OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Exoftàlmia

L'exoftàlmia (també anomenada proptosi ocular) és un protrusió de l'ull que surt anteriorment de l'òrbita. L'exoftàlmia pot ser bilateral (com es veu sovint en la malaltia de Graves) o unilateral (com es veu sovint en un tumor orbitari). També és possible a causa d'un traumatisme o inflor del teixit circumdant resultant d'un trauma.
En el cas de la malaltia de Graves, el desplaçament de l'ull es deu a una deposició anormal del teixit connectiu a l'òrbita i als músculs extraoculars que es poden visualitzar mitjançant TC o RMN.
Si no es tracta, l'exoftàlmia pot provocar que les parpelles no es tanquin durant el son, provocant sequedat i danys a la còrnia. Una altra possible complicació és una forma de enrogiment o irritació anomenada "queratoconjuntivitis límbica superior", on la zona per sobre de la còrnia s'inflama com a conseqüència d'un augment de la fricció quan parpelleja. El procés que causa el desplaçament de l'ull també pot comprimir el nervi òptic o l'artèria oftàlmica, cosa que provoca ceguesa.

## Referències

* ↑ Owen Epstein; David Perkin; John Cookson; David P de Bono Clinical examination. 3rd. St. Louis: Mosby, abril 2003. ISBN 0-7234-3229-5.
# Exosfera

L'exosfera és l'última capa de l'atmosfera terrestre, per sobre de la termosfera i a més de 500 quilòmetres d'altura, en contacte amb l'espai exterior, on existeix pràcticament el buit. És la regió atmosfèrica més distant de la superfície terrestre. El seu límit superior es localitza a altituds entre 600 i 960 km i fins i tot 1000 km. És la zona de trànsit entre l'atmosfera terrestre i l'espai interplanetari.
Conté molta pols còsmica que cau sobre la Terra i que fa augmentar el seu pes en unes 20.000 tones. Allà es poden trobar satèl·lits meteorològics d'òrbita polar. A l'exosfera, el concepte tèrmic desapareix, a més conté un flux de partícules (provocat per l'acció del camp magnètic terrestre sobre el vent solar incident), que constitueix els cinturons de Van Allen. En aquesta capa es formen els estels fugaços.
Els gasos que formen l'exosfera són sobretot hidrogen, heli i, en menor proporció, oxigen.

## Referències

* ↑ «Exosfera». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Expedició 62

L'Expedició 62 fou la 62a expedició a l'Estació Espacial Internacional, va començar el 6 de febrer de 2020 amb el desacoblament de la nau Soiuz MS-13. L'Expedició fou comandada per l'astronauta rus Oleg Skrípotxka i els enginyers de vol estatunidencs Jessica Meir i Andrew Morgan. La segona part d'Expedició 62 va ser portada a terme per tres membres de la tripulació del Soiuz MS-16.

## Tripulació

| Posició | febrer-abril 2020 | abril 2020 |
| Comandant | Oleg Skrípotxka, RKA Tercer vol espacial | Oleg Skrípotxka, RKA Tercer vol espacial |
| Enginyer de vol 1 | Jessica Meir, NASA Primer vol espacial | Jessica Meir, NASA Primer vol espacial |
| Enginyer de vol 2 | Andrew Morgan, NASA Primer vol espacial | Andrew Morgan, NASA Primer vol espacial |
| Enginyer de vol 3 | | Anatoli Ivanixin, RSA Tercer vol espacial |
| Enginyer de vol 4 | | Ivan Vagner, RSA Primer vol espacial |
| Enginyer de vol 5 | | Christopher Cassidy, NASA Tercer vol espacial |

## Notes sobre la tripulació

La Soiouz MS-16 fou inicialment destinada per transportar a la tripulació de l'Expedició 63/64 a l'EEI, portant a Tikhonov, Babkin i l'astronauta japonès Akihiko Hoshide. El 31 d'octubre de 2019 es va anunciar que l'astronauta de la NASA Chris Cassidy formaria part de la missió en el lloc de Hoshide, per tal d'assegurar que un astronauta estatunidenc fos a bord de l'estació en tot moment per causa dels retards amb el Programa de Tripulació Comercial. Aquests canvia implicaven que la tripulació de la Soiuz MS-16 formarien part d'Expedició 62.Aquesta expedició també fou el primer cop des de l'Expedició 50 que el segment rus de l'EEI ha tingut tres membres a la tripulació, i fou una de les expedicions més curtes en el programa en molt temps, una mica més de dos mesos.

## Referències

* ↑ Northon, Karen. «NASA Announces First Flight, Record-Setting Mission». NASA, 16-04-2019. [Consulta: 13 novembre 2019].
* ↑ «ISS Expedition Reports». www.spacefacts.de. [Consulta: 13 novembre 2019].
* ↑ Potter, Sean. «NASA Assigns Chris Cassidy to Next Space Station Crew, Holds Briefing». NASA, 30-10-2019. [Consulta: 13 novembre 2019].

## Enllaços externs

* Pàgina de la NASA sobre les Expedicions a l'Estació Espacial
# Expedició del Pas del Nord-oest de 1741

La Royal Society i la Royal Navy van treballar conjuntament per tirar endavant l'expedició del Pas del Nord-oest de 1741.
El comandant de l'expedició, Christopher Middleton, havia capitanejat des de 1721 vaixells de la Companyia de la Badia de Hudson, que feien els viatges anuals per tal de proveir els llocs avançats de la companyia. Tenia un ment científica, i havia publicat observacions que li van valer l'elecció de la Royal Society el 1737. Va comandar l'HMS Furnace, mentre que el seu cosí i protegit, William Moor, també abans capità dels vaixells de la Companyia de la Badia de Hudson, comandava l'HMS Discovery.
Arthur Dobbs, membre de la Cambra dels comuns irlandesa va tenir un paper influent en l'organització de l'expedició.

## Ordres

J.C. Beaglehole, al seu llibre Life of Captain James Cook, assenyala que l'expedició va ser encarregada el 1740, el mateix any que George Anson va rebre la direcció d'un esquadró a l'oceà Pacífic per atacar les naus espanyoles. Va assenyalar que les ordres de Middleton suggerien que podria trobar-se amb Anson a Califòrnia.

## Viatge

El gel bloquejà la navegació a la badia de Hudson durant més de la meitat de l'any. Middleton va aconseguir que el govern pressionés la Companyia de la Badia de Hudson perquè permetés que els seus vaixells atraquéssin a Fort Prince of Wales, a la desembocadura del riu Churchill, i proporcionés espai a la seva tripulació durant l'hivern de 1742, per així poder començar la seva expedició tan bon punt la badia estigués lliure de gel.
La seva tripulació va viure en una fortificació de fusta antiga que havia estat abandonada, en lloc del nou fort de pedra. Deu dels membres de la seva tripulació van morir durant l'hivern, i molts altres van perdre dits de mans i peus per congelació.
Finalment l'expedició va poder sortir el juny de 1742. Van seguir la costa cap al nord fins a una profunda entrada de mar que van anomenar badia Wager, en honor a Charles Wager, Primer Lord de l'Almirallat.

## Conseqüències

Dobbs va pensar que els informes de Middleton en què no va trobar un pas del nord-oest formaven part d'un engany, i els dos homes van dur a terme una campanya de pamflets, denunciant-se mútuament.

## Referències

* 1 2 3
* 1 2 3
* 1 2
* ↑ «Biography – MOOR, WILLIAM – Volume III (1741-1770) – Dictionary of Canadian Biography». [Consulta: 4 abril 2024].
* 1 2
* 1 2
# Expedició dels Mil

L'Expedició dels Mil, també anomenada l'expedició dels camises roges, és un famós episodi del risorgimento italià que va tenir lloc el 1860.

## Antecedents

En la Segona guerra de la independència italiana el Regne de Sardenya-Piemont es va annexar a més de la Llombardia, Parma, Mòdena, l'Emília-Romanya i la Toscana i després d'aquestes conquestes, el 24 de març del 1860, el Piemont va acceptar signar el Tractat de Torí, en el qual van confirmar el traspàs de Niça i Savoia a França, tot i que no havien aconseguit expulsar els austríacs de Venècia.

## L'expedició

L'expedició va consistir en un contingent de 1.089 homes sota el comandament de Giuseppe Garibaldi enviats pel Regne de Piemont-Sardenya. El grup va sortir de la platja de Quarto (en l'actualitat Quarto dei Mille, a Gènova) i va desembarcar a la Sicília occidental. Va conquerir tot el Regne de les Dues Sicílies, patrimoni de la Casa de Borbó, la qual cosa va dur, després de la caiguda de Gaeta, on es refugiava Francesc II de les Dues Sicílies, a la seva dissolució i annexió per part del Regne de Sardenya, un important pas en la creació del Regne d'Itàlia.

## Conseqüències

Amb la signatura de la Pau de Praga com a final de la Tercera guerra de la independència italiana, el 1867 es va produir l'annexió italiana de la província austríaca de Venècia.

## Referències

* ↑ Collier, Martin. (en anglès). Heinemann, 2003, p. 119-120. ISBN 0435327542.
* ↑ Davis, Paul K. Besieged: 100 Great Sieges from Jericho to Sarajevo (en anglès). Oxford University Press, 2003, p. 233. ISBN 0195219309.
* ↑ Goldstein, Erik. Wars and Peace Treaties: 1816 to 1991 (en anglès). Routledge, 2005, p. 11. ISBN 1134899122.

## Enllaços externs

* Esquema de l'expedició Arxivat 2010-02-06 a Wayback Machine. (italià)
* Brigantino - Il portale del Sud (italià)
# Expedició Àrtica Britànica

L'Expedició Àrtica Britànica de 1875-1876 (en anglès British Arctic Expedition) fou una expedició envida per l'Almirallat britànic per intentar arribar al pol Nord, a través de l'estret de Smith, i que fou dirigida per Sir George Strong Nares. Tot i que l'expedició no aconseguí arribar al Pol Nord, realitzà una detallada campanya de reconeixement de les costes de Groenlàndia i l'illa d'Ellesmere, a banda de recollir una gran quantitat d'informació científica.
En aquesta expedició Nares es convertí en el primer occidental en haver navegat per les aigües més septentrionals de la Terra, travessant l'estret que hi ha entre Groenlàndia i l'illa d'Ellesmere i que en l'actualitat duu el seu nom i arribant fins al mar de Lincoln. Fins aquell moment hi havia una teoria popular que deia que aquest camí conduiria al suposat mar polar obert, una regió lliure de gel que envoltava el pol, però Nares es trobà sols amb un desert de gel.

## L'expedició

L'expedició, composta per dos vaixells, el HMS Alert i el HMS Discovery, capitanejat per Frederick Henry Stephenson, partí de Portsmouth el 29 de maig de 1875. Nares passà l'hivern de 1875 a Fort Conger, a uns 10 km a l'est de l'actual estació meteorològica d'Alert, a bord del HMS Alert.
En el decurs d'aquesta expedició s'arribà per primera vegada a la costa septentrional de l'illa d'Ellesmere. Una travessia en trineus encapçalada pel comandant Albert Markham Hastings establí un nou rècord d'apropament al Pol Nord, en arribar fins als 83° 20' 26"N. Aquests foren els únics èxits, perquè la resta de l'expedició fou un desastre, ja que molts dels homes patiren d'escorbut i es veieren obstaculitzats per una roba i uns equips inadequats. Considerant que els seus homes no podrien sobreviure un altre hivern en el gel, Nares es retirà precipitadament cap al sud amb els seus dos vaixells durant l'estiu de 1876.
El personal naval i els topògrafs, entre ells Thomas Mitchell, tingueren èxit en la documentació, fotografiant els pobles indígenes del nord i els paisatges del que més després es convertiria en els Territoris del Nord-oest del Canadà, i més recentment, en Nunavut.
Entre els expedicionaris hi havia l'oficial Adam Ayles, en honor del qual es batejà la barrera de gel Ayles i el mont Ayles (1.060 m). Fruit dels reconeixements efectuats en aquesta expedició es posaren nom a la plataforma de gel Markham, l'estret de Nares i Alert, l'indret habitat situat més al nord de la Terra.
Els arxius de l'expedició es conserven al Scott Polar Research Institute de la Universitat de Cambridge.

## Bibliografia

* George Nares: Narrative of a voyage to the Polar Sea during 1875-76 in H.M. ships 'Alert' and 'Discovery', dos volums, Londres, 1878; online book Volum 1 & Volum 2

## Referències

* ↑ Flemming, Clare. «Collection of the Lady Franklin Bay Expedition 1881-1884» p. 3. Explorers Club. Arxivat de l'original el 2021-01-10. [Consulta: 2 desembre 2012].
* ↑ «HMS Alert at the Canadian Coastguard website». [Consulta: 16 novembre 2008].
* ↑ Archives Hub: British Arctic Expedition, 1875-1876
# Exposició de Retrats Nacionals

L'Exposició de Retrats Nacionals (anglès: Exhibition of National Portraits) va ser una sèrie de tres grans exposicions a la ciutat de Londres, realitzades al South Kensington Museum, actualment Victoria and Albert Museum, entre els anys 1866 i 1868. La primera edició tingué lloc l'abril de 1866, amb retrats de personatges relacionats amb la història d'Anglaterra fins a l'any de la Revolució Gloriosa. La segona edició mostrava retrats entre aquesta revolució i l'any 1800, mentre que la tercera exposició se centrava en els retrats del segle xix, incloent-hi persones vives. En la segona i tercera edicions també s'inclogueren retrats que pertanyerien a anys anteriors, però que no s'havien pogut mostrar. La tercera, per exemple, inclogué nou obres de Hans Holbein, 9 d'Anthony van Dyck, 27 de Joshua Reynolds i 34 de Thomas Gainsborough, tot i que en teoria pertanyien al material d'exposicions anteriors.

## Xifres

La primera, de 1866, que va durant entre el 16 d'abril fins al 18 d'agost i la que tingué més afluència de públic, va rebre 73.156 visitants, i contenia 1035 obres, incloent-hi material de Hans Memling i de Hans Holbein el Jove. La de 1867, que tinué lloc entre el 2 de maig i el 31 d'agost, tingué 49.385 visitants. La tercera fou més exitosa que la segona, amb 58.336 visitants que veieren 951 retrats entre 13 d'abril i el 22 d'agost de 1868. Es vengueren 16.000 catàlegs el primer any, 8.000 el segon i 8.000 més el tercer.

## Imatges incloses a l'exposició de 1866

* Joan de Gant, 1r Comte de Lancaster, atribuït a Luca Cornelli
* Edward Grimston, per Petrus Christus
* Richard Foxe per Johannes Corvus
* Nicholas Kratzer per Hans Holbein el jove
* Maria Tudor i de York i Charles Brandon, 1r Duc de Suffolk per Jan Mabuse
* Francesc d'Anjou de François Clouet
* Thomas Gresham per Antonis Mor
* Anna de Dinamarca per Paul van Somer I
* Henry Danvers, 1r Comte de Danby, per Anthony van Dyck
* Nell Gwyn per Peter Lely
* Thomas Sydenham per Mary Beale

## Referències

* ↑ Redgrave, Samuel (1866). Catalogue of the first special exhibition of national portraits ending with the reign of King James, the Second, on loan to the South Kensington museum. Strangeways and Walden. pp. 172.
* ↑ Redgrave, Samuel (1868). Catalogue of the third and concluding exhibition of national portraits commencing with the fortieth year of the reign of George the Third and ending with the year MDCCCLXVII. On loan to the South Kensington museum. April 13, 1868. Strangeways and Walden. pp. 210.
* ↑ Science and art department (1868). Report. 3rd-30th. p. 18. Retrieved 1 July 2010.
* ↑ Science and art department (1868). Report. 3rd-30th. p. 18. Retrieved 1 July 2010.

## Enllaços externs

* Victoria and Albert Museum
* Archive.org
# Extensible Application Markup Language

L'Extensible Application Markup Language (XAML) és un llenguatge de marques desenvolupat per Microsoft per dissenyar interfícies d'usuari i definir el comportament d'aplicacions en plataformes com Windows Presentation Foundation (WPF) i Universal Windows Platform (UWP). Mitjançant una estructura basada en XML, XAML permet crear de manera eficient components visuals i funcionalitats, separant el disseny de la lògica de programació. Aquesta separació facilita el treball col·laboratiu entre desenvolupadors i dissenyadors, millorant la productivitat en el desenvolupament d'aplicacions modernes.

## Funcionament

Per poder treballar amb XAML, cal instal·lar el Framework .NET de Microsoft per fer aplicacions d'escriptori (Framework 4 .NET) o Microsoft Silverlight per fer aplicacions web. I per poder modificar el XAML d'una forma visual un editor XAML que tingui una opció de vista en viu per exemple Microsoft Expression Blend o Kaxaml.
Tot el que es pot fer en XAML també es pot fer en el codi, només és una altra manera de fer i inicialitzar objectes; depèn de l'usuari si vol declarar en XAML o escriure en codi. Els avantatges de crear en XAML són: el codi XAML és curt i clar per a llegir; separació de codi del dissenyador i la lògica; eines de disseny gràfic com Expression Blend, i la separació de la lògica XAML i la interfície d'usuari li permet separar clarament els rols de dissenyador i desenvolupador.

## Extensions

Les extensions de marcat són marcadors de posició dinàmica dels valors d'atribut en XAML. Resolen el valor d'una propietat en temps d'execució:
* Binding. Per enllaçar els valors de les propietats.
* StaticResource. Recerca d'una operació d'entrada de recursos.
* DynamicResource. Actualització automàtica de les operacions de recerca d'una entrada de recursos.
* TemplateBinding. Per enllaçar una propietat d'una plantilla de control a una propietat de dependència del control.
* x:Static. Resoldre el valor d'una propietat estàtica.
* x:Null. Tornar null.

## Referències

* ↑ «Home: Silverlight.NET», 30-10-2012. Arxivat de l'original el 2012-10-30. [Consulta: 27 juliol 2021].
* ↑ «Kaxaml», 08-02-2011. Arxivat de l'original el 2011-02-08. [Consulta: 27 juliol 2021].

## Enllaços externs

* Especificacions XAML 2006
* United XAML. Sourceforge
* https://docs.microsoft.com/es-es/dotnet/desktop/wpf/xaml/?view=netdesktop-6.0
# Extracció (química)

L'extracció en química és el procés de separació d'una substància a partir d'una matriu. Pot referir-se tant per l'extracció líquid-líquid o l'extracció en fase sòlida. Altres tècniques inclouen l'extracció supercrítica del diòxid de carboni, l'extracció per ultrasons, l'extracció de calor de reflux, l'extracció assistida per microones, DES (caiguda de pressió instantània controlada). L'extracció utilitza dues fases immiscibles per separar un solut d'una fase a l'altra. La distribució d'un solut entre dues fases és una condició d'equilibri descrita per la teoria de partició. Bullir les fulles de te en aigua extreu els tanins, teobromina i cafeïna fora de les fulles. Extraccions de laboratori més típics són els compostos orgànics d'una fase aquosa i en una fase orgànica.

## Referències

* ↑ Microwave-assisted extraction of tea polyphenols and tea caffeine from green tea leaves. Xuejun Pan, Guoguang Niu and Huizhou Liu, Chemical Engineering and Processing, Volume 42, Issue 2, February 2003, Pages 129-133 doi:10.1016/S0255-2701(02)00037-5
# 277 aC

El 277 aC va ser un any del calendari romà prejulià. A la República i a l'Imperi Romà es coneixia com l'Any del Consolat de Rufí i Bubulc (o també any 477 ab urbe condita). La denominació «277 aC» per a aquest any s'ha emprat des de l'edat mitjana, quan el calendari Anno Domini va ser el mètode prevalent a Europa per a anomenar els anys.

## Esdeveniments
### Antiga Grècia

* Antígon II Gònatas es proclama rei de Macedònia, després de tres anys d'anarquia i lluites entre diversos pretendents.
* Nicomedes I rei de Bitínia demana ajuda a Leonnori, cabdill gal, que formava part de la Invasió celta dels Balcans i estava assetjant Bizanci, per lluitar contra el seu germà Zipetes. Amb la seva ajuda Nicomedes el va vèncer i va unificar Bitínia. Els gals, un cop a l'Àsia Menor s'estableixen al territori que pren el nom de Galàcia.

### República de Roma

* Consolat de Publi Corneli Rufí i Gai Juni Brut Bubulc.
* Els dos cònsols van al Sàmnium on són derrotats pels samnites que els ataquen a les muntanyes. Les pèrdues romanes provoquen una forta discussió entre els dos cònsols, que se separen. Joan Zonaràs diu que Bubulc es va quedar al Sàmnium mentre que Rufí se'n va anar a Lucània i Brútium. Però segons els Fasti, va passar el contrari, ja que atribueixen el triomf sobre Lucània i Bruttium a Juni Brut Bubulc.
* Corneli Rufí fa la guerra als samnites i als grecs de la Magna Grècia que ja no disposen de la protecció de Pirros. Conquereix Crotona.

### Sicília

* La fortalesa cartaginesa d'Erix és capturada per Pirros, rei de l'Epir.

### Antiga Xina

* Li Bing, administrador i enginyer xinès del període dels Regnes Combatents, és nomenat governador civil (shou) a Shu Han, un estat de Sichuan acabat de derrotar. Segons el Shiji (llibre també anomenat Memòries de l'Historiador), Li Bing va prendre possessió del càrrec aquell any.

## Necrològiques

* Sòstenes, general macedoni.

## Referències

* ↑ Funegan, Jack (et al.). Chronos, kairos, Christos : nativity and chronological studies. Winona Lake [IN]: Eisenbrauns, 1989, p. 115. ISBN 9780931464508.
* ↑ Plutarc. Vides paral·leles: Demetri, XXII, 51
* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, XXXVIII, 16
* 1 2 Titus Livi. Epítom, XI
* ↑ Smith, William (ed.). «Bubulcus». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 25 març 2024].
* ↑ Diodor de Sicília. Biblioteca històrica, XX, 10
* ↑ Sage, Steven F., Ancient Sichuan and the Unification of China. Albany, Nova York: State University of New York Press, 1992, p. 148.
* ↑ Justí. Justini Historiarum Philippicarum, XXIV,6
# Estakhanovisme

L'estakhanovisme, o stakhanovisme, va ser un moviment obrer socialista que va néixer a l'antiga Unió Soviètica arran del miner Aleksei Stakhànov i que propulsava l'augment de la productivitat laboral, basat en la pròpia iniciativa dels treballadors.
El 31 d'agost de 1935, Stakhànov era miner en un pou de carbó a Donetsk i va assolir la fita d'extraure, en un sol dia, 102 tones de carbó, amb què va superar 14 vegades la mitjana. A causa d'aquest fet, es va iniciar un moviment obrer per a l'increment del rendiment de la producció en el treball, i es va començar a aplicar a totes les branques de la indústria soviètica.
L'èxit d'aquest moviment va ser tan gran que la primera conferència estakhanovista es va realitzar al Kremlin el novembre de 1935, on Stalin la va elogiar. No obstant això, al cap de poc temps va produir una disparitat salarial i problemes entre els treballadors.
Aquest moviment va provocar la fi dels kolkhozos en la indústria, que quedaren relegats tan sols al camp agrícola.

## Generalització del terme

Per extensió, s'anomena estakhanovisme tots el conjunt d'esforços portats a terme per implicar el treballador i animar-lo a adherir-se als objectius de la seva empresa. El mot estakhanovista pot també descriure una persona molt aplicada a la seva feina: eficaç, perfeccionista.

## L'estakhanovisme en l'actualitat

Les empreses capitalistes han fet seues algunes de les tècniques de l'estakhanovisme per animar l'emulació entre treballadors i augmentar els rendiments amb un ús menor del factor treball. Bàsicament, es busca augmentar els lligams entre treballador i empresa (n'és un exemple el paternalisme a les fàbriques de Michelin). El management japonès és capdavanter a l'hora d'aconseguir una fidelitat total cap a l'empresa, amb la creació, fins i tot, dels himnes de l'empresa. Un altre exemple podria ser la creació del concepte del treballador del mes, popularitzat per la cadena McDonald's.
En honor de Stakhànov, a Donetsk precisament, el 1936 es va fundar un club de futbol anomenat Stakhànovets Stàlino, és a dir, els Estakhanovistes de Stàlino. Aquest club juga actualment a la Lliga Premier d'Ucraïna, amb el nom de FC Xakhtar Donetsk.

## Vegeu també

* Estalinisme
* Fordisme
* Taylorisme
# Estany Gran de Colieto

L'Estany Gran de Colieto és un llac que es troba en el terme municipal de la Vall de Boí, a la comarca de l'Alta Ribagorça, i dins del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici.
El llac està situat a 2.186 metres d'altitud, a la part baixa de la Vall de Colieto. Rep les aigües de la part sud i sud-est de la vall i drena cap a l'Estany de Colieto (NO). La Pleta de Colieto el rodeja pel nord i per l'est.

## Rutes

Per la seva situació, totes les rutes que s'endinsen a la Vall de Colieto passen per la seva riba dreta.

## Referències

* ↑ Altituds, mides i càlcul de superfícies basats en dades del mapa de l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
* ↑ Editorial Alpina. Vall de Boí [mapa], Primera edició, 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (febrer 2001)

## Bibliografia

* Editorial Alpina. Vall de Boí [mapa], Primera edició, 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (febrer 2001)
* Editorial Alpina. Carros de Foc [mapa], 1:25.000, L. Cartografia de Servicio Geográfico del Ejército. (2007)
* Institut Cartogràfic de Catalunya. Parc Nacional d'Aigües Tortes i Estany de Sant Maurici [mapa], Segona edició, 1:25.000. (abril 1998)