OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Hipogrif

L'hipogrif o hipogriu (del grec ἱππος, 'cavall' i γυρος, 'ganxut') és una criatura mitològica, encreuament entre un griu i una euga, amb el cap, el pit i les ales d'àliga gegant i la resta de cos del cavall. La llegenda de l'hipogrif és originària d'Europa, però s'expandeix fins a aparèixer en el folklore de cultures d'altres llocs del món. L'origen sembla estar en una transformació del cavall Pegàs.

## Hàbits

S'explica que els hipogrifs mengen insectes (furguen la terra amb el bec per trobar-los), ocells i petits mamífers. Construeixen els seus nius a terra. Dins, hi ponen un sol ou gran i fràgil que fa l'oclusió al cap de 24 hores. La cria que en surt la cuiden els seus dos progenitors. Al cap d'una setmana ja vola, però és qüestió de mesos que acompanyi els seus pares en viatges llargs.

## Els hipogrifs en la literatura

Els hipogrifs, com totes les criatures mitològiques, són elements presents en la literatura. El primer que va escriure sobre aquests va ser el poeta italià Ludovico Ariosto en el seu poema èpic Orland furiós (1516). En aquest poema, es narren les gestes d'alguns cavallers de Carlemany que muntaven hipogrifs.
També molts escriptors romàntics van escriure sobre hipogrifs en les seves aventures amb l'emperador. Per això, la informació que hi podem obtenir actualment està molt barrejada amb elements afegits a les obres literàries, per aquesta raó es confon molt amb el griu i amb l'opinicus.
Joanne Kathleen Rowling, en la seva novel·la Harry Potter i el pres d'Azkaban (1999), presenta un hipogrif que descriu detalladament en el llibre Bèsties fantàstiques i on trobar-les. Aquest és el Becbrau, un hipogrif fidel als seus amics: a en Hagrid i més tard també a en Harry. Gràcies al Becbrau, els protagonistes arriben al despatx del professor flitwig (encanteris) i salven en Sirius Black.

## Muntar un hipogrif

Segons les llegendes, és un ésser que es pot domar, tot i que només haurien d'intentar-ho persones molt experimentades i pacients, com Atlant (personatge de la novel·la Orland furiós), que en tenia un i el va ensinistrar. Tot i que, a l'hipogrif, li agrada burlar-se dels que intenten atrapar-lo, quan se'l munta es mostra com un company servicial, dòcil i fidel.
Relats històrics expliquen que l'hipogrif va ser la muntura preferida dels cavallers de l'emperador Carlemany (els segles viii i ix). Els historiadors van introduir aquesta dada per tal de donar majestuositat a la figura dels cavallers de Carlemany.
L'hipogrif és molt avantatjós a l'hora de muntar-lo enfront del cavall perquè, segons la llegenda, és ràpid, no necessita cap brida perquè fa el que se li diu i, a més, és capaç de volar més alt i més de pressa que qualsevol ocell. Quan ha d'aterrar, es precipita a gran velocitat cap a terra i hi arriba dret i sense fer-se mal. Per això, els cavallers que el muntin han de ser molt valents, ja que els moviments dels hipogrifs són ràpids i bruscos.

## Vegeu també

* Griu
* Opinicus

## Referències

* ↑ «Hipogriu». Enciclopèdia.cat. [Consulta: 30 agost 2017].
* ↑ Oriol Dauder, Joan A. Diccionari d'éssers fantàstics. Quid pro quo, 2019 [Consulta: 3 octubre 2020].
# Hipopòtam nan de Xipre

L'hipopòtam nan de Xipre (Hippopotamus minor) és una espècie extinta d'hipopòtam que vivia a l'illa de Xipre fins al principi de l'Holocè. Pesava 200 kg que era aproximadament el mateix pes que l'actual hipopòtam nan. Es va fer petit pel procés conegut com a nanisme insular Es creu que feia 76 cm d'alt i 121 cm de llargada.
La mida tan petita del Hippopotamus minor està a favor d'una colonització feta durant el Plistocè mitjà o del Plistocè primerenc. Es va extingir fa uns 11.000 and 9.000 anys. Era herbívor i no tenia predadors naturals.
Les excavacions en llocs com Aetókremnos, proporcionen evidència que la seva extinció hauria estat provocada pels humans primitius.
Existia una espècie similar a l'illa de Creta, (Hippopotamus creutzburgi) extinta durant el Plistocè.

## Referències

* ↑ Hadjicostis, Menelaos «Dwarf Hippo Fossils Found on Cyprus». Fox Television. The Associated Press, 06-12-2007 [Consulta: 6 desembre 2007]. Arxivat 2009-02-11 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2009-02-11. [Consulta: 4 octubre 2015].
* ↑ Van der Geer A., Lyras G., De Vos J., Dermitzakis M. 2010. Evolution of Island Mammals: Addaptation and Extinction of Placental Mammals on Islands. Wiley-Blackwell.
* ↑ Burness, G. P.; Diamond, J.; Flannery, T. «Dinosaurs, dragons, and dwarfs: The evolution of maximal body size». Proceedings of the National Academy of Sciences, 98, 25, 04-12-2001, pàg. 14518–14523. DOI: 10.1073/pnas.251548698. ISSN: 0027-8424. JSTOR: 3057309. PMC: 64714. PMID: 11724953 [Consulta: 28 gener 2012].
* ↑ The earliest prehistory of Cyprus from colonization to exploitation, ed. Swiny, Stuart, American Schools of Oriental Research, 2001, In PDF Arxivat 2007-02-02 a Wayback Machine.
* ↑ Simmons, A. H.. Faunal extinction in an island society: pygmy hippopotamus hunters of Cyprus. Kluwer Academic/Plenum Publishers, 1999, p. 382. DOI 10.1007/b109876. ISBN 978-0306460883. OCLC 41712246.
* ↑ Simmons, A. H.; Mandel, R. D. «Not Such a New Light: A Response to Ammerman and Noller». World Archaeology, 39, 4, 12-2007, pàg. 475–482. DOI: 10.1080/00438240701676169. JSTOR: 40026143.
# Hiracoteri

L'hiracoteri ('bèstia semblant a un damà', en llatí) és un gènere extint d'ungulats perissodàctils molt petits (amb una llargada mitjana de 60 cm de llarg) que visqueren a les zones boscoses de l'hemisferi nord, amb espècies a Àsia, Europa i Nord-amèrica, durant el període Miocè. Aquest petit animal de la mida d'un gos és el cavall més antic conegut i en el passat se'l considera el membre més antic conegut dels èquids.

## Referències

* ↑ Museu d'Història Natural de Florida i National Science Foundation: Fossil Horses In Cyberspace Hyracotherium, pàgina 2
# Hoco

Hoco és el nom vulgar d'un grup d'ocells de la família dels cràcids (Cracidae), a l'ordre dels gal·liformes (Galliformes). Són quatre gèneres, tres dels quals estan restringits a l'àrea tropical d'Amèrica del Sud i l'altre (Crax) al nord de Mèxic. Aquest quatre gèneres formen un clade, al que freqüentment li el donen categoria de subfamília: cracins (Cracinae). A vegades s'inclou també als cracins els gèneres Oreophasis i Ortalis. També s'anomenen hocos les espècies del gènere Crax

## Taxonomia

Aquesta subfamília es classifica en 4 gèneres i 16 espècies:
** Gènere Nothocrax, amb una espècie, l'hoco nocturn (Nothocrax urumutum).
** Gènere Crax, amb 8 espècies.
** Gènere Mitu, amb 4 espècies.
** Gènere Pauxi, amb tres espècies.

## Referències

* ↑ Els curaçaos a ADW (anglès)
# Hoco d'elm

L'hoco d'elm (Pauxi pauxi és un ocell de la família dels cràcids (Cracidae) que habita la selva humida de les muntanyes del nord-est de Colòmbia i l'oest i nord de Veneçuela.
# Hoco de Salvin

L'hoco de Salvin (Mitu salvini) és una espècie d'ocell de la família dels cràcids (Cracidae) que habita la selva humida del sud de Colòmbia, est de l'Equador i nord-est del Perú.
# Hoco de carúncula groga

L'hoco de carúncula groga (Crax rubra) és una espècie d'ocell de la família dels cràcids (Cracidae) que habita la selva humida del vessant del Carib de Mèxic, des de San Luis Potosí, cap al sud, incloent l'illa Cozumel, a través d'ambdues vessants d'Amèrica Central fins a l'oest de Colòmbia i de l'Equador.
# Hoco globulat

L'hoco globulat (Crax globulosa) és una espècie d'ocell de la família dels cràcids (Cracidae) que habita la selva humida del sud-est de Colòmbia, est de l'Equador i del Perú, nord de Bolívia i oest del Brasil amazònic.
# Home d'Orce

L'humà d'Orce o fòssil VM-0 és un fòssil ossi trobat el 1982 en el jaciment de Venta Micena, pedania del municipi andalús d'Orce, a la província de Granada, per l'equip del paleoantropòleg Josep Gibert i Clols. Diversos investigadors van proposar que el fòssil era d'origen animal en lloc d'humà, creant una gran controvèrsia. Els defensors d'aquesta teoria es basaven en la presència d'una cresta en el fòssil per afirmar que es tractava de restes d'un èquid i no d'un ésser humà, com el professor Gibert defensava. El Louvre de París va ser una de les institucions que més va atacar la veracitat de la resta fòssil. No obstant això, la troballa d'un crani d'època romana amb una cresta semblant a la de l'ésser humà d'Orce, a més dels estudis químics que demostren la presència d'elements exclusivament humans, avalen la naturalesa humana del fòssil. Els estudis mostren que l'antiguitat pròxima del fòssil és d'1,3 milions d'anys, aproximadament.
A la zona, s'han trobat peces manipulades per humans amb 1,8 milions d'anys d'antiguitat.

## Enllaços externs

* VICENTE CAMPOS, Oriol. Josep Gibert i l'Home d'Orce. Evidències contra eminències (català)
* Historia del Hallazgo del Hombre de Orce (castellà)
* MOLINA, Eustoquio. "El polémico fósil de Orce: ¿falta de rigor o fraude?" (castellà)
* Nuevos datos sobre el Hombre de Orce (castellà)

## Referències

* ↑ Carandell Baruzzi, Miquel «[https://www.raco.cat/index.php/Dynamis/article/viewFile/269167/356735 Homínidos, dudas y grandes titulares: La controversia del Hombre de Orce en la prensa española (1983-2007)]». Dynamis (Facultad de Medicina de la Universidad de Granada), 2013, pàg. 365-387.
* ↑ «El hombre de orce». History channel, 27-01-2011. [Consulta: 20 gener 2019].
* ↑ «Hombre de Orce, espaldarazo científico». Waste magazine. Arxivat de l'original el 21 de gener 2019. [Consulta: 20 gener 2019].
# Home escorpí

L'home escorpí és una figura mitològica present diversos mites dels accadis, com ara l'Enuma Elix i la versió babilònica de l'Epopeia de Guilgameix i també a altres relats mesopotàmics.
Té la part superior d'home i la inferior d'escorpí i és un guardià de llocs ocults o sagrats que ataca qui intenta entrar-hi sense ser-ne mereixedor. La figura ha passat a la cultura popular, com prova la seva aparició en llibres i jocs de rol i fantasia. L'home escorpí va ser creat per Tiamat per lluitar contra diversos déus menors que havien traït al seu company Apsu. A l'Epopeia de Guilgameix fan guàrdia davant de les portes de Xamaix, el déu-Sol, a les muntanyes de Maixu, que es troben a l'entrada del Kurnugi, la terra de la foscor. Les representacions gràfiques els mostren amb pinces a les mans, amb ales, i de vegades amb un arc i fletxes.
Els homes escorpí obren les portes que vigilen cada dia, perquè surti el sol, i les tanquen quan el déu torna a l'inframón a la nit. Avisen als viatgers dels perills que trobaran si passen les portes. El seu cap arriba al cel, son terrorífics i «la seva mirada és la mort».

## Referències

* ↑ George, A. R. The epic of Gilgamesh : the Babylonian epic poem and other texts in Akkadian and Sumerian. Londres: Allen Lane, 1999, p. 110, 133. ISBN 9780713991963.
# Bandera de Penelles

La bandera oficial de Penelles té la següent descripció:
    Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, vermella, amb el braç amb el colze a baix, vestit de groc i amb la mà també groga, sostenint el sabre blanc de l'escut, mirant a l'asta, tot el conjunt d'alçària 19/24 de la del drap i amplària 1/2 de la llargària del mateix drap, al centre.
Va ser aprovada el 20 d'abril de 2006 i publicada en el DOGC el 24 de maig del mateix any amb el número 4640.

## Curiositat

Altres banderes que també carreguen espases.
* soldanat de Banten (1527-1813)
* Chimay, Bèlgica
* El Lloar, El Priorat
* Essex, Regne Unit
* Miralcamp, Pla d'Urgell
* Ogassa, Ripollès
* Olne, Bèlgica
* Sant Martí de Llémena, Gironès
* Sant Martí Vell, Gironès
* Sant Pau de Segúries, Ripollès
* Vila-sana, Pla d'Urgell

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Noguera

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/1540/2006, de 20 d'abril, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Penelles.» (pdf). DOGC num. 4640, 24-05-2006. [Consulta: 15 desembre 2009].
# Hoquei Club Sant Just

L'Hoquei Club Sant Just és un club d'hoquei sobre patins català del municipi de Sant Just Desvern, a la comarca del Baix Llobregat. Va ser fundat l'any 1959 i actualment disputa la màxima categoria del hoquei estatal, l'OK Lliga.
Disputa els seus partits com a local al Complex Municipal la Bonaigua.

## Història

Malgrat que la fundació oficial del club és l'any 1959, amb anterioritat, un grup d'amics ja va començar a disputar partits d'hoquei sobre patins a Sant Just Desvern als anys 40 i 50. A la dècada dels anys 70 i 80 el club arriba a disputar la Primera Divisió Nacional, segona màxima categoria a nivell estatal.
La temporada 2018-19 guanya la Lliga Nacional Catalana, amb el que retorna a la segona categoria estatal, l'OK Lliga Plata. Estabilitzat en aquesta categoria, la temporada 2021-22 l'equip guanya la primera edició de la Lliga catalana Plata, en un final disputada a Alpicat, davant el CE Arenys de Munt, per 5-0.
La temporada 2022-23 aconsegueix, per primera vegada a la seva història, l'ascens a la màxima categoria estatal, l'OK Lliga, després de superar al play-off per l'ascens al CP Manlleu. En el seu primer any a la màxima categoria, aconsegueix classificar-se per disputar la Copa del Rei, a Calafell, aconseguint superar al PAS Alcoi i al CP Calafell, caient finalment a la final davant del FC Barcelona. Aquella primera temporada també aconsegueix accedir als play-off pel títol de lliga enfront al FC Barcelona al finalitzar la fase regular en vuitena posició i, en conseqüència, també classificar-se per disputar competició europea a la següent temporada.
La temporada 2024-25 esdevé finalista de la Lliga Catalana, caient enfront el CP Calafell a la final disputada a El Vendrell.

## Plantilla

03 - Borja Lopez
33 - Joan Pujalté
77 - Gerard Miquel
70 - Iñaki Cabezas
02 - Xavier Crespo
08 - Sito Ricart
04 - Alex Joseph
07 - Xavier Burguillos
37 - Arnau Vidal
14 - Dalmau Corominas
01 - Elagi Deitg (P)
13 - Dídac Sanchez (P)

## Palmarès

* 1 Lliga Catalana Plata: 2021-22
* Finalista de la Copa del Rei: 2024
* Finalista de la Lliga Catalana: 2024-25

## Referències

* ↑ Martí, Joan. «El miracle de Sant Just - 28 oct 2023». [Consulta: 23 juliol 2024].
* ↑ «Ajuntament de Sant Just Desvern». [Consulta: 16 agost 2022].
* ↑ «HOQUEI CLUB SANT JUST CINQUANTENARI: 1959 – 2009 – Centre d'Estudis Santjustencs». [Consulta: 16 agost 2022].
* ↑ «Hoquei Club Sant Just - Història». Arxivat de l'original el 2022-08-09. [Consulta: 13 agost 2022].
* ↑ «El Sant Just i el Piera jugaran la final. - 14 maig 2019». [Consulta: 13 agost 2022].
* ↑ Vilapress. «El Sant Just es proclama campió de la Lliga Catalana de Plata d’hoquei patins» (en castellà). [Consulta: 13 agost 2022].
* ↑ «Històric ascens a l’OK Lliga de l’Hoquei Club Sant Just», 22-05-2023. [Consulta: 23 maig 2023].
* ↑ «0-6: HC Sant Just no obra el milagro y el Barça conquista de forma brillante la Copa del Rey» (en castellà), 10-03-2024. [Consulta: 12 març 2024].
* ↑ Martí, Joan. «El Sant Just jugarà el ‘play-off' contra el Barça i el Reus és cap de sèrie - 05 maig 2024». [Consulta: 23 juliol 2024].

## Enllaços externs

* Hoquei Club Sant Just - Lloc web oficial
# Hora de Moscou

L'Hora de Moscou (en rus: москóвское врéмя) és la zona horària de la ciutat de Moscou, capital de Rússia, i de la major part de l'oest de Rússia, incloent Sant Petersburg. És el segon fus horari més occidental dels onze fusos de Rússia, després del de Kaliningrad. L'hora de Moscou és UTC +3 des del 26 d'octubre de 2014.
Anteriorment, l'hora de Moscou observava el UTC +4, és a dir, un horari d'estiu permanent aprovat en 2011 pel president Dmitri Medvédev. No obstant això, aquesta mesura impopular fou abolida per Vladímir Putin, successor de Dmitri Medvédev, el 22 de juliol de 2014, per ser posada en pràctica des del 26 d'octubre del 2014 any, fins al present.
L'horari de Moscou s'utilitza per programar els trens o vaixells a través de la Federació Russa, mentre que un viatge en avió està programat utilitzant l'hora local. L'hora a Rússia sovint s'ha anunciat a tot el país, a les estacions de ràdio, com a l'hora de Moscou, i aquest cop també es registra en els telegrames, per exemple, la descripció de les zones horàries a Rússia, sovint es basen en l'hora de Moscou en lloc de l'UTC. Per exemple, a Iakutsk (UTC +9) es diu que acata el MSK +6 dins de Rússia.

## Referències

* 1 2 Russia returns to Standard Time all year
* ↑ «Russia Abolishes Winter Time». Timeanddate.com, 08-02-2011 [Consulta: 23 juliol 2015].
# Hora estàndard del centre

L'hora estàndard del centre (Central Standard Time Zone, CST) és una àrea geogràfica de l'Hemisferi Nord l'hora de la qual s'obté restant 6 hores al temps universal coordinat. Durant l'horari d'estiu, la majoria dels llocs (però no tots) amb aquest fus horari canvien a 5 hores darrere de UTC.

## Llocs que utilitzen l'hora estàndard del centre
### Canadà

Al Canadà, comprèn tota Manitoba, gairebé tot el territori de Saskatchewan, una lleugera part oest d'Ontario i el centre de Nunavut.

### Estats Units

Als Estats Units, el fus horari inclou completament els estats d'Alabama, Arkansas, Illinois, Iowa, Louisiana, Minnesota, Missouri, Mississipi, Oklahoma i Wisconsin; i inclou parts de Florida, Indiana, Kansas, Kentucky, Michigan, Nebraska, Dakota del Nord, Dakota del Sud, Tennessee i Texas.

### Mèxic

A Mèxic aquest fus horari és anomenat Temps del Centre. La major part del país està en aquest fus horari.
Estats dins de la Zona Centro:
| Aguascalientes Campeche Chiapas Ciutat de Mèxic Coahuila Colima, excepte les illes Revillagigedo Durango Guanajuato Guerrero | Hidalgo Jalisco Estat de Mèxic Michoacán Estat de Morelos Nuevo León Oaxaca Pobla | Querétaro San Luis Potosí Tabasco Tamaulipas Tlaxcala Veracruz Yucatán Zacatecas |
Els estats de Baixa Califòrnia, Baixa Califòrnia Sud, Chihuahua, Nayarit, Sinaloa, Sonora i Quintana Roo no l'utilitzen.

## Llocs que utilitzen l'hora estàndard del centre tot l'any
### Amèrica Central

A Amèrica Central, gairebé tots països usen GMT-6, que tot l'any coincideix amb CST. Països de la capital dins del Temps Central Estàndard:
* Belmopán (Belize)
* Ciutat de Guatemala (Guatemala)
* San Salvador (El Salvador)
* Tegucigalpa (Hondures)
* Managua (Nicaragua)
* San José (Costa Rica)
Només Panamà no l'usa.

### Altres regions

A Amèrica del Sud, la província equatoriana de Galápagos té un fus horari idèntic a l'Hora del Centre, però només durant els mesos de novembre a març, ja que la resta del temps a Amèrica del Nord s'usa l'UTC-5.
A Oceania, l'Illa de Pasqua (Xile) té el fus horari UTC-6 durant els mesos d'hivern (maig a agost el 2011), moment en el qual a l'Hemisferi Nord és estiu i estan en el fus horari UTC-5. Per tant, en molts moments de la història, l'hora d'Illa de Pasqua ha estat la mateixa que l'hora estàndard del centre.
# Horitzó d'expectatives

L'horitzó d'expectatives és una teoria emmarcada dins la denominada Escola de Constança alemanya, que perseguia l'estudi de la recepció del text literari. Defensen que l'anàlisi del text per ell mateix no és suficient, ja que el seu sentit depèn en gran part de la interpretació lectora o receptora.
Aquesta teoria, desenvolupada per Hans-Robert Jauss estudia el fenomen des d'una perspectiva sociohistòrica. La idea principal és que es veu el públic com una força històrica que ajuda a crear la significació de l'obra, aportant-hi el seu caràcter dinàmic, entenent que la interpretació d'un text és un fet situat dins un espai i en un temps determinat, i que no hi ha sentits “verdaders ni eterns” ni intèrprets “fora de la historia" S'oposa doncs al plantejament d'un altre gran investigador, Ernst Robert Curtius i la idea que hi ha elements que perduren en el temps “per si mateixos”:
Segons Jauss, és molt important fer aquest exercici de creació d'un horitzó d'expectatives adequat a l'època per tal d'arribar a copsar el significat de l'obra en qüestió. Si ens centrem en l'edat mitjana], sembla evident que el que representa per a una persona del segle XXI una cançó de gesta, no és el mateix que el què significava al segle xii per una persona d'aquella època. Cal fer una reconstrucció de l'horitzó d'expectatives dels destinataris als quals anava dirigida la literatura medieval fugint de prejudicis i estudiant l'estètica de l'època. Tanmateix, el significat del text, és canviant en tant que canvien els horitzons temporals. És a dir, els coneixements que tenien els destinataris d'un poema al segle xii són diferents dels que tenen els destinataris actuals. Fer una reconstrucció exacta de l'horitzó d'expectatives d'una època passada no és viable, tanmateix cal buscar el significat que aquesta literatura d'antany té per a nosaltres.

## Referències

* ↑ Cerdà, 2011, p. 45-47.
* ↑ Cerdà, 2011, p. 46.
* ↑ Es va generar un debat al voltant de la idea principal expressada a l'obra “Literatura Europea i edat mitjana llatina” d'Ernst Robert Curtius: la transmissió contínua de la literatura i el possible reconeixement d'una unitat espiritual d'Europa que s'hi derivés.
* ↑ Jauss, 1991, p. 26-35.

## Bibliografia

* Jauss, Hans Robert. Teoria de la recepció literària: dos articles. Barcelona: Barcanova, 1991.
* Cerdà Subirachs, Jordi «Qüestions preliminars». Introducció a la literatura europea. UPC, 2011.
# Dassanakh

El dassanakh és una llengua cuixítica parlada per unes 35.000 persones a la vora del llac Turkana, a cavall entre els actuals estats d'Etiòpia i de Kenya, i que forma part de les llengües omo-tana occidentals, subdivisió del cuixític oriental de les Terres Baixes, ensems amb l'arbore i l'elmolo.
# Hormona fol·liculoestimulant

L'hormona fol·liculoestimulant (FSH, hormona estimulant del fol·licle o folitropina) és una hormona gonadotropina que tenen els éssers humans i altres animals. Químicament es tracta d'una glicoproteïna. És sintetitzada i secretada per gonadotròpiques de l'adenohipòfisi. La FSH regula el desenvolupament, el creixement, la maduració puberal i els processos reproductius del cos. La FSH i l'hormona luteoestimulant (LH) actuen de forma sinèrgica en la reproducció. L'hormona FSH és la responsable del creixement i la maduració dels fol·licles ovàrics en les dones.
L'hormona fol·liculoestimulant (FSH) és, conjuntament amb l'hormona luteoestimulant (LH), la impulsora principal del cicle menstrual. En aquest, l'FSH estimula el desenvolupament del fol·licle ovàric fins que esdevé un fol·licle ovàric madur. A mesura que va madurant, el fol·licle produeix estrogen i, a mesura que augmenta la quantitat d'estrogen la producció d'FSH va disminuint. És llavors quan actua l'LH, que fa que el fol·licle acabi de madurar i provoca l'ovulació o expulsió per part del fol·licle de l'òvul a la trompa de Fal·lopi. L'LH també fomenta la formació del cos luti amb la resta de fol·licle madur que queda a l'ovari després d'haver expulsat l'òvul. Aquest cos luti produirà progesterona durant dues setmanes per a preparar l'úter en cas d'embaràs. Si aquest no es dona, la baixada de progesterona provoca la menstruació, després de la qual l'FSH estimularà de nou un dels 8 a 20 fol·licles primordials que l'ovari, de manera inherent i periòdica, ha començat a desenvolupar. La resta de fol·licles para de créixer per l'acció de l'hormona inhibina.

## Referències

* ↑ Jan Koolman. Bioquímica: texto y atlas, Editorial Médica Panamericana, 2005 (castellà) ISBN 9788479037246
* 1 2 El procés reproductiu Arxivat 2014-08-29 a Wayback Machine. Clínica Dexeus de Barcelona. (català)
* ↑ Manual completo de Reflexología d'Ann Gillandres. EDAF, 2008. ISBN 9788441420496 (castellà)
# Horta de Salomera

L'Horta de Salomera és un paratge del terme municipal de Tremp, al Pallars Jussà, dins de l'antic terme ribagorçà de Sapeira.
Està situada a l'extrem nord-est de l'antic municipi de Sapeira, al sud-oest dels Masos de Tamúrcia, a la riba esquerra de la Noguera Ribagorçana. Al nord-est del lloc on el barranc del Solà aiguavessa en la Noguera Ribagorçana, queda just al nord del Mas de Jaumet.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya