OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Església vella de Sant Bartomeu del Grau

L'església vella de Sant Bartomeu del Grau és l'antiga església parroquial de Sant Bartomeu del Grau (Osona) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Les poques restes que es conserven de l'antiga església de Sant Bartomeu del Grau estan situades a l'esquerra del camí que actualment porta al cementiri municipal del poble de Sant Bartomeu, i es conserven en molt mal estat. Sols es conserva una part del mur, de construcció romànica, quasi totalment cobert de bardisses. Aquest mur, d'aproximadament 4 metres d'alçada, és de pedra tallada de manera irregular amb nombrosos afegits de teules de fàbrica i morter.

## Història

L'església, amb funcions parroquials des de molt aviat, és documentada des de l'any 990. A finals del segle x, abans de ser cedida vers el 993 pel bisbe de Vic, Fruià, al sacerdot Bonfill, canonge de la seu vigatana i de la família dels senyors del castell de Gurb, ja devia tenir funcions parroquials, si bé no s'esmenten fins al 1055 de manera genèrica (l'any 1080). A partir d'aquesta donació es generaria un llarg conflicte entre els bisbes de Vic i els senyors de Gurb. L'any 1335 el bisbe Oliva feia una concòrdia amb Bernat Sendred de Gurb, senyor del castell, en la qual li cedia el domini de les quatre esglésies durant la vida del fill, que havia de ser clergue. Aquest pacte no s'arribaria a complir, fet que generaria la represa del conflicte fins que Ramon Berenguer II aconseguí que el bisbe de Vic, Berenguer Sunifred de Lluçà, i Guillem Bernat de Queralt i el seu fill signessin una concòrdia per la qual el bisbe cedia durant les seves vides tres de les quatre esglésies del castell de Gurb, entre les quals hi havia la de Sant Bartomeu del Grau. A la mort dels personatges es devia renovar el conveni, tot i que només amb els delmes de les parròquies de Sant Andreu de Gurb i de Sant Bartomeu del Grau, i el 1165 es feia un de nou amb Sança d'Anglesola, només amb la meitat del delme d'ambdues parròquies; a la mort de Sança es devien incorporar definitivament als dominis dels bisbes vigatans.
L'església sofrí l'afegit d'unes capelles laterals i subsistí fins a 1780, any en què es construiria la nova església parroquial ubicada al poble actual. Des del segle xvii el nucli de població ja no se situava a l'entorn de la parròquia, sinó una mica més allunyat, amb la qual cosa segurament es degué haver de traslladar el culte al centre del nou poblament. Es començà a construir l'actual temple parroquial i l'any 1787 s'abandona definitivament. La rectoria seguí sent habitada per masovers fins ben entrat el segle xix, que el lloc queda completament deshabitat.

## Referències

* 1 2

## Enllaços externs

* «Església Vella». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
* «Església Vella». Patrimoni de Sant Bartomeu del Grau. Ajuntament de Sant Bartomeu del Grau. Arxivat de l'original el 2011-09-03. [Consulta: 29 novembre 2012].
# Esmolada

L'esmolada, l'afiladura o l'afilament, és una tècnica utilitzada per tal d'afinar la punta de les fulles de tall de diverses eines i instruments tals com ganivets, navalles, espases, tisores, bisturis i estils entre d'altres. Aquesta tècnica consisteix en fregar el tall amb materials abrasius amb l'objectiu de desgastar parcialment el metall, fent la fulla més tallant.

## Materials per a esmolar

Per tal que hi hagi un desgast suficient per a provocar l'afiladura és necessari utilitzar un material que tingui una duresa superior a la substància que compon l'eina a ser afilada. Es pot fer una comparació utilitzant l'Escala de Mohs, que quantifica la duresa dels minerals. Així, normalment s'utilitzen, entre d'altres, minerals durs com: pols de diamant, silici finament granulat, roques compostes de minerals abrasius, etc. També poden fer servir barres d'acer carboni especialment tractat que tenen una duresa superior a l'acer comú. Exemples d'aquests artefactes, molt utilitzats amb aquesta finalitat a les cuines, hi ha les xeires i les pedres d'esmolar.
Existeixen també esmoladores industrials, que consisteixen en màquines especialment projectades per a crear superfícies de tall afilades en eines que exigeixin la presència de fulles primes, dures, precises i fiables.hi ha algunes empreses que ofereixen el servei per internet.

## Vegeu també

* Fulla (tallant)
* Esmoladora
* Roda d'esmolar
* Suavitzador
* Xeire
* Pedra d'esmolar

## Referències

* ↑ Esmolada a Optimot
* ↑ DCVB: Esmolada
* ↑ Leonard Lee. The Complete Guide to Sharpening. Taunton Press, 1995. ISBN 978-1561581252 [Consulta: 28 març 2013].
* ↑ Jonathan Donner. «Internet use (and non-use) among urban microenterprises in the developing world: an update from India» (pdf) p. 8–10, 19. Microsoft Research India, 18-08-2006. [Consulta: 28 març 2013].
* ↑ Kristi Wetsch. «Entrepreneurial Skills Building». University of Montana, Rural Institute. Arxivat de l'original el 2016-05-22. [Consulta: 28 març 2013].

## Enllaços externs

* A Guide to Honing and Sharpening
* https://scienceofsharp.wordpress.com/ True effects of various blade sharpening techniques, mostly on straight razors, shown by electron microscope.
* http://www.bushcraftuk.com/downloads/pdf/knifeshexps.pdf Arxivat 2017-06-11 a Wayback Machine. Electron microscope analysis of various sharpening techniques. By John D. Verhoeven
# Espai Macià

L'Espai Macià és un centre d'interpretació de les Borges Blanques sobre la figura de Francesc Macià, president de la Generalitat de Catalunya entre 1931 i 1933. A l'Espai Macià es mostra, es comparteix, es recupera, es preserva i es difon el patrimoni documental, gràfic, audiovisual i sentimental lligat a Francesc Macià. A l'exposició permanent s'incideix en la vinculació de Macià amb les Borges Blanques, ciutat a la qual va estar estretament relacionat per lligams familiars.

## Francesc Macià

Francesc Macià i Llussà (Vilanova i la Geltrú, 21-09-1859 - Barcelona, 25-12-1933) va ser militar i polític. Va esdevenir un líder carismàtic capaç de guanyar les eleccions, proclamar la República i liderar la restauració de la Generalitat de Catalunya, suprimida feia 200 anys. Un personatge cabdal de la història de Catalunya que ha influït en la definició de la identitat catalana. Macià va articular bona part de la seva carrera política al voltant de la defensa dels pagesos lleidatans i, especialment, a la dels pagesos de les Garrigues.

## Rodalia

A les Borges Blanques es pot seguir una ruta per 13 espais a través dels quals s'explica la devastació que la ciutat va experimentar com a conseqüència dels bombardejos feixistes, que van succeir entre el 2 d'abril i el 25 de desembre de 1938. La comarca té un important patrimoni arqueològic, que es pot visitar. Destaca la fortalesa dels Vilars d'Arbeca, així com el jaciment de Roques Guàrdies, situat al terme municipal de les Borges Blanques. Al municipi, hi ha una part dels Bessons, un espai d'interès natural en el qual es poden trobar diferents espècies d'ocells rapinyaires.

## Referències

* 1 2 3 «Espai Macià». Memorial. Gencat. Arxivat de l'original el 19 de setembre 2016. [Consulta: 8 octubre 2016].
# Espai de fases

En física i matemàtiques l'espai de fases és un espai matemàtic on es representen tots els possibles estats d'un sistema, de manera que cada un d'aquests possibles estats correspongui a un únic punt d'aquest espai. Cada eix d'aquest espai correspon a una variable o grau de llibertat del sistema. Cal no confondre el terme amb «diagrama de fases», que s'acostuma a reservar per a les representacions de les diverses fases d'un sistema termodinàmic.
L'espai de fases queda definit pel conjunt de variables que descriuen els graus de llibertat. Cada punt de l'espai correspon a un estat del sistema, i la seva evolució, en forma de trajectòria, dona una imatge gràfica del que està passant. La dimensió de l'espai de fases coincideix amb el nombre de graus de llibertat del sistema i, per tant, amb la seva dimensionalitat dinàmica.

## Vegeu també

* Sistemes de control
* Espai d'estats
# Espai històric Quatre Camins

L'Espai històric Quatre Camins és una obra de Vilalba dels Arcs (Terra Alta) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

En aquest indret hi ha una creu de pedra de secció quadrada que té una base circular i un peu també de secció quadrada en el qual hi ha decoració vegetal (dues branques diferents entrellaçades) i dues fletxes creuades.

## Història

L'espai històric dels Quatre camins va ser un dels escenaris clau de la batalla durant les primeres setmanes en què s'esdevingué. Al voltant de l'indret anomenat Quatre Camins les unitats republicanes i franquistes es van disputar el control d'aquest nucli de comunicacions i, de retruc, el control del nucli urbà de Vilalba dels Arcs.
Els combats més importants van tenir lloc entre el 26 de juliol i el 20 d'agost de 1938, quan durant prop d'un mes ambdós exèrcits es van disputar el control d'aquesta zona i de la població que es troba a poc més de dos quilòmetres. Finalment, l'ofensiva franquista sobre el vèrtex Gaeta, iniciada el 19 d'agost, va aconseguir allunyar el front d'aquest sector durant la resta de la batalla.
El pas del temps i la transformació de la zona ha fet impossible la conservació de qualsevol vestigi original de l'època, però el 1968, per iniciativa de la Germandat del Terç de Nostra Senyora de Montserrat, la unitat que va defensar aquella posició amb un elevat cost humà, se va construir, sobre la petita cota que domina aquest punt, un monument en record a tots els combatents del Terç que hi van perdre la vida.

## Valors patrimonials

Aquest espai, com ja s'ha assenyalat, no conserva cap vestigi de la pròpia batalla, però si un dels monuments que els vencedors van erigir a diferents punts del territori per commemorar la seva victòria.
Els impulsors de la construcció d'aquest monument foren els veterans i familiars del Terç de Montserrat que formaven part de l'única unitat catalana de l'exèrcit franquista que va veure durant el 19 d'agost de 1938 les seves forces anorreades en els combats que es van desenvolupar a les proximitats dels Quatre Camins.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6
# Espai intergalàctic

L'espai intergalàctic és l'espai físic entre galàxies. Generalment sense pols i runes, l'espai intergalàctic està molt a prop del buit total. Algunes teories suposen la densitat mitjana de l'univers com l'equivalent a un àtom d'hidrogen per metre cúbic. Això no obstant, la densitat de l'univers clarament no és uniforme; varia des d'una densitat relativament alta a galàxies (fins i tot una densitat molt alta en estructures dins d'aquestes, com planetes, estrelles, i forats negres) a condicions d'enormes buits la densitat és molt inferior a la mitjana de l'univers. La temperatura és només de 2,73 K. La missió COBE de la NASA va mesurar una temperatura de 2,725 ± 0,002 K.
En cúmuls de galàxies rics com el de Virgo, l'espai intergalàctic està ocupat per un gas molt rarificat i a elevades temperatures, detectable gràcies a la seva emissió de raigs X.

## Referències

* ↑ Davidson, Keay & Smoot, George. Wrinkle in Time. Nova York: Avon, 1993: 158-163
* ↑ Silk, Joseph. Big Bang. New York: Freeman, 1977: 299.
* ↑ Cosmic Background Explorer (COBE) (NASA)
# Espai revestiment

En topologia, un espai revestiment és una tripleta $[{\tilde {X}},p,X]$ on ${\tilde {X}},X$ són espais topològics i $p:{\tilde {X}}\to X$ és una funció contínua i suprajectiva
A més es compleix que $\forall x\in X\quad \exists U$ oberta En $X$ veïnatge de $x$ tal que
    $p^{-1}U=\bigcup _{j}{\tilde {U}}_{j}$
on per a cada ${\tilde {U}}_{j}$ l'map $p|_{{\tilde {U}}_{j}}:{\tilde {U}}_{j}\to U$ és un Homeomorfisme.
El concepte d'espai revestiment s'utilitza en ciències com ara la geometria diferencial, els grups de Lie, superfícies de Riemann, Homotopia, teoria de nusos.
L'exemple prototip és $\mathbb {R} \to S^{1}$ donat per $t\mapsto i^{it}$.

## Revestiment universal

Entre tots els espais revestiment d'un espai $X\,$ s'anomena revestiment universal a l'espai revestiment simplement connex més petit possible. Es pot provar que un espai revestiment és únic llevat d'un cas d'homeomorfismes. En altres paraules un espai revestiment es diu universal si és simplement connex, i el seu primer grup d'homotopia és trivial.

## Vegeu també

* fibrat
* Revestiment ramificat

## Referències

* W.S. Massey. Introducció a la topologia algebraica . Reverté, S.A. 1982. ISBN 84-291-5091-9.
* C. Kosniowsky. A first course in algebraic topology . Cambridge Univ Press. 1980. ISBN 0-521-23195-7.
# Esparver de les Moluques

L'esparver de les Moluques (Tachyspiza erythrauchen; syn: Accipiter erythrauchen) és un ocell rapinyaire de la família dels accipítrids (Accipitridae). Habita boscos de les terres baixes de Morotai, Halmahera, Bacan, Obi, Buru, Ambon i Seram, a les Illes Moluques. El seu estat de conservació es considera gairebé amenaçat.

## Taxonomia

Tradicionalment l'esparver de les Moluques estava classificat dins el gènere Accipiter. Tanmateix, estudis filogenètics moleculars van trobar que aquest gènere era polifilètic i es va proposar reordenar les seves espècies en 5 gèneres monofilètics. En base a aquests estudis, el Congrés Ornitològic Internacional, en la seva llista mundial d'ocells (versió 14.2, 2024) transferí aquesta espècie al gènere Tachyspiza, que fou recuperat per a tal fí.
Segons el Handook of the Birds of the World i la quarta versió de la BirdLife International Checklist of the birds of the world (Desembre 2019), aquest tàxon apareix classificat dins del gènere Accipiter.

## Referències

* ↑ «Esparver de les Moluques». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 26 desembre 2022 (català)
* 1 2 Gill, Frank; Donsker, David. «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors – IOC World Bird List» (en anglès). IOC World Bird List v14.2. [Consulta: 25 octubre 2024].
* 1 2 del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 279. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «White-bellied Goshawk. Accipiter haplochrous» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 7 novembre 2022].
* ↑ «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors» (en anglès). IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022.
* ↑ Mindell, D; Fuchs, J; Johnson, J. Phylogeny, taxonomy, and geographic diversity of diurnal raptors: Falconiformes, Accipitriformes, and Cathartiformes (en anglès). Birds of Prey: Biology and conservation in the XXI century. Cham, Suïssa: Sarasola, J.H.; Grange, J.M.; Negro, J.J. (eds.), 2018, p. 3–32. ISBN 978-3-319-73744-7.
* ↑ Catanach, Therese A; Halley, Matthew R; Pirro, Stacy «Enigmas no longer: using ultraconserved elements to place several unusual hawk taxa and address the non-monophyly of the genus Accipiter (Accipitriformes: Accipitridae)» (en anglès). Biological Journal of the Linnean Society, 22-03-2024. DOI: 10.1093/biolinnean/blae028. ISSN: 0024-4066.
# Espasí (arma)

L'espasí és l'arma predecessora del floret, una de les tres fulles que s'utilitzen en esgrima. El nom "espasí" diminutiu de "espasa" és degut a la comparació entre aquesta arma i els estocs, sensiblement més llargs i pesants; que la van precedir i que encara es feien servir a Catalunya i bona part de la península.

## Història

Originàriament, l'espasí era una arma dura, lleugera, amb una fulla que pesava uns 750 grams. Això podria semblar insignificant però combinat amb la forma de la fulla, que en secció transversal era triangular i amb la seva longitud de 1,09 a 1,14 metres, l'épée era una arma d'aspecte impressionant. Es feia servir com a part d'alguns uniformes.
Aquesta arma d'origen francès, que va evolucionar de l'estoc (rapière), no tallava, però era lleugera i rígida causa de la seva secció triangular, sent excel·lent per esquivar cops i estocar. Són les espases que s'acostuma a veure a les pel·lícules de mosqueters. Tot i que la seva principal funció era formar part de la vestimenta, l'espasí era una arma mortal en duels.
Es va crear una variant del espasí utilitzada com a arma d'entrenament, el floret, que seria una de les tres armes de l'esgrima clàssica i al segle xx, de l'esgrima esportiva.
S'ha de tenir en compte que a diferència del floret i el sabre, l'espasí no és una de les tres armes de l'esgrima clàssica, un error molt comú. L'espasa de duel (épeé de duel) era un tipus d'espasa lleugera específica per a duels, en ús durant el segle xix que no s'ha de confondre amb l'espasí, que va ser molt popular durant el segle xviii. Amb el naixement de l'esgrima esportiva, l'espasa de duel evoluciona a l'espasa que avui dia s'utilitza en aquest esport olímpic. L'espasí i l'espasa de duel són, per tant, dos tipus diferents d'espasa.

## L'espasa en l'esgrima esportiva

L'espasa, una de les tres armes emprades en esgrima (juntament amb el floret i sabre), procedeix del espasí. Des de llavors posseeix unes dimensions i regles específiques:
La seva longitud màxima és de 110 cm, el seu pes màxim és de 770 g. És l'arma més pesada de les emprades en esgrima. La seva fulla és d'acer trempat flexible, de secció triangular i sense vores tallants.
El tocat es produeix d'estocada és a dir només amb la punta de l'arma, on hi ha situat un sensor electrònic.
# Espectre de fluctuacions

L'espectre de fluctuacions és el conjunt de variacions de l'amplitud de les fluctuacions de l'escala angular. El satèl·lit COBE ha revelat l'existència de fluctuacions primordials de densitat a escales superiors a una desena de graus. Seran necessàries observacions a escales més petites (experiment Saskatoon) per decidir entre els diferents models de formació de grans estructures.
# Esperpent

L'Esperpent (del castellà Esperpento) és un estil literari creat per Ramón María del Valle-Inclán, i que es caracteritza per la deformació grotesca de la realitat, al servei d'una implícita intenció crítica de la societat. Com va afirmar Valle-Inclán en Llums de Bohèmia (obra representativa de l'estil i on aquest és definit), "el sentit tràgic de la vida espanyola només pot oferir-se amb una estètica sistemàticament deformada". Aquesta tècnica es va emprar també en la trilogia Dimarts de Carnaval i té els seus precedents en Francisco de Quevedo i Francisco de Goya. Algunes de les seues característiques són:
* El grotesc com a forma d'expressió:
** la degradació dels personatges, reduïts a mer signe o a ninots.
** l'animalizació o fusió de formes humanes i animals
** la literaturització del llenguatge col·loquial, freqüentment investit de tota classe d'intertextualitats.
** l'abús del contrast
** la barreja de món real i de malsons
** la distorsió de l'escena exterior
* La deformació sistemàtica de la realitat:
** l'aparença de burla i caricatura de la realitat
** el significat profund, semitransparent, carregat de crítica i intenció satírica que constitueix l'autèntica lliçó moral
* La presència de la mort com personatge fonamental.
Aquesta tècnica teatral va fer de Valle-Inclán un precedent cinematogràfic, a causa dels continus canvis d'escenari així com a la profusió d'històries durant el desenvolupament de l'obra, que finalment acabaven per creuar-se.
El text que es considera fundacional sobre tema és l'escena XII de "Llums de Bohèmia", on Max Estrella, el protagonista de l'obra, diu que "Els herois clàssics reflectits en els espills còncaus donen l'Esperpent. El sentit tràgic de la vida espanyola solament pot donar-se amb una estètica sistemàticament deformada. (...) Les imatges més belles en un espill còncau són absurdes. (...) La deformació deixa de ser-lo quan està subjecta a una matemàtica perfecta. La meua estètica actual és transformar amb matemàtica d'espill còncau les normes clàssiques".Com es veu, la idea d'esperpent està associada a una percepció de l'autor sobre la barreja entre grandesa i grotesc que es considera pròpia de la societat espanyola.
Una de les reflexions més importants que planteja la creació esperpèntica és si es tracta d'una imatge deformada de la realitat, o si es tracta de la imatge fidel d'una realitat deforme.

## Curiositats

Aquest estil nou teatral va partir d'un famós bar situat en el madrileny "callejón del gato", situat darrere de Sol, aproximadament. Valle-Inclán era un gran assidu al mateix, la característica més cridanera del qual era la façana, on es trobaven uns espills còncaus i altres convexos que deformaven la figura de tot aquell que enfront d'ells es posara. Açò, que es va convertir en un entreteniment de l'època, seria utilitzat per Valle-Inclán com inspiració.
La deformació de la realitat bé podia ser divertida, com de fet ho era per als transeünts, però podia convertir-se en quelcom més: en un espill social, en una crítica, en una deformació de la realitat exagerada, delícia per a un escriptor rebel com ho era Valle-Inclán.
# Espinac xinès

L'espinac xinès (Amaranthus dubius) és una espècie de planta comestible dins la família amarantàcia.

## Distribució

És originari d'Euràsia i Àfrica. Ha estat introduït a Florida, Carib i Amèrica del Sud.

## Descripció

Normalment fa 80-120 cm d'alt. Hi ha varietats verdes i vermelles i altres de colors mesclats. La varietat verda és gairebé igual a l'amarant gràcil. És una espècie ruderal.

## Gastronomia

A Àsia s'aprecien molt les seves fulles i també a Àfrica. Es pot menjar cru o cuit en curri i en bhajis. En la llengua bantu d'Uganda rep el nom de Doodo i es talla fi i es menja amb cebes i tomàquets.

## Referències

* ↑ «Edible Amaranth». Arxivat de l'original el 2017-01-30. [Consulta: 19 gener 2012].
* ↑ Grubben, G.J.H; Denton, O.A.. Prota Foundation. Plant Resources of Tropical Africa 2. Vegetables. Wageningen: Backhuys, 2004.
* ↑ «Curry with fresh amaranth» (en anglès).
* ↑ «Red Amaranth sidedish (Tamdi bhajji randayi)» (en anglès).
* ↑ Goode, P.M.. Edible Plants of Uganda (en anglès). Organització de les Nacions Unides per a l'Agricultura i l'Alimentació (FAO), 989.

## Enllaços externs

* «Taxonomic, Scientific, and Distribution Information» (en anglès).
* «Amaranthus dubius» (en anglès). PROTAbase. Arxivat de l'original el 2008-10-10. [Consulta: 19 gener 2012].
# Espiner cuagrís meridional

L'espiner cuagrís meridional (Xenerpestes singularis) és una espècie d'ocell de la família dels furnàrids (Furnariidae).

## Hàbitat i distribució

Viu a la selva pluvial dels Andes de l'est de l'Equador i nord de Perú.

## Referències

* ↑ «Espiner cuagrís meridional». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 29/04/2021(català)
# Espiner cuagrís septentrional

L'espiner cuagrís septentrional (Xenerpestes minlosi) és una espècie d'ocell de la família dels furnàrids (Furnariidae).

## Hàbitat i distribució

Habita la selva pluvial de les terres baixes a l'est de Panamà i nord de Colòmbia.

## Referències

* ↑ «Espiner cuagrís septentrional». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 29/04/2021(català)
# Espiner pintat

L'espiner pintat (Siptornis striaticollis) és una espècie d'ocell de la família dels furnàrids (Furnariidae) i única espècie del gènere Siptornis Reichenbach, 1853.

## Hàbitat i distribució

Viu als boscos dels Andes, entre 1300-2500 m, a Colòmbia central, Equador i nord-oest del Perú.

## Referències

* ↑ «Espiner pintat». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. REV. 29-12-2010, (català)