OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Església de Santa Maria la Major (Aiora)

L'Església de Santa Maria la Major, també anomenada ermita de Sant Blai, és un edifici religiós del municipi d'Aiora (València, País Valencià, Espanya), construït durant el segle xiii seguint l'estil gòtic. Durant el segle xv, se'n va ampliar la capçalera i durant el XVIII es va reformar.

## Descripció

A la part baixa del castell, hi ha aquesta antiga església parroquial dedicada a Santa Maria la Major, i actualment és anomenada ermita de Sant Blai.
Es tracta d'una església que segueix la tipologia de les denominades de conquesta, d'una sola nau amb sostre de fusta sobre arcs diafragmàtics. Presenta capelles entre contraforts i un absis trapezoïdal. Està dividida en quatre trams, més la capçalera. La separació dels trams es realitza mitjançant arcs diafragmàtics apuntats, i alguns d'aquests tenen els eixos desviats a conseqüència de reformes, sobre els quals es troba el sostre de fusta.
A les capelles laterals, s'accedeix a través d'arcs de mig punt. Dues de les capelles del costat de l'epístola estan cobertes amb voltes de creueria i la resta amb voltes tapiades. L'absis de planta trapezoïdal està cobert amb volta de creueria i, a la clau de fusta, hi ha una representació de la Mare de Déu i dos àngels que sostenen l'escut de la vila. Als costats, s'obren uns arcs apuntats de pedra picada.
L'exterior està cobert amb teulada àrab de dues aigües en la nau i de tres a la capçalera. Els quatre primers trams són d'igual grandària, per la qual cosa podria tractar-se d'una primera construcció que després s'aniria ampliant, i se n'aixecaria l'última crugia i la capçalera ja al segle xv.
La construcció de l'església parroquial de l'Assumpció de la Mare de Déu, al segle xvi, comportà el trasllat del culte a aquesta el 1577. S'abandonà l'església de Santa Maria la Major i passà a tenir diverses advocacions fins a l'actual de sant Blai.
Durant el segle xviii, va tenir una important renovació, i molt probablement se'n construïssin els arcs d'accés a les capelles i s'ampliaren les capelles del costat de l'epístola.
L'any 2015 es du a terme una restauració que descobreix un enteixinat del segle xiii.

## Referències

* ↑ URL de la referència: https://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=149. Data de consulta: 1r gener 2025.
* ↑ «GDescubren un artesonado románico en la iglesia de Ayora, Valencia» (en castellà). El Periódico, 28-08-2015. [Consulta: 28 agost 2015].
Aquesta pàgina conté informació d'un bé d'interès cultural publicada en el DOGV Núm. 5614 el 5 d'octubre de 2007 (text), alliberat al domini públic de conformitat amb el dispost a l'article 13 de la Llei de Propietat Intel·lectual Espanyola.
# Església de Santiago (la Corunya)

L'Església de Santiago és un temple cristià situat en el nucli antic de la ciutat de la Corunya, a Galícia. Va ser declarada Monument històric-artístic el 18 d'agost de 1972.

## Característiques

Va ser construïda a la segona meitat del segle xii, tot i que ha patit reformes posteriors. És una església d'estil romànic. L'antiga planta es desenvolupava en tres naus i tres absis, destacant les dues portes laterals i la porta de la façana principal. És en la façana occidental on trobem la portada, formada per arcs apuntats, amb la imatge de Santiago Matamoros a cavall en el timpà.
A la part superior s'obre una rosassa, mentre que els murs laterals s'articulen mitjançant contraforts i dues portades formades per arcs de mig punt. Avui en dia el temple només té una nau.

## Galeria d'imatges

* Portada principal
* San Marcos
* Porta lateral

## Referències

* ↑ DECRET 4311972, de 18 d'agost, pel qual es declara monument històric artístic l'església de Santiago, de la Corunya

## Enllaços externs

* Informació a la pàgina de l'Ajuntament de la Corunya
# Església nova de Montmagastre

L'Església nova de Montmagastre és una església a Montmagastre, al municipi d'Artesa de Segre (Noguera) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici de planta rectangular annex a un habitatge utilitzat com església. D'aquesta construcció no més es van construir el murs principals a una alçada de dos a tres metres, amb els contraforts i pilars de les capelles interiors. L'obertura de la porta es troba a l'eix de la nau i orientada cap a llevant. Hi ha una petita espadanya en la cantonada de migjorn i ponent que serveix per la parròquia actual de l'habitatge annex.

## Història

Les obres no finalitzaren fins a la Guerra Civil.

## Referències

* 1 2
# Organització per a l'Avanç dels Estàndards de la Informació Estructurada

L'OASIS (acrònim de l'ànglès Organization for the Advancement of Structured Information Standards, Organització per a l'Avanç dels Estàndards de la Informació Estructurada) és un consorci mundial que treballa per la normalització i l'estandardització dels formats de fitxers oberts basats sobretot en XML.
L'OASIS fou creada el 1993 i compta amb 3500 membres de 600 organisations de vora 100 països. L'adhesió a OASIS és per pagament i els membres són sobretot grans empreses, però una organització amb menys recursos econòmics pot adherir-s'hi si els membres així ho decideixen, com ho feren amb Debian.
OASIS s'estructura en diferents grups de treball, els Technical Committees.
Les normes que s'elaboren es pengen lliurement a la xarxa disponibles en format PDF, i en general, en un format XML.
A diferència del W3C, la majoria de les normes d'OASIS empren el llenguatge d'esquema Relax NG i no pas l'XML Schema dels primers.
L'OASIS és una de les organitzacions autoritzades per l'ISO per a proposar llurs estàndards d'acord amb el procediment «PAS» (Publicly Available Specification, Especificació disponible públicament), que evita que un comitè tècnic de l'ISO dupliqui la feina d'OASIS.

## Membres més coneguts de l'OASIS

* Adobe
* AMD
* Airbus
* AOL
* BEA
* Boeing
* Citrix
* Computer Associates
* Dell
* Departament de Defensa Americà
* EDS
* Fujitsu
* General Motors
* Hewlett-Packard
* Hitachi
* IBM
* Intel
* Mandriva
* Microsoft
* NEC
* NIST
* Nokia
* Novell
* Oracle
* PeopleSoft
* Reuters
* Ricoh
* RSA Security
* SAP
* Sun Microsystems
* Thomson
* VeriSign
* Vignette
* Visa
* WebMethods

## Les normes més conegudes promolgades per l'OASIS

* DocBook
* ebXML
* SAML
* UDDI
* LegalXML
* PKI
* Relax NG
* XDI
* XRI
* OpenDocument
* WS-BPEL

## Enllaços externs

* Lloc Oficial (anglès)
# Unión Sport Club

L'Unión Sport Club fou un club de futbol veneçolà de la ciutat de Caracas.

## Palmarès

* Lliga veneçolana de futbol:
** 1932, 1934, 1935, 1939, 1940, 1947, 1950
* Copa veneçolana de futbol:
** 1932, 1934, 1935, 1936, 1938, 1940

## Referències

* ↑ Unión SC (castellà)
* ↑ Pàgina amb fotografia de l'equip a eliezerperez.wordpress.com (castellà)
* ↑ Perfil a los-deportes.info
* ↑ «Venezuela - List of Champions». RSSSF. [Consulta: 20 juny 2011].
* ↑ «Venezuela - List of Cup Winners and Runners Up». rsssf.com. [Consulta: 9 febrer 2018].
# Pycnopodia helianthoides

L'estrella de mar gira-sol (Pycnopodia helianthoides) és una espècie d'equinoderm asteroïdeu de la família Asteriidae; és predadora i habita en costa nord-oest d'Amèrica del Nord.
# Biblioteca de la Serra

La Biblioteca de la Serra és una de les set biblioteques que formen la xarxa de Biblioteques Municipals de Sabadell (BIMS). De titularitat municipal i gestionada per l’Ajuntament de Sabadell en conveni amb la Diputació de Barcelona, te la missió de fomentar la lectura i el coneixement, garantir l’accés a la informació, promoure l’ús de les tecnologies, donar suport a la formació contínua i possibilitar la cohesió social i el desenvolupament de les persones en igualtat d’oportunitats.
Forma part de la Xarxa de Biblioteques Municipals de la província de Barcelona i del Sistema de Lectura Pública de Catalunya.
Està situada a la plaça de Cristóbal Ramos, 1, i és l'equipament del Districte 7 de Sabadell que dona servei als barris de Torre-romeu, Can Roqueta, el Poblenou i el Raval d'Amàlia.
Inaugurada el 8 d'abril de 2006, té una superfície total construïda de 537 m² i disposa de 86 punts de lectura i treball. L'espai està distribuït en una única planta, amb àrees infantil i petits lectors, general, música i cinema, i premsa i revistes.A més, acull l'auditori Lluís Elias i Bracons, amb una capacitat per a 40 persones, on es duen a terme activitats diverses: exposicions, xerrades, animacions lectores, etc.
La biblioteca està especialitzada en les arts de l'agulla.Ofereix un fons documental que inclou diverses temàtiques: història de la moda, disseny, moda i empresa, costura i patronatge, artesanies i treballs manuals tèxtils, així com una selecció de novel·la i cinema relacionada amb la moda i la costura; també incorpora una part de fons infantil de la mateixa temàtica. A més, la biblioteca conté un fons cinematogràfic de cinema familiar i conserva els documents que fan referència al municipi de Sabadell.
S'hi ofereixen els següents serveis: consulta i lectura a sala, préstec, accés a internet, informació i referència, serveis a entitats i escoles, bebeteca, formació d’usuaris, activitats de dinamització i foment de la lectura, cessió d’espais, servei d’impressora i escàner, suggeriment de compres i serveis per a minories lingüístiques o amb necessitats especials.

## Referències

* ↑ G. Pont, Òscar «Una biblioteca per als barris de la serra de Sant Iscle». Diari de Sabadell, 23-04-2007, pàg. 3-5.
* ↑ «Arts de l'agulla». Instagram. [Consulta: 20 febrer 2025].
* ↑ «Col·lecció local de les biblioteques municipals de Sabadell». [Consulta: 20 febrer 2025].
# Iain M. Banks

Iain M. Banks (anglès: Iain Banks) (Dunfermline, 16 de febrer de 1954 - Kirkcaldy, 9 de juny de 2013) va ser un escriptor escocès que signà amb aquest nom les seves obres de ciència-ficció i sense la M la resta de llibres. Va estudiar llengües i filosofia i fou un gran aficionat a la música rock.
Dins les novel·les de ciència-ficció, destaca la saga d'obres independents al voltant de la Cultura, una civilització futurista basada en la igualtat, el domini tecnològic (la intel·ligència artificial pot tenir consciència) i la llibertat dels seus habitants, que conviuen amb altres races bàrbares, oposades a aquesta utopia.
Algunes obres destacades són The Wasp Factory (1984), Consider Phlebas (1987) The Player of Games (1988) i Complicity (2000), algunes d'elles adaptades a la televisió. En aquestes obres es pot apreciar el seu compromís amb idees polítiques d'esquerra.
# Uranopitec

L'uranopitec (Ouranopithecus) és un gènere extint d'homínids que visqueren durant el Miocè. És representat per l'espècie Ouranopithecus macedoniensis, a vegades denominada Graecopithecus macedoniensis, descoberta a Grècia i que data d'entre fa 9,5 i 8 milions d'anys (Miocè superior). Basant-se en l'anatomia dental i facial, és possible que fos un driopitecí. Alguns l'acosten als orangutans dins la subfamília dels pongins, mentre que els driopitecis eren més propers als hominins. Alguns autors creuen que aquest tàxon és l'últim avantpassat comú entre els micos i l'home.

## Referències

* ↑ L. de Bonis, G. Bouvrain, D. Geraads i G. Koufost, 1990, «New hominid skull material from the late Miocene of Macedonia in Northern Greece », Nature, 345, p. 712-714
# Urbex

L'Urbex, també anomenat exploració urbana o urban exploring (UE), és una activitat consistent en la visita i exploració de llocs abandonats o en desús, com edificis industrials, hospitals, escoles i ciutats fantasma, construccions inacabades, instal·lacions militars, cases abandonades o barris deshabitats.. Aquesta pràctica pot ser motivada per interessos fotogràfics, històrics o per l'adrenalina de descobrir llocs que estan tancats al públic en general o satisfer el simple interès en la recerca. Aquest fenomen té relació amb la subcultura jove.
La crisi i l'abandonament han fomentat aquest tipus d'oci, conegut com a turisme industrial a Rússia o Diggering en altres països de l'est, encara que el terme més extens és l'exploració urbana. L'exploració urbana també és coneguda com a infiltració, encara que alguns consideren que aquest terme està més estretament associat amb l'exploració de zones amb activitat o llocs habitats. Per realitzar aquesta pràctica, els exploradors accedeixen a aquests llocs mitjançant claveguerams, finestres, balcons, entre altres vies d'accés.
Els exploradors urbans solen portar equip de protecció i seguir normes de seguretat per evitar accidents, ja que els llocs que es visiten solen estar en ruïnes i presentar riscos per a la seguretat. Solen freqüentar llocs amb clars signes de decadència, enfrontant-se a la possibilitat de patir accidents o de detenció i càstig per violació de propietats o transgressió de normes i lleis dels llocs o regions explorades. Altres riscos comuns que poden trobar els exploradors urbans són els vagabunds agressius.
L'exploració urbana ha estat objecte de crítiques per part de persones que argumenten que aquesta activitat pot ser perjudicial pel patrimoni històric i cultural dels llocs que es visiten, ja que els exploradors poden destruir o robar elements dels edificis que visiten, danyant la seva integritat. A més, algunes pràctiques d'exploració urbana poden ser considerades com a violació de propietats i traspàs de normes i lleis dels llocs o regions visitats.

## Referències

* ↑ «Los círculos de exploración urbana, rural, "dark" y de lugares abandonados». Arxivat de l'original el 2017-07-30. [Consulta: 29 juliol 2017].
* ↑ The Art of Urban Exploration
* ↑ «A Complete Guide to Urban Exploration», 21-12-2008. [Consulta: 23 desembre 2022].
# Església de São Nicolau de Canaveses

L'Església de Sâo Nicolau de Canaveses és una església romànica situada a Sâo Nicolau, al municipi de Marco de Canaveses, a Portugal. La fundació data del segle xiii. A la primeria del segle xvi, l'interior va ser enriquit amb diverses pintures murals, entre les quals destaca la figura de Nicolau de Mira. Durant el barroc, l'interior va sofrir alteracions profundes i s'hi col·locaren retaules que ocultaven els frescos. Es troba al marge esquerre del Tâmega, oposada a l'església de Santa Maria de Sobretâmega, amb la qual fa un conjunt classificat el 1971 com a Immoble d'Interés públic. Actualment forma part de la Ruta del romànic.

## Referències

* ↑ «Igreja de São Nicolau de Canaveses». Rota do Românico. [Consulta: 21 maig 2021].
* ↑ «Conjunto formado pelas Igrejas de Santa Maria sobre Tâmega e de São Nicolau». Direção-Geral do Património Cultural. [Consulta: 21 maig 2021].

## Enllaços externs

* Església de Sâo Nicolau de Canaveses en el portal de la Ruta del romànic.
# Església de São Quintino

L'Igreja de Sao Quintino està a 40 kilòmetres al nord-est de Lisboa, al municipi de Sobral de Monte Agraço. La van construir l'any 1530, en estil manuelí. Això fou degut a la devoció vers Sant Quintí portada pels francs. Se suposa que la documentació de l'església va ser perduda durant el terratrèmol de Lisboa de 1755. L'església està classificada com Monument Nacional des de l'any 1910.

## Referències

* ↑ «Igreja Paroquial de São Quintino / Igreja de Nossa Senhora da Piedade» (en portuguès). Monumentos. Sistema de Informação para o Património Arquitetónico. [Consulta: 23 juliol 2023].
* ↑ «Igreja de São Quintino» (en castellà). Visit Portugal. [Consulta: 23 juliol 2023].

## Enllaços externs

* pàgina de l'inventari del IGESPAR sobre Sao Quintino
# Església de fusta d'Hedal

L'església de fusta d'Hedal és una stavkirke localitzada a Hedal, una petita vall al municipi de Sør-Aurdal, Noruega.
Històricament, la construcció de l'església ha estat datada en la segona meitat del segle xii. Recents recerques per dendrocronologia confirmen aquesta hipòtesi, doncs van demostrar que la fusta més antiga va ser tallada a l'hivern de 1161-1162.
L'església es troba bastant modificada. Les parts medievals de l'església consisteixen únicament en la part occidental de la nau. En un inici va ser una stavkirke de tipus A (anomenada impròpiament «de nau única»), amb un cor lleugerament menor a la nau i potser un absis. El mur occidental de la nau, així com algunes bigues de tisora i altres parts del sostre de la part occidental és tot el que ser conserva de la construcció primitiva.
La primera referència de l'església és una relació del nunci papal de 1397.
La transformació en una església de planta de creu es va realitzar probablement l'any 1699. L'antic cor va ser demolit i substituït amb un nou de construcció lafteverk. L'any 1738 va ser construïda la torre del creuer. L'encanyat del sostre va ser reemplaçat amb pissarra el 1902. Una restauració completa es va realitzar l'any 1902 sota la direcció de Carl Berner.

## Enllaços externs

* L'església d'Hedalen a Stavkirke.org Arxivat 2005-02-12 a Wayback Machine. — en noruec
* Web pròpia Arxivat 2005-12-19 a Wayback Machine. — en noruec
# Església de fusta d'Undredal

L'església de fusta d'Undredal és una stavkirke de tipus A erigida durant la segona meitat del segle xii a Undredal, Noruega. És la menor de les stavkirke que romanen en ús, amb espai per únicament 40 seients.
L'edifici original ha passat per diferents modificacions al llarg del temps. Per això, el seu aspecte exterior poc té a veure amb les stavkirke medievals. També ha estat canviada de lloc més d'una vegada, l'última d'elles l'any 1913.
La seva planta consisteix, d'occident a orient, d'un vestíbul, una senzilla nau, i un petit cor de la mateixa amplària que la nau, encara que de menor elevació. Hi ha rastres d'un antic corredor al voltant de la nau. Una sola torre, al centre del costat occidental de la nau, alberga les dues campanes.
La nau és la part més antiga de l'església, i el cor és més recent. En el segle xvii es va pintar l'interior de les parets i el sostre amb motius bíblics i àngels. L'any 1722 es va demolir el corredor i es van introduir les primeres finestres. Cap a l'any 1850 es va expandir la nau pel costat occidental i es va erigir el vestíbul en aquest costat, a l'entrada principal. En aquest temps, l'interior de les parets va ser blanquejat. Després d'una extensa restauració feta l'any 1961, es va rentar la pintura blanca i van reaparèixer els murals del segle xvii. Una nova restauració es va dur a terme el 1984, que va renovar el sòl de l'interior del temple i el revestiment de fustes a l'exterior dels murs. Poc després es van reparar el sostre i la nau.
Entre l'inventari, són dignes d'esment un reclinatori de 1647, la pica baptismal de 1680, el púlpit de 1692 i dos palmatòries amb escuts que daten de 1702. A l'interior de l'església es conserva la primera campana, d'origen medieval, ara ja sense ús. En el campanar hi ha dues campanes més recents: una de 1881 i una altra de 1996. L'armadura del sostre està oculta per una espècie de volta de fusta; la del cor es troba pintada amb estels sobre un camp blau i figures d'àngels. Els murs de la nau conserven part de la decoració pictòrica del segle xvii.

## Referències

* ↑ «Undredal kyrkje». Kirkesøk: Kirkebyggdatabasen. [Consulta: 28 febrer 2014].
* ↑ «Oversikt over Nåværende Kirker» (en norwegian). KirkeKonsulenten.no. [Consulta: 28 febrer 2014].
* ↑ «Undredal kyrkje» (en norwegian). Sogn og Fjordane Fylkesarkiv. [Consulta: 28 febrer 2014].
* ↑ «Undredal». Stavkirke.info.

## Enllaços externs

* L'església de fusta d'Undredal a Stavkirke.org Arxivat 2005-03-28 a Wayback Machine. (en noruec)
* stavkyrkje d'Undredal
* stavkyrkje d'Undredal Arxivat 2011-04-17 a Wayback Machine.
# Església de fusta de Nore

L'església de fusta de Nore és un stavkirke del municipi de Nore og Uvdal, a Noruega, construïda, d'acord amb la dendrocronologia, poc després de l'any 1167.
Té planta de creu grega, però originalment va ser construïda a la fi del segle xii com una stavkirke de tipus A amb un masteler central en la nau (midmastkirke). Junt amb l'església d'Høyjord i la d'Uvdal són les úniques stavkirke de tipus A que es conserven avui en dia.
La nau és l'única part original, construïda en la típica tècnica de stavverk. El cor i el transsepte van ser erigits amb la tècnica de lafteverk (tècnica originalment aliena a les stavkirke). Una característica sense paral·lel d'aquesta església és que sembla haver estat transformada en forma de creu des de l'Edat Mitjana, al contrari de les altres stavkirke amb aquest tipus de planta (p.i. Lom), que van ser modificades després de la Reforma Protestant. Originalment els braços del transsepte acabaven en un absis. La torre del creuer és octogonal. Al centre de la nau es conserva el masteler central —característic d'aquest tipus de stavkirke—, que servia de suport a la primera torre de l'església, avui desapareguda, que es trobava sobre el cavallet del sostre.
El transsepte va ser reconstruït entre 1709 i 1714, i el cor va ser expandit l'any 1683 El porxo occidental data de 1723 i la sagristia de mitjan segle xviii. Presenta tres galeries elevades amb finestres, que simulen un trifori. A l'interior hi ha inventari d'estil renaixentista i rococó, entre el que es conserven pintures murals de 1655.
Va funcionar com a església parroquial fins a la segona meitat del segle XIX. L'any 1888 Lorenz Dietrichson, estudiós de les stavkirke noruegues, va comprar l'església i dos anys després la va cedir a la Societat per a la Conservació dels Monuments Antics Noruecs.

## Referències

* ↑ Nore stavkirke (Riksantikvarens stavkirkeprogram)
* ↑ «Nore stavkirke, Nore og Uvdal (Fortidsminneforeningens eiendommer)». Arxivat de l'original el 2005-03-20. [Consulta: 17 abril 2017].
* ↑ Lorentz Henrik Segelcke Dietrichson (Store norske leksikon)

## Bibliografia

* Anker, Leif. 2005. Middelalder i tre, Stavkirker i Kirker i Norge volum 4, Oslo, ISBN 82-91399-16-6
* Anker, Peter. 1997. Stavkirkene deres egenart og historiï, Oslo, ISBN 82-02-15978-4
* Dietrichson, L. 1892. De norske Stavkirker, Kristiania

## Enllaços externs

* L'església de fusta de Nore a Fortidsminneforeningen Arxivat 2005-03-20 a Wayback Machine.
* L'església de Nore a Stavkirke.org Arxivat 2010-06-05 a Wayback Machine. — en noruec