial de Freixo de Espada-à-Cinta / Colegiada de Freixo de Espada-à-Cinta / Igreja de São Miguel» (en portugués), 1994. [Consulta: 30 desembre 2014].
* ↑ Jorge Duarte em
* ↑ Lucinda Canelas; Manuel Correia, Paulo Ricca. «Um retábulo quinhentista com muitas histórias» (en português), 2011. [Consulta: 30 desembre 2014].

## Enllaços externs

* "Visita Guiada - Freixo de Espada à Cinta", episodi 1, 15 de març de 2021, temporada 11, programa de Paula Moura Pinheiro, en la RTP
# Església Parroquial de la Mare de Déu del Roser d'Alfauir

L'Església Parroquial de la Mare de Déu del Roser d'Alfauir és un monument religiós, que està ubicat al carrer Major s/n del municipi d'Alfauir, a la comarca de la Safor, província de València, que està declarat Bé de Rellevància Local, amb codi 46.25.023-003.
Es tracta d'un edifici religiós construït durant la primera meitat del segle xx, en concret el 1930. En ell se situa la parròquia de Nostra Senyora del Rosari de la població d'Alfauir, que pertany actualment a l'arxiprestat 33, anomenat de "Sant Francesc de Borja", de la Vicaria VIII: La Safor-la Valldigna-La Marina, de l'Arquebisbat de València.

## Referències

* ↑ http://www.cult.gva.es/dgpa/brl/Detalles_brl.asp?IdInmueble=2053
* ↑ http://www.archivalencia.org/contenido.php?a=87&modulo=63&pad=87&cat=69 Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Església Vermella (Brno)

L'Església Vermella (en txec: Červený kostel) és una església protestant de Brno, República Txeca. Va ser dissenyada per l'arquitecte Heinrich von Ferstel i construïda entre 1863 i 1867. Actualment és utilitzada per l'⁣Església Evangèlica dels Germans Txecs. L'edifici és un monument cultural.
# Església de Dzveli Gavazi

L'església de la Mare de Déu de Dzveli Gavazi és un edifici cristià medieval de l'Església ortodoxa georgiana a la regió oriental de Kakhètia, a Geòrgia. Es tracta d'una planta de quatre petxines amb la cúpula situada al centre de l'església. No se sap exactament quan es va construir. L'església està datada del segle vi per raons tipològiques, i va ser remodelada amb l'addició d'un deambulatori en una data posterior, probablement al segle ix. Se li va fer una gran reparació l'any 1852. L'església està inscrita en la llista dels Monuments Culturals destacats de Geòrgia.

## Història

L'església està situada al poble d'Akhalsopeli, al municipi de Qvareli, al peu del Gran Caucas. El seu nom, que significa 'vell Gavazi', reflecteix el fet que els camperols, assolats per les incursions dels seus veïns de Daguestan, van abandonar les seves cases al començament del segle xviii i es van traslladar a les ribes de l'Alazani, on van fundar Akhali Gavazi, 'nou Gavazi'. Sota el domini rus, el príncep Ivane Amilkhvari, ajudant de camp del virrei Mikhail Vorontsov, va dirigir el reassentament del llogaret abandonat, que es va anomenar Akhalsopeli, 'un nou llogaret', el 1850, i va fer restaurar l'antiga església dos anys més tard. Aquest fet es commemora en un text inscrit en una làpida de pedra vermella, a la part superior de la porta sud del deambulatori. Al 1971, una expedició arqueològica del Museu Nacional de Geòrgia va descobrir 35 sepultures al cementiri, amb artefactes que daten del segle x al xviii.

## Descripció

L'església de Dzveli Gavazi té quatre absis semicirculars, amb volta de quadrant d'esfera, que sobresurten a cada costat d'un quadrat. Embolcallant prop de les tres quartes parts hi ha un deambulatori, que acaba a l'absis nord. L'edifici està rematat per la cúpula central, que se sosté en un tambor octogonal, perforat per tres finestres, una a l'est, una altra al sud i una altra a l'oest. La transició del quadrat al cercle de la cúpula es realitza mitjançant petxines, que sorgeixen de quatre columnes semicirculars construïdes amb enderrocs sense l'element unificador intermedi d'un capitell. Dzveli Gavazi té una analogia a Kakhètia, a la catedral de Ninotsminda, també de quatre pisos; la regió estava dominada a la primera meitat de l'edat mitjana per la basílica de les «tres esglésies», és a dir, una basílica amb dos absis laterals al nord i al sud de la nau central.

## Referències

* 1 2 «გავაზი [Gavazi]». A: ქართლის ცხოვრების ტოპოარქეოლოგიური ლექსიკონი [Topoarchaeological dictionary of Kartlis tskhovreba (The history of Georgia)] (en georgià). Tbilisi: Georgian National Museum, 2013, p. 130–132. ISBN 978-9941-15-896-4.
* 1 2 «Dzveli Gavazi». University of Exeter. Arxivat de l'original el 2019-08-30. [Consulta: 30 agost 2019].
* ↑ «List of Immovable Cultural Monuments» (en georgià). National Agency for Cultural Heritage Preservation of Georgia. [Consulta: 25 juliol 2019].
* ↑ «ძველი გავაზი. Dzveli Gavazi» (en georgià). Arxivat de l'original el 2019-08-30. [Consulta: 30 agost 2019].
# Església de Santa Maria da Graça

L'església de Santa Maria da Graça és la catedral de Setúbal, a Portugal. Està situada al cor del primitiu burg medieval de Setúbal, al voltant de la qual s'hi desenvolupà el barri medieval més important de la ciutat, així com el centre religiós i politicoadministratiu.
Fundada en ple segle xiii, l'actual edifici és una reconstrucció de l'alt Renaixement amb una façana manierista. A l'interior hi trobem columnes amb frescs, i rajoles dels segles xvii i XVIII.
En un carrer lateral s'hi troba el pòrtic gòtic d'una antiga casa, l'Hospital de João Palmeiro.

## Referències

* 1 2 3 «Fitxa de l'Església de Santa Maria da Graça» (en portuguès). Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Portugal. Arxivat de l'original el 2014-03-06. [Consulta: 1r gener 2012].
# Església de Santa Maria de les Roques

L'església de Santa Maria de les roques (en croat Sveta Marija na Škriljinah) està situada a 1 km al nord-est de Beram, a la regió croata d'Istria.
En el seu interior s'hi pot contemplar una de les pintures murals medievals (1474) més valuoses d'aquest país. Els frescos de l'últim gòtic estan molt ben conservats i gairebé cobreixen totalment les parets interiors de l'església. Són obra del mestre Vincent de Kastav i foren encomanades per la confraria de Santa Maria de Beram. Majoritàriament estan dedicades a escenes de la vida de Santa Maria i Jesús.
L'escena més impactant és la de la "Dansa de la mort", on comerciants, cardenals, i fins i tot el mateix papa ballen al costat de la mort. La pintura que ocupa un espai més gran és l'"Adoració dels Reis".
El cicle de frescos mostren totes les característiques de la zona. Els models, amb una simplificació molt tradicional, s'incorporen en una única narració.
En el segle xviii, l'església es va engrandir i en la renovació es tapaven amb nous frescos. L'any 1913 es van redescobrir i restaurar tal com els podem veure actualment.
# Església de Santa Maria i Sant Jaume

L'església de Santa Maria i Sant Jaume és una obra de Bellver de Cerdanya (Cerdanya) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una construcció de pedra i maçoneria amb una coberta a dues aigües amb embigat de fusta. Presenta una sola nau amb arcs formers que conformen tres capelles a cada costat. Quatre de les capelles laterals tenen volta de canó i dues volta d'aresta. A la façana hi ha un òcul i una obertura al costat de l'Evangeli. La portada és d'arc apuntat amb dovelles de pedra, de construcció recent.
Als peus es troba la torre campanar, al costat de l'Epístola, de dos cossos, realitzada en pedra i maçoneria i amb rellotge incorporat. Al llarg del temps ha estat sotmesa a ampliacions i transformacions.

## Història

L'església parroquial de Santa Maria i Sant Jaume havia format part d'una col·legiata dedicada a Sant Jaume Apòstol, el capítol de la qual estava format per quatre canonges del patronat i l'ardiaca de la Cerdanya en la Catedral de la Seu d'Urgell.

## Referències

* 1 2 3
# Església de San Agustín de Paoay

L'Església de San Agustín de Paoay és església parroquial catòlica romana al municipi de Paoay a la província de Ilocos del Norte a les Filipines. Està inscrita a la llista del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO des del 1993.

## Referències

* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «Baroque Churches of the Philippines» (en anglès). [Consulta: 15 març 2021].
# Església de Santa Olària d'o Elsón

L'església de Santa Olaria d'o Elsón és una temple catòlic de l'Aragó situat a la localitat d'o Elsón, al municipi de l'Aïnsa, a la comarca del Sobrarb.
Fou construïda a la primera meitat del segle XVI en estil renaixentista i és un Bé d'Interès Cultural des de la dècada del 1970.
Rep el sobrenom de "Seu de Sobrarb" per les seves dimensions.

## Construcció

La primera fase de construcció va començar la primera meitat del segle XVI i va finalitzar el 1546. Va ser dirigida per Chuan Tellet, mestre d'obra que també es va encarregar de la construcció de la veïna església de Santa Maria de l'Assumpció de Castilló de Sobrarb.
Cinquanta anys més tard, cap al 1596, es va realitzar una segona etapa de construcció, dirigida per Chuan Costa, que hi va afegir la portalada i el campanar El 1601 es fa una taxació d'unes obres de consolidació fetes per Martín Torón.
El cor i les pintures interiors de l'església es van acabar el 1721.

### Arquitectura

L'església és compacta, de nau alta i d'absis poligonal. Es considera que és una construcció d'estil transicional entre el gòtic tardà aragonès i el Renaixement, amb alguns elements posteriors d'estil barroc.
Abans de la Guerra Civil disposava d'un gran repertori d'obres escultòriques, de les quals encara se'n conserven algunes. El campanar es compon de tres cossos en altura: el de sota és quadrat, i els dos de dalt tenen la planta octogonal, amb garitons laterals visibles.

## Vegeu també

* Chabierre d'o Elsón

## Referències

* 1 2 3 GARCÍA GUATAS, Manuel. (dir.). Inventario artístico de la provincia de Huesca: Partido judicial de Boltaña. Madrit: Ministerio de Cultura, 1992.
# Església de San Felice

L'Església de San Felice (Església de St. Fèlix) és una església catòlica Romana a Florència, regió de la Toscana, Itàlia. Es troba en el banc del sud del Riu Arno, just a l'oest del Palau Pitti. És predominantment Gòtica, però té una façana del Renaixement de Michelozzo, afegida el 1457. Sobre l'altar hi ha un gran crucifix atribuït a Giotto o la seva escola.
En el lloc de l'actual, es va construir el segle X una església fora de la primera muralla de Florència. Primer va pertànyer al Monestir de San Silvestro de Nonantola, i el 1413 va ser transferida a l'Orde Camaldulès. El 1552, es va convertir en propietat de les monges Dominicanes de San Pietro Martire. L'església va proporcionar un refugi a les dones que fugien de marits maltractadors.
L'interior tenia una Madonna amb infant i Sants de Ridolfo Ghirlandaio. Una altra capella té un fresc de Giovanni da San Giovanni, San Felice revivint St Massimo; els àngels que reuneixen els raïms en la pintura són de Baldassare Franceschini. Tenia un tríptic (1467) de Neri di Bicci, que descrivia St. Augustí i St. Joan Baptista, i St. Julià i el rei St. Segimon. Una altra capella va tenir una Madonna i infant amb St. Jacint, de Jacopo da Empoli. L'església té un Últim Sopar de Matteo Rosselli.

## Galeria

* Exterior
* Interior
* Madonna i l'interior de Crucifix.
* San Felice per Giovanni da San Giovanni i il Volterrano.

## Referències

* 1 2 «Firenze-Oltrarno.net: Chiesa di San Felice in Piazza». [Consulta: 21 abril 2020].
* ↑ Saunterings in Florence: a new artistic and practical hand-book, by Elvira Griffin, page 378.
# Església de Sant Francesc Xavier de Nagasaki

L'església de Sant Francesc Xavier de Nagasaki (聖フランシスコ・ザビエル教会, Sei Furanshisuko Zabieru Kyōkai), també coneguda com l'Església de Kaminoshima (神ノ島教会, Kaminoshima Kyōkai) és un temple de l'Església Catòlica Apostòlica i Romana a Nagasaki, Japó. Es troba localitzada al barri de Kaminoshima, al districte de Kosakaki, a la part central de la ciutat.
Kaminoshima, que és a l'entrada del port de Nagasaki, va ser una illa remota fins que va ser guanyada a la mar a la dècada del 1960 i connectada amb el continent de Kyūshū.
Després del descobriment dels cristians ocults o Kakure Kirishitan pel pare Petitjean a finals del període Edo, Masakichi Nishi, un pescador de l'illa, va visitar Mossèn Petitjean de la Basílica d'Ōura, i li explica que hi ha molts cristians amagats a l'illa. Després de confessar-ho, els cristians amagats a l'illa de Déu tornen a l'Església catòlica. En aquella època, hi ha la teoria que tots els illencs eren cristians amagats.
L'any 1876, el pare Breer de la Societat de Missions Estrangeres de París va arribar a Kaminoshima, es va establir una església temporal i l'any 1881, el seu successor, el pare Rage, va construir una església de fusta a la ubicació actual. L'església de maó actual va ser dissenyada i construïda pel pare Durand, que va arribar a la zona l'any 1892, i es va acabar l'any 1897. Inicialment arrebossat, posteriorment es va reformar amb calç i ciment per donar-li l'aspecte blanc actual.
És una de les fites del port de Nagasaki perquè es pot veure l'església des dels vaixells que arriben i surten del port de Nagasaki.

## Referències

* ↑ https://en.japantravel.com/nagasaki/kaminoshima-church-in-nagasaki/18132
* ↑ https://www.nagasaki.catholic.jp/?page_id=109
* ↑ 井出道雄, 2006, p. 67.
* ↑ 井出道雄, 2006, p. 68.

## Enllaços externs

* Lloc web de l'Arquebisbat de Nagasaki