OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escut de la Vajol

L'escut oficial de la Vajol té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'atzur, una mitra d'argent embellida d'or, en barra, i per damunt d'un bàcul de bisbe d'or, en banda. Per timbre, una corona de poble.

## Història

Va ser aprovat el 26 de maig del 2009 i publicat al DOGC número 5.397, el 10 de juny del mateix any.
La mitra i el bàcul són els atributs de sant Martí, bisbe de Tours, patró local. Està basat en l'escut tradicional que usava l'Ajuntament, si més no des de mitjan segle xix, que reproduïa una imatge naturalista del sant dempeus, amb el bàcul i la mitra, i més endavant només constava dels senyals episcopals, com l'escut oficialitzat modernament.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Empordà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/1572/2009, de 26 de maig, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de la Vajol.» ( PDF). DOGC núm 5397. Generalitat de Catalunya, 10-06-2009. [Consulta: 11 juny 2009].
# Apoxiomen

L'Apoxiomen (del grec ἀποξυόμενος, apoxyómenos, d'ἀποξύω, apoxýo, ‘fregar, gratar’) és un dels temes convencionals de l'escultura votiva grega; representa un atleta llevant-se la suor i la pols del cos amb un petit estri anomenat estrígil. N'hi ha dues escultures que reben aquest nom: l'Apoxiomen de Lisip i l'Apoxiomen de Croàcia.

## Apoxiomen de Lisip

És una estàtua de marbre d'època romana que es troba als Museus Vaticans. La majoria dels historiadors d'art sostenen que es tracta d'una còpia d'una altra estàtua de bronze perduda de l'antiga Grècia realitzada per Lisip cap als anys 340-330 aC, però alguns autors han qüestionat que aquesta còpia sigui similar a l'estàtua de Lisip. Fa 2,05 metres d'alçada. Una de les mans és una restauració moderna. Es tracta d'un atleta nu que es neteja d'oli amb l'estrígil. El conjunt produeix un efecte de moviment momentani. Es recolza en una cama mentre l'altra està desplaçada cap a un costat, rebent part del pes. El cap és petit i està girat de forma semblant a la del Dorífor de Policlet, obra que hagué de tenir influència en la realització d'aquesta estàtua. Va ser descobert el 1849 al barri romà del Trastevere, i a l'any següent l'arqueòleg alemany August Braun va identificar l'estàtua com la còpia d'un bronze de Lisip citat per Plini el Vell a la seva obra Història Natural:
| « | Lisip va realitzar, com hem dit, el major nombre d'estàtues de tots, amb un art molt fecund, i entre elles, un atleta que està netejant-se amb un estrígil. | » |
L'Apoxiomen de Lisip va ser famós des de l'antiguitat; segons Plini, l'estàtua va ser consagrada per Agripa davant les termes que duen el seu nom. L'emperador Tiberi, que n'era un gran admirador, la va fer transportar a la seva habitació. El poble romà va reclamar la devolució de l'estàtua.

## Apoxiomen de Croàcia

És una estàtua de bronze datada probablement del s. II aC o de l'I aC. La trobaren el 1996 en un banc d'arena proper a l'illa croata de Vele Orjule, al sud de Lošinj. Fou descoberta el 1996 pel turista belga René Wouters mentre bussejava prop de l'illot. Fa 1,92 metres d'alçària i, a diferència de l'Apoxiomen de Lisip, té les mans més baixes, a l'altura del flanc.

## Còpia d'Efes

Una estàtua semblant a l'Apoxiomen de Croàcia es trobà el 1896 a Efes, a l'actual Turquia, i és ara al Museu d'Història de l'Art de Viena. En comparança amb la resta d'estàtues d'aquest tipus, el croat, per damunt fins i tot de la còpia de Lisip, és la millor conservada, principalment perquè la croata manté les mans al nivell del maluc i no a l'avantbraç.

## Referències

* ↑ «The Croatian Apoxyomenos». Croatian Conservation Institute. Arxivat de l'original el 2016-03-31. [Consulta: 22 juny 2018].
* ↑ «The Croatian Apoxyomenos». Croatian Conservation Institute. Arxivat de l'original el 2016-03-31. [Consulta: 22 juny 2018].

## Bibliografia

* J.J. Pollitt. El arte helenístico. Madrid, Editorial Nerea, 1989. ISBN 84-86763-15-0.
* Martin Robertson. El arte griego: Introducción a su historia, cap. 7. Madrid, Alianza Editorial, 1993. ISBN 84-206-7050-2.
41° 54′ 24.23″ N, 12° 27′ 12.65″ E﻿ / ﻿41.9067306°N,12.4535139°E﻿ / 41.9067306; 12.4535139
# Eruguera ullgroga

L'eruguera ullgroga (Coracina caledonica) és una espècie d'ocell de la família dels campefàgids (Campephagidae).
Habita boscos, principalment de muntanya, de les Illes Salomó a Bougainville, Kulambangra, Nova Geòrgia, Vangunu, Santa Isabel i Guadalcanal. Vanuatu a Espiritu Santo, Malo, Malekula i Erromango. També a les illes Lifu i Nova Caledònia.

## Referències

* ↑ «Eruguera ullgroga». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021(català)
# Natalia de Argumosa y Adán

Natalia de Argumosa y Adán (Madrid, 1826 - 1850) va ser una pintora, litògrafa, gravadora i dibuixant espanyola.
Va néixer a Madrid el 1826 en el sí d'una família benestant. Era filla del conegut metge Diego de Argumosa i de Micaela Adán, filla de l'escultor Juan Adán Morlán. El 1843, juntament amb la seva mare i la seva germana Isabel, va ser una de les primeres dones en accedir al Museu del Prado i a ser registrades com a copistes d'obres d'art. Posteriorment va fer estudis d'anatomia, litografia i gravat, estudiant amb els mestres Luis de Mendoza y González, sota la direcció del qual va fer la litografia El Vesuvi llançant cendra el 1822, i Pedro Hortigosa, de qui va aprendre concretament la tècnica del gravat al burí.
Tradicionalment s'havia afirmat que Natalia de Argumosa va participar en l'exposició de 1844 de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Ferran amb còpies d'una notable execució, però en realitat van ser obra de la seva germana Isabel. Sí que va participar, en canvi, a l'exposició organitzada per la mateixa acadèmia el 1847 i a les del Liceu Artístic i Literari de Madrid de 1848 i 1849, on va destacar com a dibuixant i gravadora. Estan documentats un gravat d'una vista de l'estany del Retiro, una còpia del qual es conserva a la Biblioteca Nacional d'Espanya, i un dibuix còpia del Davallament de la Creu de Rubens de la catedral d'Anvers.
És destacat la reproducció de La Magdalena penitent del gravador Raffaello Sanzio Morghen, la qual va quedar inacabada a causa de la greu malaltia de l'artista, que va provocar finalment al seva mort prematura el 1850. Pòstumament van aparèixer dos gravats més de la seva autoria al llibre Resumen de cirugía, publicat pel seu pare el 1856.

## Referències

* 1 2 3 4 Diccionario enciclopédico hispano-americano (en castellà). vol. 2. Barcelona: Montaner y Simón, editores, 1887, p. 593.
* 1 2 3 Solache Vilela, Gloria. «Natalia Argumosa y Adán» (en castellà). Diccionario biográfico electrónico. Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 3 desembre 2021].
* 1 2 3 4 Ossorio y Bernard. Galería biográfica de artistas españoles del siglo XIX. Madrid: Imprenta de Moreno y Rojas, 1883-1884, p. 48.
* 1 2 3 4 Gil Salinas, Rafael; Lomba, Concha (coords.). Olvidadas y silenciadas: Mujeres artistas en la España contemporánea (en castellà). València: Publicacions de la Universitat de València, 2021, p. 101.
# Emirat de Damaturu

L'emirat de Damaturu és un estat tradicional nigerià centrat en origen a Damaturu, la capital de l'estat de Yobe a Nigèria. És un emirat de primera classe.
Anteriorment l'emirat de Damaturu era part de l'emirat de Ngazaragamo, el qual té capital a Gaidam i s'estén fins al Txad al nord-est i al Níger al nord-oest.
El novembre de 2003 el Governador de l'estat de Yobe, Bukar Ibrahim, va aprovar el nomenament de Baba Shehu Hashimi II Ibn Umar El-Kanemi com Shehu (Emir) de Damaturu. Hashimi II El-Kanemi va ser designat emir de Damaturu el 15 de maig de 2004. Va succeir al seu germà Alhaji Bukar Ibn Elkanemi, que havia mort a La Meca l'any anterior.

## Referències

* ↑ ISMAIL OMIPIDAN. «Boko Haram: how it all started». The Sun (Nigeria), 17-06-2011. Arxivat de l'original el 2011-08-08. [Consulta: 3 agost 2011].
* ↑ «Yobe Governor appoints new Emir of Damaturu». Daily Trust, 12-11-2003. [Consulta: 3 agost 2011].
* ↑ Bosoma Sheriff. «Emirs of Machina, Damaturu, Gujba and Gazargamu of Yobe State». Kanuri Studies Association. [Consulta: 3 agost 2011].
# EF Education-TIBCO-SVB

L'EF Education-TIBCO-SVB (codi UCI: TIB) és un equip ciclista femení estatunidenc. Creat al 2005, va aconseguir la categoria UCI Women's Team el 2010. El 2023 s'anuncià la seva dissolució.

## Principals resultats

* Giro de Toscana-Memorial Michela Fanini: Megan Guarnier (2011), Claudia Lichtenberg (2013)
* Paris-Roubaix Femmes 2023: Alison Jackson

## Classificacions UCI

Aquesta taula mostra la plaça de l'equip a la classificació de la Unió Ciclista Internacional a final de temporada i també la millor ciclista en la classificació individual de cada temporada.
| Temporada | Classificació per equips | Millor ciclista en la classificació individual |
| 2010 | 10è | Ruth Corset (30a) |
| 2011 | 12è | Joëlle Numainville (27a) |
| 2012 | 13è | Megan Guarnier (36a) |
| 2013 | 9è | Shelley Olds (13a) |
| 2014 | 18è | Jasmin Glaesser (71a) |
| 2015 | 11è | Lauren Stephens (20a) |
| 2016 | 19è | Lauren Stephens (69a) |
| 2017 | 14è | Lauren Stephens (23a) |
| 2018 | 16è | Alison Jackson (43a) |
| 2019 | 15è | Alison Jackson (36a) |
| 2020 | 14è | Lauren Stephens (13a) |
| 2021 | 13è | Kristen Faulkner (24a) |
| 2022 | 11è | Veronica Ewers (22a) |
| 2023 | 16è | Alison Jackson (29a) |
De 2010 a 2015 l'equip va participar en la Copa del món
| Temporada | Classificació per equips | Millor ciclista en la classificació individual |
| 2010 | 21è | Ruth Corset (22a) |
| 2011 | 15è | Joëlle Numainville (27a) |
| 2012 | 24è | Megan Guarnier (48a) |
| 2013 | 10è | Chantal Blaak (23a) |
| 2014 | 18è | Jasmin Glaesser (71a) |
| 2015 | 17è | Emily Collins (55a) |
A partir del 2015, l'UCI Women's WorldTour va substituir la copa del món
| Temporada | Classificació per equips | Millor ciclista en la classificació individual |
| 2016 | 20è | Brianna Walle (52a) |
| 2017 | 16è | Lauren Stephens (40a) |
| 2018 | 16è | Alison Jackson (49a) |
| 2019 | 15è | Alison Jackson (32a) |
| 2020 | 14è | Lauren Stephens (24a) |
| 2021 | 13è | Kristen Faulkner (12a) |
| 2022 | 12è | Veronica Ewers (31a) |
| 2023 | 15è | Georgia Williams (50a) |

## Composició de l'equip

2012 :
2013 :
2014 :
2015 :
2016 :
2017 :
2018 :
2019 :
2020 :
2021 :
2022 :
2023 :

## Referències

* ↑ «EF Education-TIBCO-SVB set to fold, riders and staff free to join new teams in 2024» (en anglès). cyclingnews, 18-08-2023. [Consulta: 29 desembre 2023].
* ↑ Rànquings a la pàgina de l'UCI

## Enllaços externs

* Web oficial
* Plantilles i resultats a cyclebase.nl
* Plantilles i resultats a procyclingstats.com
# Adenoma d'hipòfisi

L'adenoma d'hipòfisi o adenoma hipofític o adenoma pituïtari o adenoma hipofisiari és un adenoma (tumor no cancerós) que es produeix en la hipòfisi. Els adenomes d'hipòfisi es divideixen generalment en tres categories depenent sobre el seu funcionament biològic: adenoma benigne (la majoria), adenoma invasiu (el 35%) i carcinoma (del 0,1% al 0,2%). Els adenomes d'hipòfisi representen del 10% a 25% de totes les neoplàsies intracranials i l'estimació de la taxa de prevalença en la població general és d'aproximadament el 17%.
Els adenomes d'hipòfisi no invasius i no secretors són considerats com benignes en el sentit literal i en el clínic, però, un recent metanàlisi (Fernández-Balsells, et al. 2011) de les dades disponibles han mostrat que hi ha fins ara hi ha pocs estudis - de mala qualitat - per donar suport o refutar aquesta hipòtesi.
Els adenomes que superen els 10 mm de mida es defineixen com macroadenomas, i els menors de 10 mm com microadenomas. La majoria dels adenomes hipofisiaris són microadenomas, i tenen una prevalença estimada del 16,7% (14,4% en estudis d'autòpsies i el 22,5% en estudis radiològics). La majoria dels microadenomas hipofisiaris sovint no són diagnosticats i els que es diagnostiquen amb freqüència es troben de forma casual (o troballa incidental, llavors se'ls coneix com a incidentalomes).
Els adenomes invasors poden envair la duramàter, l'os del crani o l'os esfenoide. Encara que anteriorment es creia que els adenomes hipofisiaris clínicament actius eren rars, estudis recents han suggerit que podrien afectar aproximadament un de cada 1000 persones de la població general.

## Referències

* ↑ Ezzat, Shereen; Asa, S. L., Couldwell, W. T., Barr, C. E., Dodge, W. E., Vance, M. L. and McCutcheon, I. E. «The prevalence of pituitary adenomas». Cancer, 101, 3, 1, pàg. 613–619. DOI: 10.1002/cncr.20412. PMID: 15274075 [Consulta: 1r febrer 2013].
* ↑ Ezzat S, Asa SL, Couldwell WT, Barr CE, Dodge WE, Vance ML, McCutcheon IE. «The prevalence of pituitary adenomas: a systematic review». Cancer, 101, 3, agost 2004, pàg. 613–9. DOI: 10.1002/cncr.20412. PMID: 15274075 [Consulta: 3 setembre 2008].
* ↑ Asa SL «Practical pituitary pathology: what does the pathologist need to know?». Arch. Pathol. Lab. Med., 132, 8, agost 2008, pàg. 1231–40. DOI: 10.1043/1543-2165(2008)132[1231:PPPWDT]2.0.CO;2. PMID: 18684022 [Consulta: 3 setembre 2008].
* ↑ Daly AF, Rixhon M, Adam C, Dempegioti A, Tichomirowa MA, Beckers A «High prevalence of pituitary adenomas: a cross-sectional study in the province of Liege, Belgium». J. Clin. Endocrinol. Metab., 91, 12, desembre 2006, pàg. 4769–75. DOI: 10.1210/jc.2006-1668. PMID: 16968795.
# Jordi de Miguel

Jordi de Miguel (Barcelona, 1980) és un periodista català.
Escriu regularment en nombroses publicacions d’àmbit nacional i internacional com ara Crític, Público, Ara, La Directa, Altaïr Magazine i Panenka, entre d'altres. Ha sigut membre del col·lectiu periodístic Contrast, amb els quals ha realitzat diversos webdocs i documentals. Juntament amb la il·lustradora Andrea Lucio, és autor de la novel·la il·lustrada Homenatge a Catalunya (Rosa dels Vents, 2019), una adaptació gràfica del cèlebre assaig de George Orwell sobre la Guerra Civil espanyola.
El 2023 va publicar Històries de la Model, un còmic publicat per l'Ajuntament de Barcelona.

## Publicacions

* Homenatge a Catalunya (Rosa dels Vents, 2019)
* Històries de la Model (Ajuntament de Barcelona, 2023)

## Referències

* ↑ «Jordi De Miguel Capell - Altaïr Magazine» (en castellà). [Consulta: 13 febrer 2023].
* ↑ «Jordi de Miguel». CCCB (amb permís CCBYSA via OTRS). [Consulta: 13 febrer 2023].
* ↑ «"Homenaje a Cataluña", de George Orwell, traspasa la frontera del cómic» (en castellà), 06-04-2019. [Consulta: 13 febrer 2023].
* ↑ «Còmic, periodisme i memòria: presentem ‘Històries de la Model’». [Consulta: 13 febrer 2023].
# Escut de la Vall d'Aran

L'escut oficial de la Vall d'Aran té el següent blasonament:
    Escut truncat: al primer, d'argent, una clau en faixa de sable; al segon, d'or, quatre pals de gules. Per timbre, una corona oberta del segle xiv dels reis d'Aragó.

## Història

La llei 16/1990, de 13 de juny, de règim especial de la Vall d'Aran, al Títol I, article 4, especificava que el símbol del Conselh Generau d'Aran era l'escut tradicional d'Aran. Ara bé, l'escut tradicional aranès coincidia amb l'escut de Catalunya, això és, els quatre pals de gules en camper d'or i, per tant, se'n va haver de crear un d'específic. Per això s'hi va afegir la clau amb la creu a la dent, una clara al·lusió al paper que ha representat l'Església a la història de la vall; un escut semblant, amb els pals i una clau, tot i que col·locada invertida, es troba a la casa Lanhèu de Salardú. La clau també fa referència al paper estratègic de l'Aran entre l'Estat espanyol i el francès, i igualment es pot relacionar amb l'Armari de les Sis Claus, lligat als sis Terçons d'Aran, en què calia que hi hagués present un conseller de cada terçó amb la seva pròpia clau per poder fer ús de la documentació i els béns del Govern aranès, custodiats en aquest armari.
La corona reial representa l'Aran des del Tractat d'Emparança del 1175, signat per Alfons el Cast; es representa segons la forma tradicional de la corona dels reis d'Aragó al segle xiv. La forma del camper és l'anomenat escut quadrilong ibèric, amb el peu arrodonit.
El 10 d'octubre del 1993, el Conselh Generau d'Aran va aprovar l'escut en la forma actual.

## Referències

* ↑ «Reglament des escuts des ens locaus dera Val d'Aran», 27-10-2004.

## Vegeu també

* Bandera de la Vall d'Aran
* Escuts i banderes de la Vall d'Aran

## Enllaços externs

* Vexil·lologia de la Vall d'Aran
# Emirat de Làrida

L'emirat de Làrida o taifa de Làrida (àrab: طائفة لاردة, ṭāʾifa Lārida) fou un regne andalusí centrat en la ciutat homònima i creat, arran de l'esfondrament del Califat de Còrdova (1017-1023), per Sulayman ibn Muhàmmad al-Mustaín, el qual acollí, entre 1031 i 1036, a la Suda de Làrida, el darrer califa Hixam III.

## Història

En 1039 al-Mustaín conquereix la taifa de Saragossa i regna a tot Ath-Thaghr al-Ala (‘la Frontera Superior’). El seu fill, Yússuf ibn Sulayman al-Mudhàffar, heretà el reialme lleidatà, cedint el 1050, Camarasa i Cubells al comtat de Barcelona, i l'emirat li fou arrabassat pel seu germà Abu-Jàfar Àhmad ibn Sulayman al-Múqtadir de Saraqusta, qui en morir deixà l'emirat de Làrida, amb els de Turtuixa i Dàniyya, a al-Múndhir Imad-ad-Dawla, i a la seva mort en 1090 el regne passà al seu jove hereu Sulayman Sayyid-ad-Dawla, el darrer dels Banu Hud que governà a la ciutat, que s'alià amb Berenguer Ramon II, comte de Barcelona, contra el Cid.
Posteriorment caigué en poder dels almoràvits i restà en mans de successius governadors saharians, el més conegut dels quals va ser Abu-Hilal (conegut també com a Avin-Hilet o Avifelel) que pactà una aliança amb Ramon Berenguer III el 14 de novembre de 1120 a canvi d'evitar la caiguda de Làrida en mans aragoneses i bloquejar el seu avanç cap al Mediterrani, doncs avançaven a l'Aragó i conquerien Saraqusta el 1118. Alfons el Bataller, que aspirava a conquerir l'emirat, es va enutjar i va posar setge a la ciutat el maig de 1122.
Més endavant al-Mudhàffar va lliurar Lleida als comtes Ramon Berenguer IV de Barcelona i Ermengol VI d'Urgell el 24 d'octubre de 1149, que van nomenar Guillem Ramon I de Montcada com a castlà.

## Llista de governants de l'Emirat de Làrida

* Sulayman ibn Muhàmmad al-Mustaín (1036-1046)
* Yússuf ibn Sulayman al-Mudhàffar (1046-1079)
   * a Saraqusta (1079-1082)
* Al-Múndhir Imad-ad-Dawla (1082-1090)
* Sulayman Sayyid-ad-Dawla (1090-1102)
   * Als almoràvits (1102)

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi; Busqueta, Joan J. Territori i societat a l'Edat Mitjana: Història, arqueologia, documentació. Universitat de Lleida, 1997, p. 54. ISBN 8484097005.
* 1 2 Sancho i Planas, Marta. Catalunya any zero: El paper de l'islam en els nostres orígens. Editorial UOC, 2011, p. 77. ISBN Editorial UOC.
* ↑ Soldevila i Zubiburu, 1962, p. 141.
* ↑ Soldevila i Zubiburu, 1962, p. 142.

## Bibliografia

* Martín Duque, Angel J. «Aragón y Navarra según el "Kitab ar-Rawd al mi tar", traducción y comentario». Argensola: Revista de Ciencias Sociales del Instituto de Estudios Altoaragoneses, 27, 1956, pàg. 247-258. ISSN: 518-4088.
* Soldevila i Zubiburu, Ferran. Història de Catalunya. Alpha, 1962.
# EUAVSEC South Sudan

L'EUAVSEC South Sudan (Missió de Seguretat de l'Aviació de la Unió Europea a Sudan del Sud) va ser una missió civil de la Unió Europea per donar suport a l'expansió de l'aeroport de Juba al Sudan del Sud en un aeroport internacional. Va ser aprovat pel Consell de la Unió Europea el juny de 2012 com a part de la Política comuna de seguretat i defensa de la Unió Europea (CSDP) i va finalitzar el gener de 2014.

## Mandat

El mandat incloïa una dotació de personal de 35 internacionals i 15 funcionaris nacionals i un pressupost de 12,5 milions d'euros. Les tasques assignades a la missió són:
* Oferir assessorament, tutoria, suport tècnic i formació de personal.
* Suport i assessorament a l'organització de seguretat de l'aviació en el Ministeri de Transport i a l'aeroport i en l'execució dels programes de seguretat de l'aviació.
* Assistència en l'adopció de procediments estàndard a l'aeroport.
No tenia poders executius.
L'objectiu de la missió era construir un aeroport que compleixi amb els estàndards internacionals, en particular pel que fa a la capacitat de seguretat, i també contribuir a millorar la seguretat de l'aviació, control de fronteres i l'aplicació de la llei a l'aeroport internacional de Juba.
El Sudan del Sud va obtenir la seva independència el 2011 i no tenia la infraestructura necessària a causa de guerres civils prolongades.

## Referències

* 1 2 3 Anja Hanisch und Tobias Pietz. «Afrika im Fokus: Drei neue zivile GSVP-Missionen» (pdf- 192 kB). Zentrum für Internationale Friedenseinsätze, 09-08-2012. Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 30 abril 2018].
* 1 2 3 EU. «Beschluss 2012/312 GASP», 18-06-2012.
* ↑ EU. «Factsheet: EUAVSEC in South Sudan», 01-02-2014.

## Enllaços externs

* EUAVSEC South Sudan
# Peter Hamm

Peter Hamm (Múnic, 27 de febrer de 1937 – Tutzing, Alemanya, 22 de juliol de 2019) va ser un escriptor, poeta, periodista, editor, i crític literari alemany. Va escriure molts documentals, com ara sobre el poeta austríac Ingeborg Bachmann o el novelista Peter Handke. També escrigué als diaris alemanys Der Spiegel i Die Zeit entre molts altres. De 1964 a 2002, Hamm va treballar com a editor contribuidor de cultura per la emissora Bayerischer Rundfunk. També va formar part del jurat de diversos premis literaris, i era crític al canal de televisió suís Schweizer Fernsehen.

## Obres
### Poesia

* Sieben Gedichte (1958)
* Der Balken (1981)
* Die verschwindende Welt (1985)
* Den Traum bewahren (1989)

### Assajos

* Der Wille zur Ohnmacht (1992)
* Aus der Gegengeschichte / Lobreden und Liebeserklärungen (1997)
* Die Kunst des Unmöglichen oder Jedes Ding hat (mindestens) drei Seiten. Aufsätze zur Literatur (2007)
* Pessoas Traum oder: "Sei vielgestaltig wie das Weltall!" Aufsätze zur Literatur (2012)
* Ins Freie! Wege, Umwege und Irrwege in der modernen Schweizer Literatur (2014)
* Peter Handke und kein Ende. Stationen einer Annäherung (2017)
# Escut de la casa Jaume Cardús

L'Escut de la casa Jaume Cardús és una obra barroca de Capellades (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta de la dovella d'una porta, Actualment està inserida disns una façana d'època posterior a la dovella . l'escurt tanca, amb fulles de geganta i una petxina a la part superior coronada per una cru, el nom de JAUME CARDÚS
Fora de l'escurt, a banda i banda de la petxina, s'hi pot llegir la data de 179...faltant el quart numero.
La tipologia és totalment barroca.

## Història

Segons Busquests, els Cardús eren una família de fabricants de paper.

## Referències

* 1 2 3 4