OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Alàudids

Els alàudids (Alaudidae) són una família d'ocells que pertany a l'ordre dels passeriformes. Tenen generalment el plomatge de tons terrosos i ocres, mercès al qual passen prou desapercebuts, sense dimorfisme sexual acusat. Presenten l'ungla del dit posterior extremament llarga.

## Ecologia

Aquests ocells viuen a les regions temperades de l'hemisferi nord. L'espècie més coneguda és l'alosa vulgar, famosa a causa del seu cant, esmentat a la poesia i cançons populars de moltes cultures. Són ocells que cerquen l'aliment a terra i que rarament s'aturen als arbres.
Els agraden les zones obertes i romanen posats a terra, amb el qual es confonen a causa dels colors de llur plomatge. El cant, exercit en vol, sol ésser harmoniós. Són de marxa ràpida però poden també volar molt alt.
Mengen sobretot llavors i insectes. A l'època de la reproducció nien a terra.

## Gèneres i espècies

S'han descrit 21 gèneres amb 99 espècies:
* Gènere Alaemon amb dues espècies.
* Gènere Chersomanes amb dues espècies.
* Gènere Ammomanopsis amb una espècie: alosa de Gray (Ammomanopsis grayi).
* Gènere Certhilauda amb 6 espècies.
* Gènere Pinarocorys amb dues espècies.
* Gènere Ramphocoris amb una espècie: calàndria becgrossa (Ramphocoris clotbey).
* Gènere Ammomanes amb tres espècies.
* Gènere Eremopterix amb 8 espècies.
* Gènere Calendulauda amb 8 espècies.
* Gènere Heteromirafra amb dues espècies.
* Gènere Mirafra amb 24 espècies.
* Gènere Lullula amb una espècie: cotoliu (Lullula arborea).
* Gènere Spizocorys amb 7 espècies.
* Gènere Alauda amb 4 espècies.
* Gènere Galerida amb 7 espècies.
* Gènere Eremophila amb dues espècies.
* Gènere Calandrella amb 6 espècies.
* Gènere Melanocorypha amb 5 espècies.
* Gènere Chersophilus amb una espècie: alosa becuda (Chersophilus duponti).
* Gènere Eremalauda amb dues espècies.
* Gènere Alaudala amb 6 espècies.

## Referències

* ↑ «Alàudids». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Camfield, Alaine. «Alaudidae - larks» (en anglès). Animal Diversity Web. University of Michigan Museum of Zoology, 2004. [Consulta: 16 març 2020].
* ↑ Lalueza i Fox, Jordi. El Llibre dels ocells de Catalunya. Barcelona: Cap Roig - Editorial De Vecchi, 1987, plana 78. ISBN 84-315-0434-X.
* ↑ Llorente, Gustavo. Els vertebrats de les zones humides dels Països Catalans. Barcelona: Pòrtic, desembre 1988, plana 128 (Col·lecció Conèixer La Natura, núm. 6). ISBN 84-7306-354-6.
* ↑ F Gill, D Donsker et P Rasmussen (Eds). 2021. IOC World Bird List (v11.1). doi : 10.14344/IOC.ML.11.1.

## Bibliografia

* Jonsson, Lars. Ocells d'Europa : amb el Nord d'Àfrica i l'Orient Mitjà. Barcelona: Omega, 1994. ISBN 84-282-1008-X.

## Enllaços externs

* «Els alàudids» (en anglès). UICN.
* «(Enregistraments sonors d'alàudids)» (en diverses llengües). Xeno-canto: vogelgeluiden uit de hele wereld. Naturalis Biodversity Center & Xeno-Canto Foundation.
* Taxonomia dels alàudids. (anglès)
* «Famille des Alaudidae 98 espèces présentes dans la famille des Alaudidae (Informació sobre 98 espècies d'alàudids» (en francès, anglès), 2020. [Consulta: 16 març 2020].
# MBB/Kawasaki BK 117

L'MBB/Kawasaki BK 117 és un helicòpter utilitari i de transport bimotor de mida mitjana. Fou desenvolupat i fabricat conjuntament per l'empresa alemanya Messerschmitt-Bölkow-Blohm (MBB) i la japonesa Kawasaki. MBB fou posteriorment adquirida per Daimler-Benz i, finalment, esdevingué part de Eurocopter, que posteriorment es canvià el nom a Airbus Helicopters.
El 25 de febrer del 1977, MBB i Kawasaki signaren un acord de cooperació per abandonar els seus projectes independents per dissenyar helicòpters bimotors d'ús general i formar una aliança per al desenvolupament d'un nou vehicle que complís aquesta funció. Els costos del programa es repartiren per igual, mentre que la divisió del treball es feu per àmbits de disseny. MBB feu servir els seus coneixements del sistema de rotor rígid emprat en l'anterior Bo 105 per desenvolupar la majoria de sistemes dinàmics i controls de vol, mentre que Kawasaki se centrà en la carcassa, els elements estructurals i altres components. El 13 de juny del 1979, el prototip de vol d'MBB emprengué el seu primer vol a Ottobrunn (Alemanya); mesos més tard, fou seguit pel prototip de Kawasaki a Gifu (Japó) el 10 d'agost del 1979.
Cadascuna de les empreses establí la seva pròpia cadena de muntatge per produir el BK 117 per a les seves respectives regions. El BK 117 ha estat una opció popular per al transport de passatgers i VIP. La cabina es pot equipar amb diverses configuracions de seients i portar entre set i deu passatgers. A més a més, es fa servir per a una àmplia gamma d'operacions, incloent-hi com a grua volant, com a transport per a les forces de l'ordre i les forces armades i, excepcionalment, com a ambulància aèria i plataforma de recerca i rescat. Durant la dècada del 1990, a causa de la seva popularitat, es desenvolupà un derivat millorat a partir de la versió BK 117 C-1 versió, inicialment comercialitzat com a BK 117 C-2, després com a EC 145 i seguidament com a H145. Aquesta versió millorada ha succeït al BK 117 en producció.

## Referències

* ↑ "1979: BK 117." Arxivat 21 September 2013$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.
# Camí de Collsuspina a Santa Coloma Sasserra

El Camí de Collsuspina a Santa Coloma Sasserra és un antic rural que uneix el municipi de Collsuspina i el poble rural de Santa Coloma Sasserra, al municipi de Collsuspina, ambdós pertanyents a la comarca del Moianès. Com en el cas de la major part de camins, el nom que els designa és clarament descriptiu. En aquest cas, el camí rep el nom de les dues poblacions o parròquies que enllaça.
Arrenca de l'extrem meridional del poble de Collsuspina, des d'on davalla cap al sud-est, per anar a travessar el torrent de l'Espina a llevant de la masia de Cal Monget, des d'on segueix per la riba esquerra d'aquest torrent cap a la masia de l'Espina, on arriba al cap d'1 quilòmetre, deixant la masia a llevant i al nord. Des d'ella continua cap al sud-sud-est, allunyant-se progressivament de la vall del torrent esmentat per seguir la carena de la masia de l'Espina, que és el contrafort nord de la Serra de Santa Coloma. Segueix tota aquesta carena cap al sud-oest, pel costat nord-occidental, passa al nord i a ponent del Bonifet, travessa el Pla del Forn, i finalment arriba a Santa Coloma Sasserra en un total de 4 quilòmetres.
Neix en el terme de Collsuspina, en un breu tram a la Serra de Santa Coloma és termenal entre Collsuspina i Moià, i acaba el seu recorregut en el terme de Castellcir. En un tram important, aquest camí coincideix amb el GR 177, o Ronda del Moianès.

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* El Camí de Collsuspina a Santa Coloma Sasserra en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Loxosceles laeta

L'aranya de racó o aranya dels racons (Loxosceles laeta), en portuguès, aranha marrom o aranya marró; és una aranya araneomorfa de la família dels sicàrids (Sicariidae) (abans, de la família Loxoscelidae), i pertany al gènere Loxosceles. Fou descrita per primera vegada per Nicolet l'any 1849.
Molts la consideren com "la més perillosa de les aranyes recluses" i se sap que la seva picada produeix freqüentment reaccions severes, fins i tot la mort.

## Sinonímies

Segons el World Spider Catalog del 10 de gener de 2019, té les següents sinonímies:
* Scytodes laeta Nicolet, 1849
* Scytodes rufipes Nicolet, 1849
* Scytodes nigella Nicolet, 1849
* Omosita bicolor Holmberg, 1876
* Loxosceles longipalpis Banks, 1902
* Loxosceles nesophila Chamberlin, 1920
* Loxosceles yura Chamberlin & Ivie, 1942

## Referències

* 1 2 (anglès) World Spider Catalog: Loxosceles rufescens (Dufour, 1820) en la família Sicariidae +base de dades. Accés el 10 de gener de 2019.
* ↑ Nicolet, H. (1849). Aracnidos. In: Gay, C. (ed.) Historia física y política de Chile. Zoología 3, 319-543, pl. 1-5. doi:10.5962/bhl.title.16172

## Galeria

* Reacció a una picada de Loxosceles laeta
* Loxosceles laeta
# Exèrcit de Somalilàndia

L'Exèrcit de Somalilàndia és la branca de terra de les Forces Armades de Somalilàndia.
Està organitzat en dotze divisions, amb 4 brigades cuirassades, 45 mecanitzades i d'infanteria, 4 d'escamots, 1 de míssils aèris, 3 d'artilleria, 30 batallons operatius i 1 batalló de defensa aèria. El seu equipament és occidental, i el seu manteniment desconegut. L'equip és en general satisfactori i bo en comparació als seus veïns.
Va destacar en la reconquesta de Las Anod el 2 d'octubre del 2004.
# Major i menor (elements)

En matemàtiques, i particularment en teoria de l'ordre, l'element major d'un subconjunt S d'un conjunt parcialment ordenat és un element de S que és major o igual que qualsevol altre element de S . L'element menor de S es defineix dualment i correspon a un element de S que és menor o igual que qualsevol altre element de S .
Formalment, donat un Poset ( P , ≤) i un subconjunt S ⊆ P , llavors:
* a ∈ S és un element major de S si per a tot x ∈ S , x ≤ a .
* a ∈ S és un element menor de S si per a tot x ∈ S , a ≤ x .
Si tant l'element major com el menor existeixen, llavors aquests són únics.
Tot element més és un element maximal, i tot element menor és un element minimal.

## Vegeu també

* Element maximal i minimal
* Element màxim i mínim
* Majorant i minorant

## Referències

* Birkhoff, Garrett «Lattice Theory» (en anglès). American Matematical Society, Colloquium Publications [Estats Units], 2a, 1967, pàg. 423. ISSN: 0065-9258 [Consulta: 21 novembre 2010].
# Bagarius rutilus

Bagarius rutilus és una espècie de peix de la família dels sisòrids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 100 cm de longitud total.
* Nombre de vèrtebres: 42-43.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: Laos, Vietnam i la Xina (Yunnan).

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Kottelat, M., 2001. Fishes of Laos. WHT Publications Ltd., Colombo 5, Sri Lanka. 198 p.
* ↑ Kottelat, M., 2001. Freshwater fishes of northern Vietnam. A preliminary check-list of the fishes known or expected to occur in northern Vietnam with comments on systematics and nomenclature. Environment and Social Development Unit, East Asia and Pacific Region. Banc Mundial. Freshwater Fish. Vietnam (BOOK), juny: i-iii + 1-123 + 1-18.
* ↑ Mai, D.Y., 1985. Species composition and distribution of the freshwater fish fauna of the North of Vietnam. Hydrobiologia 121:281-286.

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Roberts, T. R., 1983: Revision of the south and southeast Asian sisorid catfish genus Bagarius, with description of a new species from the Mekong. Copeia 1983 (núm. 2): 435-445.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Camí de les Solanes (Castellcir)

El Camí de les Solanes és un camí rural que uneix el petit nucli a l'entorn de Sant Andreu de Castellcir amb la masia de les Solanes, dins del terme municipal de Castellcir, a la comarca del Moianès.
Arrenca del nucli format per l'església parroquial, la Rectoria Vella i Cal Tomàs en direcció sud-est, seguint la riera de Castellcir per la riba esquerra, però separant-se'n gradualment per pujar cap a la carena que hi ha en aquell costat. Passa a migdia del Cau del Llop, i comença a baixar cap a llevant, vers la vall del torrent del Bosc per davant, al nord-oest, de la masia del Bosc. Fins aquí el Camí de les Solanes coincideix plenament amb el Camí de la Balma Fosca, el del Bosc i el de Bernils.
Al nord d'aquesta masia, el camí, sense travessar el torrent esmentat, continua cap al nord-est per la riba dreta del torrent. Passa pel costat sud-est del Pla de l'Estepar, a ponent de la Solella del Bosc i de la Baga de la Balma Fosca, fins que, al nord-oest de la Balma Fosca, trenca cap al nord-est, allunyant-se del torrent, puja als Camps de les Solanes i arriba a la masia de les Solanes.

## Etimologia

Com la major part dels camins, el seu nom és de caràcter descriptiu: és el camí que des de Castellcir mena a les Solanes.

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* El Camí de les Solanes en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya; el topònim no surt en el mapa
# Línia H16 de la Xarxa Ortogonal d'Autobusos de Barcelona

La línia H16 és una línia d'autobús de trànsit ràpid de la Xarxa Ortogonal d'Autobusos de Barcelona. Forma part de les línies horitzontals de la xarxa i presta servei a la ciutat de Barcelona des del 18 de novembre de 2013. L'operador de la línia és Transports Metropolitans de Barcelona.
En direcció al Fòrum, la línia segueix tot l'eix litoral de la ciutat després de sortir de la part baixa de l'avinguda Paral·lel, i passa per les Drassanes, el passeig Colom, el Pla de Palau, l'Hospital del Mar, l'avinguda Icària i el Cementiri de l'Est fins a arribar a la zona del Fòrum.

## Modificació del recorregut el 2014

El dia 15 de setembre de 2014, Transports Metropolitans de Barcelona, va incorporar a la seva Xarxa Ortogonal d'Autobusos quatre línies noves. Degut això, la línia H16 va variar el seu recorregut, amb la parada inicial al Passeig de la Zona Franca i el seu final de línia al Fòrum.
El recorregut anterior de l'H16 va ser substituït per la nova línia H14, la qual en lloc de circular per l'Avinguda Icària ho va fer per la Pl. Doctor Aiguader.

## Àrees d'intercanvi

El seu recorregut coincideix amb tres àrees d'intercanvi:
* Àrea d'intercanvi Paral·lel
* Àrea d'intercanvi Correus
* Àrea d'intercanvi Vila Olímpica

## Horaris

| H16 | Primer servei | Primer servei | Darrer servei | Darrer servei |
| H16 | A: Pg. Zona Franca | A: Fòrum | A: Pg. Zona Franca | A: Fòrum |
| Feiners | 05:35 | 04:50 | 22:25 | 22:10 |
| Dissabtes | 05:50 | 04:50 | 22:25 | 22:10 |
| Festius | 05:50 | 04:50 | 22:25 | 22:10 |

## Referències

* ↑ «Actuacions 2013 a la Nova Xarxa de Bus» (pdf). Ajuntament de Barcelona, 05-03-2013. Arxivat de l'original el 2013-03-19. [Consulta: 22 abril 2014].
* ↑ «Barcelona posa en marxa cinc noves línies de la xarxa ortogonal d'autobusos». El Punt Avui, 18-11-2013. [Consulta: 22 abril 2014].

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial de la Xarxa Ortogonal d'Autobusos de Barcelona Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* Pàgina web oficial de Transports Metropolitans de Barcelona amb informació de les quatre noves línies
# Manuel Charlín Gama

Manuel Charlín Gama (Vilanova de Arousa, 17 de novembre de 1932 - Vilanova de Arousa, 31 de desembre de 2021) va ser un narcotraficant i contrabandista espanyol. Era el patriarca de la saga familiar del clan Els Charlines.
El juliol del 1989 va ser detingut per la Guàrdia Civil. Durant la operació Nècora va ser de nou detingut, però en va sortir finalment absolt. El 1999 va ser condemnat a vint anys de presó per transportar sis-cents quilos de cocaïna des Colòmbia el 1989. El 2003 va ser condemnat per l'Audiència Nacional espanyola per blanqueig de diners i delictes contra la hisenda pública. Va estar a la presó entre 1990 i el 17 de juliol de 2010, quan va ser posat en llibertat. Va complir les seves penes al centre penitenciari de la Lama i en la presó de Còrdova. Estava casat i tenia sis fills.

## Clan

En els anys vuitanta, Manuel Charlín estava a la presó per intentar matar un empresari i va dir que li devia diners del tabac. A la presó model de Barcelona compleix amb els narcotraficants colombians. a principi dels anys 1990 el negoci es divideix en dues bandes: una part dels clans a favor de seguir el tabac i haixix, i de l'altra els que van anar al trànsit de la cocaïna.
El grup finalment va ser desarticulada pel jutge Garzón en l'operació Nécora contra el tràfic de drogues el 1990. El 1994 va morir Manuel Baule, cap del clan de la canya, que va col·laborar amb la transmissió d'informació a Garzón. Va ser assassinat a casa seva a Cambados. La seva dona es va quedar en una cadira de rodes. Uns mesos més tard, Manuel Charlín va tornar a la presó. El grup va perdre impuls per l'assetjament policial i judicial. El trànsit heroïna va ser l'últim negoci del qual van ser acusats.
La Cort Nacional va condemnar Charlín i els seus fills a 104 anys de presó per blanqueig de diners de la droga. Tres anys més tard, la Suprema Cort d'Espanya va derogar parcialment la sentència, va reduir la condemna de Manuel Charlín i va absoldre la seva filla Teresa. El patriarca del clan va passar vint anys a la presó per 78 anys.

### Manuel Charlín

Manuel Charlín Gama es va casar amb Josefa Pomares Martínez (morta el 2012) i van tenir sis fills: Adelaida Charlín Pomares; Josefa Charlín Pomares. Que va tenir per filla a Noemí Outón Charlín; Teresa Charlín Pomares. Que va tenir per filla a Natalia Somoza Charlín; Manuel Charlín Pomares; Melchor Charlín Pomares i Óscar Charlín Pomares.

### José Luis Charlín Gama

* Rosa Charlín

### José Benito Charlín Gama

Difunt al maig de 2005 per una trombosi amb 61 anys.

## Vegeu també

* Fariña. Història i indiscrecions del narcotràfic a Galícia (2015), libre del periodista galles Nacho Carretero
* Fariña, (2018) una sèrie de televisió inspirada en aquest llibre

## Referències

* ↑ "Charline, un clan camaleó " Mundial 10 de juliol de 2010 Plantilla:És

## Bibliografia

* , 2015. ISBN 978-84-16001-46-0.
* Fariña. Llibres del KO, 2015. ISBN 978-84-16001-46-0.
* Leiro Comte, B .: Un lloc tranquil. Ed. Nigra, 1993.
# Can Bassets

Can Bassets és una obra del municipi de Cassà de la Selva (Gironès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici de construcció tradicional de murs portants de pedra morterada i estructurat en tres crugies i planta quadrangular. Coberta de teula a dues aigües. La façana principal s'ordena seguint l'eix de simetria que marca la porta dovellada de granit i les dues finestres del primer pis s'erigí amb aquest materials. A més, aquestes finestres presenten una rapissa emmotllurada. Les cantonades són de carreus de granit.

## Història

Hi ha constància de l'existència d'aquest mas en un mapa de 1492. Encara conserva en gran part l'aspecte originari. Actualment és utilitzat com a masoveria de la propietat.

## Referències

* 1 2 «Can Bassets». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 desembre 2015].
# MG ZR

L'MG ZR fou un model d'automòbil compacte anglés produït pel grup MG Rover i comercialitzat per la marca MG sobre la base del Rover 25. L'MG ZR fou produït a la planta de Longbridge, a Birmingham, Anglaterra entre els anys 2001 i 2005, quan el grup MG Rover entrà en fallida. Disponible en carrosseria hatchback de tres i cinc portes, en comparació amb el seu model bessó, el Rover 25, el ZR incorporava una sèrie de canvis estètics i millores mecàniques esportives, com ara una nova suspensió esportiva i un nivell de carrosseria més baix. El model fou reemplaçat l'any 2008 per l'MG 3 SW, produït i comercialitzat únicament a la República Popular Xinesa (RPX) i basat en el Rover Streetwise.

## Referències

* ↑ «Chinese hopes for revived Rover cars». BBC News, 23-04-2007 [Consulta: 7 maig 2007].
# Eztlita

L'eztlita és un mineral de la classe dels òxids. El nom prové del terme sang en llengua nahua, en al·lusió al seu color.

## Característiques

L'eztlita és un òxid de fórmula química Pb2+ 2Fe3+ 3(Te$^{4+}$O₃)₃(SO₄)O₂Cl. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 3. Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'eztlita pertany a «04.JN - Tel·lurits amb anions addicionals, amb H₂O» juntament amb els següents minerals: sonoraïta, poughita, cesbronita, oboyerita i juabita.

## Formació i jaciments

S'ha descrit en zones d'oxidació associada amb altres minerals de tel·luri. És un mineral molt rar descrit en menes oxidades en una matriu d'una riolita bretxosa i intensament silicificada, cimentada per quars de tipus drusa; ha estat descrita associada a pirita i altres tel·lururs (cuzticita, emmonsita, schmitterita i kuranakhita). S'ha descrit només a Sonora (Mèxic) i Califòrnia (EUA).

## Referències

* ↑ «Eztlite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* ↑ «The New IMA List of Minerals – A Work in Progress – Updated: November 2018» (en anglès). International Mineralogical Association. Arxivat de l'original el 23 de març 2019. [Consulta: 29 desembre 2018].
* ↑ Barthelmy, Dave. «Eztlite Mineral Data». [Consulta: 14 abril 2018].
* ↑ «Eztlite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. Arxivat de l'original el 2019-05-08. [Consulta: 14 abril 2018].
# Amalia Anglés y Mayer

Amalia Anglés y Mayer (Badajoz, Espanya, 1827 - Stuttgart, Alemanya, 1859), també coneguda amb Amalia Anglés de Fortuny, fou una cantant d'òpera espanyola.
Va néixer a Badajoz el 3 de novembre de 1827. Des de la seva infància va demostrar aptituds per la música, una vocació que es va manifestar completament el 1837 i dos anys més tard va començar a tocar la guitarra amb mestria sense haver rebut lliçons. Va formar-se al Reial Conservatori de Música de Madrid, matriculada l'octubre del 1839, i on va ser deixebla de Francesc Frontera i Laserra. El seu pas pel conservatori va ser molt notable, amb notes excel·lents, va ser nomenada repetidora el 1847 i la reina regent, Maria Cristina de Borbó, la va elegir professora de les seves filles, Isabel i Lluïsa. Va acabar els seus estudis l'octubre de 1852.
Després d'exercir com a professora auxiliar, va començar a cantar sobre els escenaris, primer al teatre del Palau Reial de Madrid, on el 1851 va cantar La straniera de Bellini. Arran d'això, amb només 24 anys va marxar a Itàlia, on va ser contractada per La Scala de Milà, on va interpretar dinou vegades el Rigoletto, a més de prendre part també a La sonnambula, Poliuto, Lucia di Lammermoor i Griselda, al costat de Marietta Gazzaniga. Més endavant va recórrer Europa, on també va assolir molt d'èxit. De fet, va morir mentre estava treballat al teatre de l'òpera de Stuttgart, a Alemanya, l'1 de maig de 1859.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 Díaz Pérez, Nicolás. Diccionario histórico, biográfico, crítico y bibliográfico de extremeños ilustres (en castellà). vol. 1. Madrid: Pérez y Boix, 1884, p. 86.
* 1 2 3 4 Saldoni Remendo, Baltasar. Diccionario biográfico-bibliográfico de efemérides de músicos españoles (en castellà). Madrid: Antonio Pérez Dubrull, 1880, p. 349-353.
* 1 2 3 Reverter Gutiérrez de Terán, Arturo. «Amalia Anglés y Moya» (en castellà). Diccionario biográfico electrónico. Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 14 gener 2023].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 5, pàg. 564 (ISBN 84-239-4505-7)7