OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ermita del Calvari de Figueroles

L'ermita del Calvari de Figueroles és un lloc de culte situat als afores del nucli poblacional de Figueroles, en el conegut com a Camí del Calvari. Juntament amb el calvari forma un conjunt bon estat de conservació.
L'ermita està catalogada com a Bé de Rellevància Local, segons la Disposició Addicional Cinquena de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, de la Generalitat, de modificació de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007), presentant com a códig identificatiu el 12.04.060-002.

## Descripció històrica-artística

El calvari, constituït per les catorze estacions que conformen el Viacrucis, data de finals del segle xvii i principis del xviii, encara que posteriorment ja entrat el segle xix (en la segona meitat), va ser objecte d'una considerable reforma.
Tant el calvari com l'ermita, així com el recinte del cementiri, es troben dins d'un recinte tancat per una tanca de maçoneria, amb porta de forja en un dels costats.
El calvari està compost per catorze casalicis en els quals es pot veure la corresponent estació del viacrucis representada en ceràmica, destacant els dos últims casalicis, corresponents a la desena tercera i catorzena estació respectivament que es van construir unides a la façana de l'ermita.
Per la seva banda l'ermita és un edifici de reduïdes dimensions i parets blanques i llises, de planta quadrangular i teulada piramidal. La façana principal presenta com a únics adornaments destacables, els esmentats casalicis de les últimes estacions del viacrucis, amb dos fanals sobre ells a certa altura. Entre ambdues estacions s'obre la porta d'accés al temple, mitjançant una porta amb llinda, de dues fulles, les quals disposen de sengles espiells per contemplar el Crist quan està tancada. Sobre la porta dos quadres ceràmics, un amb la llegenda “HERMITA DEL S.to CRISTO DEL CALVARIO”, i una altra amb una representació de la crucifixió. A l'interior de l'ermita es pot contemplar una talla de Crist, rèplica de l'escultura de finals del segle xvii, construïda en els anys 40 per José María Ponsada, en haver-se produït la destrucció de l'original durant el conflicte bèl·lic del 36.
La festa del Santíssim Crist del Calvari se celebra a Figueroles, des de finals del segle xvii, quan es va procedir a la construcció de l'ermita i la talla de la figura del Crist, el dilluns següent al diumenge de Pentecosta. Per celebrar-la s'adornen els carrers del poble i les veïnes pinten i fan les labors de manteniment del calvari i de la seva ermita. Entre els actes festius pot destacar-se la processó del Crist del Calvari pels carrers del municipi, representacions teatrals, actuacions de bandes musiclaes, etc.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 http://alcalaten.org/figueroles/index.php/es/historia/16-calvario Arxivat 2015-12-19 a Wayback Machine.
* 1 2 3 4 5 http://www.ermitascomunidadvalenciana.com/calfig.htm Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine.
* ↑ http://www.cult.gva.es/dgpa/brl/Detalles_brl.asp?
* ↑ http://www.figueroles.es/es/content/santisimo-cristo-del-calvario Arxivat 2015-08-12 a Wayback Machine.
# Escut de Suïssa

L'escut de Suïssa presenta des de fa segles una creu grega abscissa d'argent sobre camper de gules i està íntimament lligat a la bandera estatal, que és idèntica a l'escut. La forma de l'escut varia sovint, si bé el 1889 hi va haver una resolució federal on s'incloïa un dibuix de l'escut d'armes.

## Història

No es coneixen els orígens de la creu suïssa, sobre els quals hi ha diverses hipòtesis. Segons alguns historiadors, el símbol hauria nascut pels volts del segle iv, on hauria estat venerat dins els regnes burgundis i hauria figurat als emblemes de la Legió Tebana, massacrada a Saint-Maurice; d'aquí vindria la creu que figura a l'escut d'aquest municipi del Valais. Segons uns altres, el culte dels instruments de la Passió, molt estès a la regió, va fer que alguns cantons incloguessin la creu a la seva bandera cap al segle xii, amb el fons vermell al·lusiu a la sang de Crist. D'altres, finalment, creuen que deriva directament de l'emblema del cantó de Schwyz, un dels fundadors de Suïssa el 1291 juntament amb Uri i Unterwalden, cosa que no resol tampoc la qüestió del seu significat primigeni.
De tota manera, no és fins al 1339 quan la creu helvètica adquireix una certa importància, ja que en aquella època esdevé símbol de la cohesió dels cantons suïssos i apareix a la senyera triangular de les tropes de Berna per distingir-les dels altres cossos bel·ligerants durant la batalla de Laupen. El símbol torna a aparèixer quan el papa Juli II ofereix unes banderes el 1512 a la Confederació Helvètica. No fou, però, fins al segle xvi que la creu seria considerada l'emblema confederal, només interromput durant l'efímera República Helvètica (1798-1803).
L'emblema suís va donar origen, el 1864, al de la Creu Roja, durant la primera Convenció de Ginebra; de fet, l'emblema d'aquesta organització internacional no és més que la bandera suïssa amb els colors intercanviats.

## Vegeu també

* Bandera de Suïssa

## Enllaços externs

* Decisió federal del 12 de desembre de 1889 sobre la composició de l'escut d'armes:
** http://www.admin.ch/ch/d/sr/1/111.de.pdf Arxivat 2008-12-18 a Wayback Machine., http://www.admin.ch/ch/f/rs/1/111.fr.pdf Arxivat 2008-12-18 a Wayback Machine., http://www.admin.ch/ch/i/rs/1/111.it.pdf Arxivat 2008-12-18 a Wayback Machine.
# Emblema estatal de São Tomé i Príncipe

L'emblema estatal de São Tomé i Príncipe, que fa les funcions d'escut d'armes tot i no ajustar-se estrictament a les regles de l'heràldica tradicional, fou adoptat arran de la independència el 1975 i apareix descrit a l'article 14 de la Constitució de la manera següent:
    La insígnia és constituïda per la figura d'un falcó a l'esquerra i un papagai a la dreta, separats per un escut de forma oval, amb l'abscissa vertical de dimensió 0,33 vegades superior que l'horitzontal i a l'interior del qual es destaca una palmera situada al llarg de l'abscissa vertical.
L'escut central, d'or, conté una palmera al natural i va timbrat amb un borlet d'atzur i d'or somat d'una estrella de cinc puntes de sable perfilada d'atzur. Té com a suports un falcó a la destra i un papagai a la sinistra, tots dos al natural. A la part superior hi ha escrita, en una cinta d'or, la denominació oficial de l'estat en portuguès: REPÚBLICA DEMOCRÁTICA DE SÃO TOMÉ E PRÍNCIPE. A la part inferior de l'escut hi figura també, escrit en una cinta d'or, el lema nacional: UNIDADE – DISCIPLINA – TRABALHO ('Unitat – Disciplina – Treball').

## Escuts històrics

* «Escut gran» de la colònia portuguesa de São Tomé i Príncipe (1935-1951)
* «Escut gran» de la província portuguesa de São Tomé i Príncipe (1951-1975)
* «Escut petit» de São Tomé i Príncipe durant la dominació portuguesa (1935-1951)

## Referències

* ↑ Art. 14.3 de la Constitució de São Tomé i Príncipe sobre la Insígnia Nacional, disponible a la web oficial del Parlament (portuguès)

## Enllaços externs

* Heraldry of the World – Escut de São Tomé i Príncipe (anglès)
* Hubert Herald – Escut de São Tomé i Príncipe (anglès)
# Cortès

«Cortès» té aquests significats:
# Ermita del Calvari de Ribesalbes

L'Ermita o Capella del Calvari de Ribesalbes és un bé de rellevància local situat en el municipi homònim.
El seu codi BRL és 12.06.095-002 i la seva qualificació es troba en la Disposició Addicional Cinquena de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, de la Generalitat Valenciana, de modificació de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007).
Es va edificar al segle xix.

## Emplaçament

Està situada a la part alta d'una petita elevació propera al nucli de Ribesalbes, dominant el poble. S'accedeix a la mateixa pel clàssic Via Crucis. Les estacions d'aquest es troben decorades amb retaules de ceràmica pintats a mà, realitzats per José Figás.

## Descripció

L'edifici és de planta quadrangular, amb una cúpula coberta de teules, del tambor de la qual arrenca una espadanya estreta i alta.
A l'interior es troba la talla del Santíssim Crist del Calvari, de gran devoció local i un dels patrons de Ribesalbes. La imatge, realitzada el 1940, va substituir una anterior que va ser destruïda en la Guerra Civil.

## Tradicions

La festivitat del Crist del Calvari se celebra la primera setmana d'octubre. El dissabte anterior a la festivitat, els membres de la Confraria del Santíssim Crist -que es va fundar en 1878- baixen la imatge del Crist en processó des de l'ermita fins a l'església parroquial. Allí roman fins al següent dimarts, i en la nit d'aquesta jornada se celebra la processó de penitents que acompanya al Crist de retorn a la seva capella. Allí se li canten els Gojos, cants monódicos a tres veus, en els quals es lloa al Crist i se li demana protecció per al poble, fins a l'any següent.

## Referències

* ↑ «Ermitas de Ribesalbes | Ermitas de Castellón». Arxivat de l'original el 2016-04-28. [Consulta: 10 setembre 2017].
* ↑ «Sección 2ª. Bienes de relevancia local - Generalitat Valenciana» (en castellà). [Consulta: 10 setembre 2017].
* ↑ http://www.vivecastellon.com. «Procesión de regreso del Cristo del Calvario a su ermita. Ribesalbes Castellón, Ribesalbes 2012 noticias castellon vivecastellon.com. Castellón de la Plana y provincia» (en castellà). [Consulta: 10 setembre 2017].
# France Gall

Isabelle Geneviève Marie Anne Gall, coneguda com a France Gall (París, 9 d'octubre de 1947 - Neuilly-sur-Seine, 7 de gener de 2018) fou una cantant francesa del moviment ie-ie.
Filla de Robert Gall, un cantant i autor de cançons d'èxit, que va escriure, entre altres per a Édith Piaf i Charles Aznavour. El seu pare la va iniciar en la música des de la infantesa, des dels cinc anys tocava el piano i la guitarra des dels onze. En plena adolescència va fer que gravés diversos temes que ell mateix va proposar a l'editor Denis Bourgeois la primavera de 1963, i a l'octubre se la va començar a sentir a la ràdio. El tema que cantava, Ne soit pas si bête, va assolir el lloc 44 en vendes.
L'any 1965 va guanyar el Festival d'Eurovisió presentant-se per Luxemburg. Per a aquest concurs, va haver d'escollir una cançó entre deu possibilitats i finalment va escollir Poupée de cire poupée de son, cantada en francès i escrita per Serge Gainsbourg, i va guanyar el festival.
L'any següent va ser protagonista d'un escàndol amb la sortida de la cançó Les Sucettes, també de Gainsbourg. Era un tema amb doble sentit, en què on es llepava una llaminadura semblava fer referència a una fel·lació. Gall, que no se'n va adonar fins una mica més tard, a causa de l'impacte i les crítiques va decidir tallar la relació amb l'autor. Amb tot, es va iniciar una etapa difícil per a ella, no seria fins a 1974 que Michel Berger li escriuria la cançó La déclaration d'amour, amb què la cantant va recuperar l'èxit que havia perdut.
A més, tots dos es van prometre, casar el 1976 i van tenir dos fills.
Durant els anys vuitanta va gravar menys i es va dedicar més a la seva família. El 1992 es va llançar a una gira amb l'àlbum Double Jeu, gravat amb Michel Berger, però que no va poder finalitzar a causa de la mort d'aquest el 2 d'agost del mateix any. Més tard va patir un càncer de pit que va aconseguir superar, però finalment va deixar la música amb la mort de la seva filla el 1997, que va significar un cop molt dur per a Gall. D'ençà d'aleshores es va dedicar especialment a fer accions humanitàries.
Va morir la matinada del diumenge 7 de gener de 2018 a París als 70 anys, després d'una llarga malaltia, un càncer que patia des de feia dos anys.

## Referències

* 1 2 Serra, Xavi «Mor als 70 anys France Gall, icona de la música francesa». Ara, 07-01-2018.
* 1 2 «Mor France Gall, ídol de la cançó francesa dels seixanta». El Periódico de Catalunya, 07-01-2018 [Consulta: 7 gener 2018].
* ↑ Vicente, Álex «Muere la cantante francesa France Gall a los 70 años». El País, 07-01-2018.
* 1 2 3 4 Redacció «Muere France Gall, la cantante francesa que hizo bailar al mundo». Vanity Fair, 07-01-2018.
* 1 2 CCMA «Mor la cantant francesa France Gall, la "poupée de cire, poupée de son"». 3/24, 07-01-2018.
* ↑ Redacció «Fallece a los 70 años la cantante francesa France Gall». El Mundo, 07-01-2018.
* ↑ Quiñonero, Juan Pedro «Muere a los 70 años la cantante francesa France Gall». ABC, 07-01-2018.
# Anisogàmia

L'anisogàmia (també anomenada heterogàmia) es refereix a una forma de reproducció sexual en què la participació de la unió o fusió de dos gàmetes diferents per la grandària o per la grandària i també la forma. Generalment el gàmeta més petit és considerat com el masculí (espermatozoides), mentre que el gàmeta major és considerat el femení (òvul). Aquest tipus d'anisogàmia també s'anomena anisogàmia morfològica enfront de l'anisogàmia fisiològica on les diferències es manifesten en el comportament dels gàmetes.
Hi ha diversos tipus d'anisogàmia; tots dos gàmetes poden ser flagel·lats i, per tant, mòbils, cap dels dos gàmetes poden ser flagel·lats (per exemple en algunes algues i plantes superiors). En l'alga vermella Polysiphonia, els òvuls grans no mòbils són fecundats pels petits espermatozoides també no mòbils. En les plantes superiors, els gàmetes són cèl·lules no mòbils dins del gametòfit.
En els animals se sol parlar d'oogàmia quan l'òvul gran i no mòbil és fertilitzat per una cèl·lula petita mòbils (espermatozoide). Així, la cèl·lula ou s'ha optimitzat per a la longevitat, mentre que l'espermatozoide petit està optimitzat per a la mobilitat i la velocitat. La mida i els recursos de l'òvul permet la producció de feromones, que atreuen als espermatozoides.

## Evolució de l'anisogàmia

Una teoria ha proposat que l'anisogàmia es va originar a través de la selecció disruptiva que actua sobre un ancestre isògam de la població. A partir d'una població isògama amb dos tipus d'aparellament i tenint en compte la relació funcional entre l'aptitud d'un gàmeta i la seva mida.
Una teoria més recent emfatitza la importància de les limitacions físiques en els processos pels quals dos gàmetes s'uneixen i demostren que això només ho pot oferir una selecció disruptiva prou forta. Per tant, la teoria de la selecció disruptiva proporciona una possible explicació de l'origen de l'anisogàmia encara que altres forces selectives poden haver estat involucrades en l'especialització posterior del micro i macro-gàmeta.

## Referències

* 1 2 Dusenbery, David B. «Chapter 20». A: Living at Micro Scale. Cambridge, Mass: Harvard University Press, 2009. ISBN 978-0-674-03116-6.
* ↑ Bulmer, M.G.; Parker, G.A. «The evolution of anisogàmia: a game-theoretic approach». Proc. R. Soc. Lond. B, 269, 1507, 2002, pàg. 2381–2388. DOI: 10.1098/rspb.2002.2161. PMC: 1691164. PMID: 12495507.

## Vegeu també

* Gàmeta
* Isogàmia
# Escut de Timor

L'escut de Timor (en portuguès escudo de Timor, escudo timorense o, simplement, escudo) fou la moneda del Timor Portuguès entre 1958 i 1976. Es dividia en 100 centaus (centavos). El seu símbol era el cifrão $(\mathrm {S} \!\!\!\Vert )$, similar al símbol del dòlar però amb dues barres verticals en comptes d'una. El codi ISO 4217 era TPE.
Va substituir la pataca de Timor a raó de 5,6 escuts per pataca i era equivalent a l'escut portuguès. Arran de la invasió del territori per part d'Indonèsia i la consegüent annexió, l'escut fou substituït per la rupia indonèsia, que al seu torn seria substituïda pel dòlar dels Estats Units quan l'ONU va passar a fer-se càrrec del territori, moneda que acabaria sent l'oficial de la República Democràtica del Timor Oriental un cop aconseguida la independència l'any 2002.
Les primeres monedes, del 1958, eren de 10, 30 i 60 centaus i 1, 3 i 6 escuts; els primers bitllets, del 1959, eren de 30, 60, 100 i 500 escuts. Aquests valors inusuals es deuen a la taxa de canvi respecte a la unitat monetària anterior, la pataca. Més endavant, les emissions ja van ser amb valors més usuals, com ara les monedes de 20 i 50 centaus i 2½, 5 i 10 escuts, juntament amb bitllets de 20, 50 i 1.000 escuts, emesos pel Banc Nacional Ultramarí (Banco Nacional Ultramarino).

## Vegeu també

* Escut (moneda)

## Enllaços externs

* Monedes del Timor Portuguès
* Bitllets del Timor Portuguès Arxivat 2008-01-23 a Wayback Machine.
# Emblema nacional de Bangladesh

L'emblema nacional de Bangladesh (i no pas un escut d'armes, ja que no segueix les lleis de l'heràldica) fou adoptat no gaire temps després de la proclamació d'independència el 1971.
L'emblema, de forma circular, representa un nenúfar damunt l'aigua, voltat per dues espigues d'arròs a banda i banda. Damunt el nenúfar, quatre estrelles de cinc puntes, dues a cada banda de tres fulles de te. El nenúfar és la flor nacional i representa els nombrosos rius que travessen el territori. L'arròs és el principal recurs alimentari de la població i simbolitza l'agricultura de Bangladesh, juntament amb les fulles de te, mentre que les quatre estrelles hi són pels quatre principis fundacionals consagrats per la primera constitució de l'Estat, de 1972: el nacionalisme, el laïcisme, el socialisme i la democràcia.
Els detalls de l'emblema es dona com se cita a continuació:
| « | L'emblema nacional de la República és la flor nacional de nenúfar descansant en l'aigua, que té en cada costat i sentit de l'arròs i de ser coronat per tres fulles connectades de jute amb dues estrelles de cada costat de les fulles. | » |

## Altres escuts

* Segell del President de Bangladesh
* Segell del Primer Ministre de Bangladesh
* Segell del Govern Provisional de la República Popular de Bangladesh (1971-1972)

## Vegeu també

* Bandera de Bangladesh
# Ermita del Nen Jesús de Praga

L'Ermita del Nen Jesús de Praga és una ermita historicista de Sant Hilari Sacalm (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'ermita del Nen Jesús de Praga està situada al límit del terme municipal entre Arbúcies i Sant Hilari, un fet que ha estat objecte de polèmica en més d'una ocasió al llarg de la seva història. Per davant mateix de l'ermita hi ha una gran roca que fa cim (903 m) anomenada la Roca d'en Pla.
L'edifici és d'una sola nau rectangular allargada i un absis semicircular, de 3,8 metres d'alçada, flanquejat per dos petits cossos adossats destinats a la sagristia i serveis. Tant l'absis com les parets laterals, presenten finestrals emmarcats amb pedra i de diferents formes, són els que donen llum a l'interior del temple.
A la façana principal, la porta és d’arc de mig punt i destaca la gran lluerna quarterada per una creu, a la part superior central. Per damunt, sobresurt el campanar d'espadanya, d'un sol ull i coronat per una creu. Rematen la façana dos pinacles de pedra a banda i banda. L'església està construïda damunt una base elevada de pedra que envolta el perímetre de l'edifici i està formada de tres esglaons, els quals a la part frontal sobresurten de forma semicircular.
Cal destacar a l'esquerra de l'església, un porxo adossat amb grans pilastres de base quadrada que sustenten la coberta de sostre amb bigues de fusta i teula.
A l'interior de l'edifici, un arc presbiteral de mig punt emmarca l'altar situat a l'absis i elevat a través d'una escala. Els materials que decoren les parets i el mobiliari són moderns. El paviment és de mosaic hidràulic, amb sanefes. Les parets són enguixades, però cal destacar l'arrambador de ceràmica vidrada i decoració geomètrica de colors blaus i grocs. Els bancs són de fusta.

## Història

El 15 de maig de 1911 es col·locà la primera pedra de l'edifici i l'acte inaugural es va celebrar, l'octubre del mateix any. L'església va ser feta construir per mossèn Joan Montalt, fill de Sant Hilari, com a manifestació de la devoció al Nen Jesús de Praga. Hi prengué part molt activa en el projecte mossèn Rovira, però l'obra es va poder acabar gràcies a l'aportació de la família Canela.
Entre els anys 1922 i 1931, es publicava una revista piadosa bilingüe anomenada Jesús de Praga i Sant Hilari.
L'any 1973 es van fer reformes importants a l'edifici. Gairebé al cap de deu anys, el 1982, un llamp va enderrocar el campanar, cosa que obligà ràpidament a restaurar-lo, donant-li l'aspecte que té actualment.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8
* ↑ «Goigs de l'ermita del Nen Jesús de Praga d'Arbúcies». [Consulta: 2018].
* ↑ Jesús de Praga i Sant Hilari: revista mensual. [Sant Hilari Sacalm: S. n.], 1922-1931.
# Tinghir

Tinghir (en àrab تنغير, Tinḡīr; en amazic ⵜⵉⵏⵖⵉⵔ, Tinɣir) és un municipi de la província de Tinghir, a la regió de Drâa-Tafilalet, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 42.044 persones. Està situat al peu de les muntanyes del Atles. El nom de la ciutat, en amazic significa ‘la de la muntanya’, perquè la ciutat està envoltada de muntanyes altes.
En les dues últimes dècades ha experimentat un creixement urbà molt ràpid, i han aparegut barris nous com Tichka, Lwafa, Bougafer i Tihit.

## Geografia natural

Tineghir és un gran oasi que s'estén uns 30 km de llarg i de diversos quilòmetres d'ample, des d'uns pocs quilòmetres aigües amunt a 4 km aigües avall. El clima de l'est de Tinghir és el que correspon a les àrides regions subtropicals, és a dir, calent, hiverns secs, en relació a l'altitud (1.430 metres). Hi ha uns pocs dies de pluja per any, les majors precipitacions es produeixen a la tardor i hivern.
La regió de Tineghir està encaixada entre dues cadenes muntanyenques, s'estén a més de 700 km de longitud, al sud-oest fins al nord-est del Marroc: Alt Atles al nord a més de 4167 m (Adrar Toubkal). Pre-Atles al sud que és la continuació d'Adrar Sarhro. Això s'anomena ruta Sud-Atles, que és també el camí de Ouarzazate a Imtghren. Durant la segona època, aquesta regió ha estat envaïda periòdicament pel mar, produint dipòsits de sediments rics en fòssils marins (les amonites estan ben representades). L'aixecament de l'Atles, principalment durant el Terciari, va provocar la retirada del mar i la deformació dels estrats de les roques (plecs, falles). L'erosió eòlica i fluvial eventualment va conformar el paisatge desert de pedra calcària i argila.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].

## Vegeu també

* Gorges de Todra
# Janine Connes

Janine Connes (Dijon, 19 de maig de 1926 - Orsay, 28 de novembre de 2024) va ser una astrònoma francesa la investigació de la qual va conduir a l'establiment del mètode de l'espectroscòpia infraroja de transformada de Fourier, que va establir les bases del que es convertiria en un nou camp significatiu. Connes estava casada amb Pierre Connes, un company astrònom i sovint realitzaven investigacions junts.
El treball de Connes es va basar principalment en l’anàlisi de la tècnica d'espectroscòpia infraroja de transformada de Fourier, un camp que va començar a estudiar el 1954. La seva tesi i les publicacions posteriors van donar una anàlisi en profunditat dels detalls pràctics necessaris per al seu ús, amb la seva tesi acreditada per establir molts dels primers principis de disseny. Amb el seu marit, Pierre Connes, va imaginar Venus i Mart a l'Observatori del Pic del Migdia de Bigorre amb el mètode, presentant imatges molt millors que d'altres en aquell moment. Connes va identificar l'avantatge de registrar d'utilitzar interferometria.

## Referències

* ↑ «CWP at physics.UCLA.edu // Janine Connes». cwp.library.ucla.edu. [Consulta: 4 maig 2020].
* ↑ James Lovelock. The Vanishing Face of Gaia: A Final Warning. Penguin Books, 2009. ISBN 978-0141039251.
* ↑ B. Joerges, T. Shinn. Instrumentation Between Science, State and Industry. Springer, 2001, p. 127. ISBN 0792367367.
* ↑ R. A. Hanel. Exploration of the Solar System by Infrared Remote Sensing. Cambridge University Press, 2003, p. 222. ISBN 0521818974.
* ↑ McLean, Ian. «Janine Connes». Contributions of 20th Century Women to Physics. University of California, 1997. [Consulta: 27 març 2014].
* ↑ National Research Council (U.S.). Panel on Remote Atmospheric Probing. Atmospheric Exploration by Remote Probes: Final Report of the Panel on Remote Atmospheric Probing. 2. National Academies, 1969.
* ↑ Da-Wen Sun. Infrared Spectroscopy for Food Quality Analysis and Control. Academic Press, 2009, p. 151. ISBN 978-0080920870.