OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Skiffle

L'skiffle és un tipus de música folk influenciat per gèneres com el country, el jazz i el blues. Els músics utilitzen instruments com la guitarra acústica, l'harmònica o el banjo, i instruments improvisats o casolans com pintes, cassoles, un safareig o taula de rentar, fulls de paper, etc.

## Història

L'skiffle va començar a fer-se popular als Estats Units a principis del segle xx a Nova Orleans. El diccionari anglès Oxford assenyala l'expressió rent party (festes en les quals es contractava un grup i després es passava un barret per a recollir diners i pagar-lo) com a sinònim d'skiffle. La primera vegada que es va usar el nom en enregistraments va ser el 1925 per Jimmy O'Bryant and his Chicago Skifflers. L'skiffle es va fer extremadament popular al Regne Unit a finals dels anys 50, quan Lonnie Donegan va tenir un èxit mundial amb la cançó Rock Island Line. Altres grups coneguts del Regne Unit van ser The Gin Mill Skiffle Group, i The Quarrymen (futurs The Beatles). La popularitat d'aquesta música simple va obrir els ulls als joves britànics que es van adonar que podien tocar música i tenir èxits de vendes. El resultat va ser, anys més tard, l'anomenada «invasió britànica»: l'explosió musical comercial de la música britànica als EUA.
# Slentem

L'slentem (també slenthem o gender panembung) és un metal·lòfon javanès que forma part d'un gamelan.
L'slentem és part de la família dels gender. Consisteix en un conjunt de làmines de bronze que abasta una octava: això són sis làmines quan està afinat en el sistema slendro i set quan ho està en pelog. Aquestes làmines estan suspeses, mitjançant tires de cuir lligades a un marc de fusta, sobre tubs de bambú individuals que fan de ressonadors. Aquests estan tallats per aprofitar la col·locació del node del bambú, de forma que s'obtingui una longitud funcional del ressonador, més curta quant més aguda és la nota. L'instrument es toca colpejant les làmines amb una baqueta, anomenada tabuh, que té un mànec curt i un disc de fusta prim amb vores folrades de tela o goma. La mà que no sosté la baqueta queda lliure per esmorteir les notes. És un instrument greu amb un so més suau que el saron demung. Com el saron barung i demung, generalment interpreta la forma més bàsica de la melodia (balungan) a les composicions. No obstant això, també s'utilitza de vegades tècniques similars al saron per a elaborar. Té un paper eminent en els conjunts gamelan més silenciosos (com gamelan gadhon); però també forma part de gamelan gedhé, com a únic instrument d'estil suau que també toca en peces d'estil sorollós.
Normalment es col·loca entre els instruments situats a la part frontal de l'àrea d'execució.

## Referències

* ↑ Hood, Mantle; Maceda, José. Music. Brill Archive, 1972. ISBN 978-90-04-03402-0.
* ↑ Gaetano Jr., Mario A. «Definite pitched idiophones of the Javanese gamelan». Percussionist, 15, 3, Spring–Summer 1978, p. 121–143.
* ↑ Benamou, Marc; Supanggah, Rahayu. Indonesia, Central Java: Solonese Gamelan: A Garland of Moods. Maison des Cultures du Monde, 2006.
* ↑ Dean, Deirdre «The classroom gamelan». Counterpoint, 7-1996, p. 31–37. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 15 de juny 2005. [Consulta: 26 setembre 2017].
* ↑ Kartomi, Margaret J. On Concepts and Classifications of Musical Instruments. University of Chicago Press, 1990, p. 101, 104. ISBN 978-0-226-42549-8.
* ↑ Kartomi, Margaret J. On Concepts and Classifications of Musical Instruments. University of Chicago Press, 1990, p. 89. ISBN 978-0-226-42549-8.

## Enllaços externs

* Pàgina de NIU en el slentem Arxivat 2018-07-20 a Wayback Machine.
# Slănină

L'slănină (romanès), slanina (serbocroata, txec, eslovac i búlgar: сланина), salo (ucraïnès i rus: са́ло), sala (belarús: са́ла), szalonna (hongarès) o słonina (polonès) és una recepta típica de l'Europa de l'Est, que consisteix en tires curades de cansalada de l'esquena del porc, o més rarament de la panxa, amb la pell o sense. Típicament en les diferents variants se sala o fermenta en salmorra, d'on ve el nom slonina/slana/szalonna (solonýna en ucraïnès i solonina en rus fa referència a qualsevol carn en salaó, com ara el corned beef). Les versions de l'est d'Europa solen tractar-se amb pebre vermell o altres condiments, mentre que les del sud acostumen més sovint a fumar-se.

## Conservació

Per a conservar-la, l'slănina se sala, o també es fuma, deixant-se curar en un lloc fosc i fred, on hi romandrà un any o més temps. Per donar-li gust i millorar-ne la conservació, es pot adobar o cobrir amb una capa gruixuda de pebre vermell, all capolat o de vegades també amb pebre negre. Les tires de cansalada es tallen en trossos manejables, típicament de 15×20 cm, i es recobreixen amb sal. Les tires es posen amb la pell cap avall en una caixa de fusta o barril, alternant-les amb capes de sal d'un 1 cm de gruixària.
Quan s'adoba durant massa temps o s'exposa a la llum, la superfície de la cansalada es pot oxidar i tornar-se groguenca i amarga. Llavors es pot utilitzar com a repel·lent de l'aigua per a botes de cuir o com a esquer per a rateres, o simplement per a fer-ne sabó casolà.

## Cuina

L'slănină pot prendre's crua i també cuinar-se, fregir-se o bé servida finalment picada amb all com a condiment per al borscht (sopa de bleda-rave). També es poden afegir trossets de slănină a diferents menes d'embotits. Tallat fi sobre pa de sègol fregat amb all és un aperitiu tradicional a Rússia, acompanyadat de vodka, o especialment de horilka a Ucraïna.
A Romania també s'acostuma a servir com a aperitiu amb un licor fort, com ara țuică o palincă. En algunes regions se la coneix com a șuncă, que pot portar a equívocs, perquè també fa referència al pernil.
També es talla sovint a trossets i es fregeix per extreure'n el greix i usar-la en cuina, mentre que el llard sobrant (shkvarky en ucraïnès, spirgai en lituà, skwarki en polonès) es fa servir com a condiment per a patates fregides o varenyky.
L'escorça de porc gruixuda que resta després de fer servir el greix del slănină també es pot afegir al brou per a sopa o al borscht, si bé rebutjant-la després de la cocció.

## Referències

* ↑ (en anglès) «Pork choc on the menu in Ukraine» BBC News.
* ↑ «Sunca de porc. Cum o prepar, bătrâneşte» (en romanès). [Consulta: 26 febrer 2016].
# Società Sportiva Felice Scandone

La Società Sportiva Felice Scandone, més coneguda, per raons de patrocini, com Air Avellino, és un club de bàsquet de la ciutat d'Avellino, a Itàlia. Juga a la lliga italiana de bàsquet.
Al passat, degut als patrocinadors, ha estat conegut amb els noms de Pasta Baronia Avellino (1996-97), Cirio Avellino (1997-98), Select Avellino (1998-99), Nicoloro Avellino (1999) i De Vizia Avellino (1999-02).
El millor resultat de la història del club és la tercera plaça de la lliga italiana de bàsquet que va obtenir la temporada 2007-2008 i que li han permès participar en l'Eurolliga 2008-2009. El club també va guanyar la Copa Italiana de bàsquet l'any 2008.

## Jugadors destacats

* Kaloyan Ivanov
* Nacho Rodilla
* Jaka Lakovič
* Linton Johnson
* Coby Karl
* - Mirza Begić
* - Nikola Radulović
* - Sidney Johnson

## Enllaços externs

* Lliga Lega italiana de bàsquet
* Web oficial de l'Air Avellino
# Diego de Avendaño

Diego de Avendaño (Segòvia, 29 de setembre de 1594 - Lima, 30 d'agost de 1688) fou un teòleg de la Companyia de Jesús, jurista i filòsof hispano-peruà. Partí a Amèrica amb el jurista Juan de Solórzano Pereira (1610). Fou tota la seva vida professor de filosofia i teologia. La seva magnum opus, el Thesaurus Indicus, és una obra monumental que reflecteix les idees jurídiques, filosòfiques i religioses imperants en la societat colonial hispanoamericana del segle xvii.

## Obres

* Actuarium Indicum, Amberes, 1675-1686.
* Amphitheatrum misericordiae, Lyon, 1656.
* Cartas annuas de la Provincia del Perú de la Compañía de Jesús de los años 1663 a 1665 al R. P. General de la misma Compañía (manuscrit, perdut).
* Cursus consummatus, Amberes, 1686.
* Epithalamium Christi et Sacrae Sponsae, Lyon, 1653.
* Expositio Psalmi LXVIII, Lyon, 1666.
* Mysterium fidei in ipsius Sacro et Canonico Canone celebratum, 1681 (manuscrit).
* Problemata theologica, Amberes, 1678.
* Relación de la Congregación Provincial (del Perú), 1674, (manuscrit, perdut).
* Thesaurus Indicus, Amberes, 1668-1686; Thesaurus Indicus (Vol. I, Tít. I-III), ed. A. Muñoz García, Eunsa, Pamplona, 2001; Oidores y Oficiales de Hacienda (Vol. I, Tít. IV y V), ed. A. Muñoz García, Eunsa, Pamplona, 2003; Corregidores, Encomenderos, Cabildos y Mercaderes (Thesaurus Indicus, vol. I, Tít. VI-IX), ed. A. Muñoz García,Eunsa, Pamplona, 2007; Mineros de Indias y Protectores de indios (Thesaurus Indicus, vol. I, Tít. X-XI y Complementos), ed. A. Muñoz García, Eunsa, Pamplona,2009.
# Esquirol-antílop de Harris

L'esquirol-antílop de Harris (Ammospermophilus harrisii) és una espècie de rosegador de la família dels esciúrids. Viu a Mèxic i els Estats Units per sota de 1.350 msnm. Ocupa diversos hàbitats desèrtics, incloent-hi les zones àrides amb cactus i els matollars desèrtics. Està amenaçat per l'ús de verí i trampes parades pels humans per caçar altres espècies.
Aquest tàxon fou anomenat en honor del granger i ornitòleg estatunidenc Edward Harris.

## Referències

* ↑ Timm, R.; Álvarez-Castañeda, S. T.; Castro-Arellano, I.; Lacher, T. Ammospermophilus harrisii. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 20 octubre 2015.
* ↑ Beolens, B.; Watkins, M.; Grayson, M. The Eponym Dictionary of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2009, p. 177. ISBN 978-0801893049.
Espècies vivents d'esciúrids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Ordre: Rodentia · Subordre: Sciuromorpha :
Callosciurinae :
Ratufinae :
Sciurillinae :
Sciurinae :
Xerinae :
Categoria :
# Escola d'orgue Leoš Janáček

L'Escola d'orgue Leoš Janáček (en txec: Varhanická škola Leoše Janáčka) de Brno fou una escola de música centrada en l'ensenyament de joves intèrprets d'orgue i cantants, especialment en el camp de la música sacra.
L'escola estava situada a la vila de Chleborád, en un parc de l'actual plaça Janáček, amb una façana al carrer Kounicova i una entrada des del carrer Smetana de Brno. L'edifici acull l'Escola d'art bàsica de Brno.

## Història

La idea de construir una escola d’orgue a Brno, que preparés els músics per als cors de l'església i el cultiu del cant de l'església, va néixer al cap del jove Leoš Janáček. La seva principal influència fou la seva estada a la Fundació Thurn-Valsassina al barri antic de Brno. Més tard, mentre estudiava a l'Escola d'orgue de Praga, al conservatori de Leipzig i després a Viena, va conèixer escoles similars i, com a ciutadà amb consciència nacional, va voler fomentar l'establiment d’aquesta escola també a Moràvia.
En aquell moment, ell mateix ensenyava música a l'Institut de Magisteri i coneixia bé el nivell dels graduats, que com a professors de les seves comunitats havien de ser els pilars de les produccions música al temple. El maig de 1881 va aconseguir aglutinar diverses personalitats del clergat i la noblesa per a la seva idea. Eren: el cardenal Bedřich de Fűrstenberg, arquebisbe d'Olomouc, el comte Jindřich Belrupt-Tissac, president del comitè provincial, el terratinent Haupt-Buchenrode, el canonge František Zeibert i conseller consistorial P. Anselm Rambousek, més tard abat del monestir del barri antic de Brno, el professor i compositor Josef Chmelíček i l'advocat de Bučovice Josef Illner, aficionat a la música. Emilián Schulz, el director de l'Institut de Magisteri (la filla del qual Zdenka es va casar amb Janáček poc després), també pertanyia a aquest grup.

## Referències

* 1 2 «Història de l'escola. Primera etapa». Arxivat de l'original el 2018-12-29. [Consulta: 15 novembre 2020].
# Escola d'orgue de Praga

L'Escola d'orgue de Praga (en txec: Varhanická škola v Praze) es va fundar a Praga el 1830 com a escola per a músics per a l'església. S'impartien assignatures, com ara, orgue, harmonia, contrapunt, improvisació, cant coral, història de la música, direcció i fonaments de la composició. El 1890 es va incorporar al Conservatori de Praga.

## Directors de l'escola

* Jan August Vitásek (1830–1839), membre fundador de l'associació patrocinadora
* Robert Führer (1839–40), el primer professor de l'escola d’orgue
* Friedrich Dionys Weber (1840–1842), també director del conservatori
* František Blažek (1842-1843)
* Carl Franz Pitsch (1843-1858)
* Josef Leopold Zvonař (1858)
* Josef Krejčí (1859-1865)
* František Zdeněk Skuherský (1866–1889), fins a la fusió amb el Conservatori

## Estudiants importants

* Eduard Nápravník (1839–1916)
* Karel Bendl (1838–1897)
* Antonín Dvořák (1841–1904)
* Leoš Janáček (1854–1928)
* Josef Bohuslav Foerster (1859–1951)
* Ludvík Kuba (1863–1956)
* Bohuslav Jeremiáš (1859–1918)

## Referències

* ↑ Mojmír Sobotka. «Varhanická škola v Praze» (en txec). Český hudební slovník osob a institucí, 2019. Arxivat de l'original el 29 d’octubre 2020. [Consulta: 15 novembre 2020].
* ↑ El Conservatori de Praga - Història de l'escola
# Escola de Castissent

L'Escola de Castissent és una obra de Tremp (Pallars Jussà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici de planta rectangular al qual se li annexen dues petites naus consecutives situades a l'extrem nord de l'edifici. Consta de planta baixa i golfes. L'aparell és de pedra del país sense treballar rejuntada amb fang i arrebossat amb una fina capa de ciment. A la façana sud es troba una porta d'accés acabada amb arc rebaixat fet a base de maons. Aquesta és precedida per unes escales semicirculars. A la seva dreta s'obre una finestra; tant la porta com la finestra s'insereixen en una obertura tapiada amb totxana que dibuixava una gran arcada. A la part esquerra de la façana hi ha tres finestres quadrangulars acabats amb arc rebaixat. Al centre de la façana nord hi ha un finestral rectangular acabat amb arc rebaixat i a l'esquerra una finestra rectangular acabada amb llinda de fusta. A la façana lateral esta es troba una porta amb llinda de fusta, sobre la qual hi ha una finestra a nivell de les golfes. Les obertures de les parets nord i sud i les cantonades de l'edifici presenten un rivet ornamental amb una sanefa de motius geomètrics. La coberta és a dues vessants, presenta un ràfec en el qual hi ha un rivet ornamental de totxana que representa un cadenat de dents de serra; està construïda a partir d'un embigat de fusta coberta amb teula ceràmica.
# Escola de Futbol la Caserna

L'Escola de Futbol la Caserna, és un projecte d'origen popular i autogestionat que va començar a finals de 2017, dirigida entre altres educadors, pel futbolista Oleguer Presas que se'n va fer càrrec de forma altruista, els quals entrenen un equip de futbol mixt infantil a l'antiga caserna de la Guàrdia Civil del barri de la Creu Alta de Sabadell. El finançament de l'escola és a base de quotes voluntàries aportades per les famílies inscrites, que serveixen per comprar material pels entrenaments, llogar instal·lacions esportives per disputar partits amistosos, etcètera.
La Caserna de Sabadell era un edifici construït el 1911 per l'arquitecte Juli Batllevell que rebé aportacions de l'Ajuntament de Sabadell i també de mans privades perquè s'hi pogués allotjar la Guàrdia Civil amb l'objectiu d'incrementar la seva presència a la ciutat, amb la condició que, un cop es deixés d'utilitzar amb aquesta finalitat, l'edifici retornes al patrimoni municipal. El 1999 l'edificació passaria a ser de titularitat municipal, però poc després, es va produir un canvi de govern a la ciutat i l'alcalde Manuel Bustos signà una pròrroga d'ús de la Caserna. L'any 2017, després de diversos anys de lluites i reivindicacions, l'edifici va ser ocupat pel col·lectiu autogestionat "Volem la caserna", que dugueren a terme la neteja, pintar de nou, i adequar els diversos espais per tal d'aprofitar-los com a punt de repartiment d'aliments per la Plataforma d'Afectats per la Hipoteca, així com a zona esportiva on naixeria el projecte de l'Escola de Futbol La Caserna.

## Referències

* ↑ «La nueva vida de Oleguer: "Había cosas del fútbol de élite que me incomodaban"». Marca, 25-08-2022 [Consulta: 27 agost 2022].
* ↑ «Futbol autogestionat, el nou equip de l'exjugador blaugrana Oleguer Presas». Crític, 03-03-2019. [Consulta: 3 juny 2019].
* ↑ «Jugar a (un altre) futbol amb Oleguer Presas | NacióDigital». NacióDigital, 31-03-2019. [Consulta: 3 juny 2019].
* ↑ «Projecte». Escola de Futbol La Caserna. [Consulta: 22 novembre 2022].
* ↑ «Orígens». Escola de Futbol La Caserna. [Consulta: 22 novembre 2022].
# Escola de Mitjans Audiovisuals de Barcelona

L'Escola de Mitjans Audiovisuals de Barcelona (EMAV) és una escola pública de cinema i audiovisuals depenent del Consorci d'Educació de Barcelona que va ser fundada el 1970 per Josep Serra i Estruch.
L'oferta acadèmica del centre inclou 5 Cicles Formatius de Grau Superior (Animació, So, Il·luminació, Producció i Realització), 1 Cicle Formatiu de Grau Mitjà (Vídeo, Discjòquei i So), un Curs d'Especialització (Audiodescripció i Subtitulació) i un mitjà d'Ensenyaments Artístics (Assistència al Producte Gràfic Imprès - Perfil Fotografia), a més a més d'altres propostes formatives pròpies com ara cursos, workshops i masterclass.
Des del setembre de 2019 l'Escola té la seva nova seu al recinte fabril de Can Batlló al barri de La Bordeta.

## Referències

* ↑ Artigas, J. «Nota biogràfica, bibliografia sobre cinema i mitjans audiovisuals i filmografia de Josep Serra Estruch (1953-1983)». Treballs de Comunicació, Vol. 8, 10-1997 [Consulta: 12 agost 2018].
* ↑ «Oferta formativa de l'EMAV».
* ↑ «L'Escola Municipal de Mitjans Audiovisuals ampliarà superfície i alumnes a Can Batlló», 09-03-2015.
* ↑ «Equipaments educatius públics: balanç del passat i previsió de futur», 24-03-2015.
* ↑ Colomer, Íngrid «L'Escola de Mitjans Audiovisuals estrenarà seu al recinte de Can Batlló el setembre del 2019». , 18-05-2019 [Consulta: 8 setembre 2019].

## Enllaços externs

* Escola de Mitjans Audiovisuals de Barcelona - Lloc web oficial
# Escola de Música i Danses de Mallorca

L'Escola de Música i Danses de Mallorca és una associació sense ànim de lucre denominada oficialment Escola de Música i Danses de Mallorca Bartomeu Enseñat i Estrany que es constitueix a Palma (Illes Balears) a l'empara de la Llei Orgànica 1/2002 i té per finalitats l'estudi, documentació, ensenyament, difusió i foment dels elements de la cultura popular i tradicional de Mallorca, especialment el ball, la música, els instruments i la indumentària.
El 2015 fou guardonada amb la Medalla d'Or del Consell de Mallorca.

## Referències

* ↑ «Músiques d'arrel». Web. Generalitat de Catalunya, 2012. Arxivat de l'original el 28 juny 2013. [Consulta: abril 2013].
* ↑ «Guardonats 2015 Medalla d'Or del Consell de Mallorca». dBalears, 03-09-2015. Arxivat de l'original el 10 de setembre 2015. [Consulta: 3 setembre].

## Enllaços externs

* Web oficial de l'Escola de Música i Danses de Mallorca
# Escola de Sant Marçal de Llemotges

L'Escola de Sant Marçal de Llemotges fou una escola medieval de composició activa durant la primera meitat del segle xii i localitzada a l'Abadia de Sant Marçal de Llemotges, a Llemotges, França.

## Formes musicals

És coneguda per la composició de trops, seqüències i organums primitius. En aquesta escola es desenvolupà l'organum melismàtic (també anomenat florit), que suposà un pas més en l'evolució d'aquesta forma que havia passat ja per les fases d'organum purum i organum lliure. En aquest sentit, fou un important precursor de l'Escola de Notre-Dame de París.

## Compositors i obres

No hi ha compositors de l'escola que siguin coneguts pel seu nom. L'única cançó occitana antiga de què es conserva notació musical per totes les estrofes és una obra que pertany a Sant Marçal i es titula O Maria, Deu maire.

## Manuscrits

La majoria dels manuscrits procedents de la mencionada abadia es troben actualment a la Biblioteca Nacional de França situada a París. Es desconeix fins a quin punt aquests manuscrits reflecteixen composicions de l'abadia de Sant Marçal en particular, o es tractava de col·leccions d'obres de diversos llocs del sud de França. El Codex Calixtinus s'associa amb l'Escola de Sant Marçal, ja que recull peces en l'estil que es practicava en aquella abadia. Aquesta relació es creu que pot venir donada a causa del Camí de Santiago que era, d'entre moltes altres coses, una via d'intercanvi cultural.

## Vegeu també

* Música medieval
* Escola de Notre-Dame
* Organum

## Referències

* 1 2 3 4

## Bibliografia
### Específica

* Grier, James: «Roger de Chabannes (d.1025), Cantor of St Martial, Limoges» Early Music History, 14:53–119, 1995.
* Grier, James: «The music is the message: music in the apostolic liturgy of Saint Martial». Plainsong and Medieval Music, 12:1–14, 2003.
* Ramos, Elisa: «Del primitivo canto cristiano a la polifonía». Filomusica.com
* Treitler, Leo: «The Polyphony of St. Martial». JAMS, 17 (1):29–42, 1964.

### General

* Caldwell, John: Medieval Music. Indiana University Press, 1978.
* Gallo, F. Alberto & Cattin, Giulio: Historia de la música 2: El Medioevo I. Historia de la música 3: El Medioevo II. Turner, 1987.
* Gleason, Harold et al.: Music in the Middle Ages and Renaissance. Alfred Music, 1988.
* Hoppin, Richard: Medieval Music. W. W. Norton, 1978. La música medieval. Akal, 2000.
* Reese, Gustave: Music in the Middle Ages. W. W. Norton, 1940. La música en la Edad Media. Alianza, 1989.

### Discografia

* 1984 – 12th Century Polyphony in Aquitaine (St. Martial de Limoges). Ensemble Organum, Marcel Pérès (Harmonia Mundi) Dades a medieval.org - (anglès)
* 1994 – Sacred Music of the Middle Ages. (Anima) Dades a medieval.org - (anglès)
* 1994 – Campus Stellae. Saint-Martial de Limoges / Santiago de Compostela. Discantus, Brigitte Lesne (Opus 111) Dades a medieval.org - (anglès)
* 1996 – St. Martial de Limoges. Sequentia, Benjamin Bagby, Barbara Thornton (Deutsche Harmonia Mundi) Dades a medieval.org - (anglès)
# Escola de la Torre de Rialb

L'Escola de la Torre de Rialb és un edifici del nucli de la Torre de Rialb, al municipi de la Baronia de Rialb (Noguera) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Situació

L'escola, dins del nucli de la Torre, es troba al sector central-sud del terme municipal, sobre una graonada del marge esquerre del riu Rialb, damunt la llengua del pantà homònim que en l'indret inunda la vall. Junt amb l'església de Sant Iscle i Santa Victòria i una casa pairal forma un notable conjunt arquitectònic.
S'hi va per la carretera asfaltada que es deriva del punt quilomètric 12,7 de la C-1412b (de Ponts a Tremp), direcció Politg, que arriba fins a Peramola. Als 3,2 km, després d'haver passat el viaducte que creua les aigües del pantà, es pren el desviament de la dreta que porta al nucli de la Torre.

## Descripció

És un edifici aïllat de planta rectangular, adaptat al desnivell topogràfic del terreny, en el centre del nucli rural. Té murs de maçoneria amb carreus que encerclen les obertures, rosetó per a ventilació de la sota coberta i les finestres i porta principals orientades cap a llevant. Accés per la banda nord. La coberta és de teula àrab a dos vessants.

## Història

Pertany al conjunt d'escoles públiques construïdes a començaments del segle XX a la Baronia de Rialb, restant totes abandonades. Altres exemples són la de Palau de 1914 i la de Pallerols de 1912. A la Torre hi havia la Casa de la Vila, de tota la Baronia, traslladada actualment a Gualter.

## Referències

* 1 2