OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Edifici de la Pista

L'Edifici de la Pista és la seu de l'Ajuntament de Balenyà, a Osona. Va ser dissenyat per l'arquitecte Enric Miralles i Moya, amb l'ajuda de Carme Pinós. És un edifici del 1993, d'aire modern, amb una estructura d'acer i formigó i d'unes dimensions considerables. El 1994 va ser finalista del Premi FAD d'Arquitectura.

## Informació històrica

L'antiga Pista va ser l'edifici més popular de Balenyà des de la postguerra fins a la fi de la dècada dels 80 del segle xx. Era un centre cívic d'allò més complet, segons diuen els que en van poder gaudir. Al seu recinte s'hi podia trobar un bar i un espai per practicar diferents esports (bitlles, frontó de pilota basca, patinatge…). En aquesta pista, d'aquí ve el nom, és on va néixer un dels primers equips d'hoquei de la comarca. Es va començar a crear una pista nova coberta, però l'afició a l'hoquei va decaure i la nova sala es va fer servir per a festes i revetlles. S'hi també va instal·lar una pantalla de cinema.
Aquest edifici era un dels més estimats i preuats pels vilatans, però va caure en desús fins que el 1983 l'ajuntament, llavors presidit per Pere Fabré, el va comprar i el va aprofitar per encabir-hi diferents espais per a les entitats del poble, algunes aules de l'escola i Ràdio Pista, que es va inaugurar aquell mateix any.
L'ajuntament va planejar remodelar l'edifici, però vistos els costos i les subvencions que es podien obtenir, va decidir enderrocar el vell i construir-ne un de nou en un altre solar del poble. L'edifici va ser construït per a la funció de centre cívic, però en veure que no seria viable es va decidir instal·lar-hi les dependències municipals i aprofitar la sala polivalent per fer-hi actes festius o muntar-hi un rocòdrom.

## Referències

* 1 2 «Projecte Espai Cultural La Pista». Ajuntament de Balenyà. [Consulta: 7 maig 2022].
* ↑ Lloret Blackburn, Marta. «La Pista | Classificació». Mapes de Patrimoni Cultural. Diputació de Barcelona, 09-05-2014. [Consulta: 7 maig 2022].
* ↑ Lloret Blackburn, Marta. «La Pista | Història». Mapes de Patrimoni Cultural. Diputació de Barcelona, 09-05-2014. [Consulta: 7 maig 2022].

## Bibliografia

* Rovira, J. «Centro cívico La Pista, Hostalets de Balenyà (Barcelona), 1986-1992». A: Enric Miralles, 1972-2000. Barcelona: Fundació Caixa d'Arquitectes, 2011. ISBN 978-84-939409-0-4.

## Enllaços externs

* «Ajuntament de Balenyà».
# Edifici del Banc de Reus

L'Edifici del Banc de Reus és un edifici a Reus (Baix Camp) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. A partir de l'any 1950 hi havia hagut una sucursal del Banc Central, i al casal també se'l coneix amb aquest nom.

## Descripció

És un edifici cantoner de dues plantes. La composició de la façana és simètrica, sobre dos semipilars que ordenen tres espais corresponents a les tres obertures. Sobre els arcs de mig punt de la planta baixa se situa recolzat sobre una mènsula un balcó corregut que divideix horitzontalment les dues meitats de la façana. Els elements d'interès de la part superior són tres frontons triangulars sobre cadascuna de les llindes de les obertures. El balcó del primer pis disposa de ferro forjat en les baranes, formant diversos dibuixos. Com a remat de la façana hi ha una cornisa amb divuit mènsules. A continuació hi ha tot un mur de pedra a la part central amb una sèrie d'elements clàssics que envolten un rellotge. Als laterals hi ha uns ampits que tenen dotze balustres per costat.

## Història

El Banc de Reus va ser fundat el 1862 per iniciativa de Macià Vila, Pere Òdena Josep M. Pàmies, Antoni Llorens i Joan Grau Company. El solar va ser adquirit pel Banc el 1872 i la façana de l'edifici és del 1877. El Banc de Reus va ser arrossegat per la fallida del Banc de Catalunya el 1931. El 1933 va passar a ser Banc Hispano-Colonial, que el 1950 va ser absorbit pel Banc Central. Actualment té usos comercials.

## Referències

* ↑ «Banc Central». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18-X-2014].
* ↑ Amigó, Ramon. Materials per a l'estudi dels noms de lloc i de persona, i renoms, del terme de Reus. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1988, p. 73. ISBN 8486387655.
# Edifici Índex

L'Edifici Índex és una capella de 1884 de Sant Sadurní d'Anoia (Alt Penedès), rehabilitada el 1985 per acollir diversos serveis municipals. L'edifici és una obra de protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

El nou projecte respectà la volumetria de la capella i l'edifici annex però reformà completament l'interior per adaptar-lo als nous usos. Així, a l'edifici annex s'aixecaren tres nivells.
Es treballa amb materials actuals per tal de modernitzar el seu aspecte a l'accés exterior, la coberta i el tapiat de les obertures.

## Història

L'índex ocupa la capella de l'antic hospital de la Fundació Ferrer i Sallés, projectada per Ubald Iranzo el 1884.
Als anys vuitanta, l'Ajuntament va promoure serveis que requerien la construcció i reforma d'antics edificis per adaptar-los als nous usos. Per portar-ho a terme va comptar amb l'ajut de la Diputació. L'espai de la capella es destinà a escola de pintura mural per aprofitar la seva alçada, mentre l'escola d'arts i oficis s'ubicà a l'edifici annex que havia estat magatzem municipal. Actualment, és seu de la ràdio municipal.

## Referències

* 1 2 3 4
# Editorial Carena

L'Editorial Carena va ser fundada l'any 1992 per José Membrive i Araceli Palma - Gris amb la pretensió d'apropar la literatura i el pensament a la societat i servir de pont entre diferents maneres d'entendre la vida i la cultura. La poesia, l'assaig contemporani, social i filològic, la narrativa, la música, els llibres de viatges… constitueixen les col·leccions claus d'aquesta editorial.

## Alguns llibres publicats en català per Editorial Carena

* Un país sense manual d'instruccions. Miquel González Quintana
* La Refundació de la Democràcia. José Vicente Mestre Chust
* L'Espanya Cavernícola. Joaquim Riera i Pilarín Bayés

## Enllaços externs

* Editorial Carena
* Article al Diari El País sobre Ediciones Carena
# Editorial Grijalbo

L'Editorial Grijalbo va ser una editorial mexicana amb representació a l'Estat espanyol, que actualment pertany al grup Penguin Random House Mondadori.
L'editorial la va fundar Joan Grijalbo, un exiliat català a Mèxic, que va aconseguir muntar editorials per tota l'Amèrica Llatina gràcies a èxits com El padrí, de Mario Puzo. El 1957 va establir una delegació a Barcelona. El 1974, va crear el segell Ediciones Junior, S.A., dedicat a editar còmics franco-belgues, com Astèrix el Gal, Blueberry, Iznogud o Valerian. Sis anys després, es va associar directament amb Dargaud. Cap a la meitat de la dècada de 1980, aprofitant la crisi de l'Editorial Bruguera, va entrar també en el mercat del còmic amb les revistes Guai! (1986) i Yo y Yo (1987). El 1989, el grup italià Mondadori va comprar l'editorial.

## Fons i documentació

Un breu recull de la seva documentació històrica, consistent en contractes per diverses obres, es conserva a la Biblioteca de Catalunya.

## Referències

* 1 2 Moret, Xavier. «Muere a los 91 años Juan Grijalbo, editor de 'best sellers' y textos marxistas». 23 de novembre de 2002. El País. [Consulta: 1r abril 2014].
* ↑ «Muere a los 91 años el editor y político Juan Grijalbo Serres». El País. [Consulta: 1r abril 2014].
* ↑ BARRERO, Manuel y GRACIA, Adolfo (2008). Ediciones Junior S.A. (G.E. Grijalbo), Tebeosfera.
* ↑ Cuadrado (2000), p. 589.
# Escuderia Corso

L'Escuderia Corso fou una entitat esportiva catalana dedicada a l'automobilisme que tingué activitat durant la dècada de 1940. Tenia la seu a Barcelona i fou impulsada per César Apezteguía, Salvador Fábregas, Francesc Godia i Joan Jover amb la finalitat de participar en proves internacionals, en una època en què era molt difícil sortir de l'estat espanyol per a fer-ho. L'entitat durà poc, ja que a les tres primeres curses en què participaren (Albi, Montlhéry i Torí) no tingueren gaire èxit esportiu ni econòmic.

## Referències

* ↑ «Escuderia Corso». enciclopedia.cat. GEC - Enciclopèdia de l'esport català. [Consulta: 9 juny 2016].
# Aldeia das Dez

Aldeia das Dez és una freguesia portuguesa del municipi d'Oliveira do Hospital, amb 18,69 km² d'àrea i 531 habitants (al cens del 2011). La densitat de població n'és de 29,3 hab/km². També es coneix com Aldeia das Flores per la tradició del llogaret de decorar els carrers amb flors. És rica en patrimoni oral, il·lustrat per la llegenda de l'Aldeia das Dez.

## Llegenda de l'Aldeia das Dez

La llegenda de l'Aldeia das Dez té l'origen en la conquesta cristiana de la península Ibèrica i està relacionada amb l'actual nom del llogaret. Segons la llegenda, durant la conquista cristiana deu dones haurien trobat un tresor en una cova situada al vessant de Monte do Colcurinho. D'acord amb la tradició oral i amb alguns documents que van sobreviure, aquest tresor posseïa un valor immaterial. Aquestes dones se n'haurien adonat de la importància i, en un pacte que persisteix fins hui, separaren entre elles les peces que el componien i les han passat de generació en generació, mantenint-ne fins hui el secret. Pel que fa al tresor, es creu que en formen part monedes d'Antoní amb inscripcions xifrades, i una d'aquestes es troba clavada al marc d'un quadre que narra aquesta llegenda. D'aquest quadre poc més se sap, a banda d'haver aparegut a mitjan segle XX en un antiquari d'Oliveira do Hospital, i haver tornat a desaparéixer. Hauria estat pintat per una de les descendents de les deu dones i es creu que pintant la llegenda podia oferir una clau del seu secret.

## Població

Població de la freguesia d'Aldeia das Dez :
| 1864 | 1878 | 1890 | 1900 | 1911 | 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1981 | 1991 | 2001 | 2011 |
| 1 270 | 1 360 | 1 381 | 1 641 | 1 702 | 1 759 | 1 725 | 1 690 | 1 487 | 1 433 | 1 100 | 898 | 785 | 627 | 531 |

## Patrimoni

* Santuari de Nossa Senhora das Preces
* Capella de Nossa Senhora das Necessidades (Monte do Colcurinho)
* Capelles de Senhora das Dores, de Santo Amaro, de S. Paulo, de S. Francisco, de Santa Margarida, de S. Lourenço i de Santa Eufémia
* Creu de terme
* Solar de Matos Pereira
* Cases de "S", de Fàbrica i de Tavares
* Pont de Três Entradas
* Mirador del Penyal de Saudade
* Pedra Aigra
* Gramaça
* Xiprer monumental
* Ruta Imperial

## Gràfics

* Evolució de la població (1864 / 2011)
* Grups d'edat (2001 i 2011)
* Grups d'edat (2001 i 2011)

## Referències

* ↑ Instituto Nacional de Estatística (Recenseamentos Gerais da População) - https://www.ine.pt/xportal/xmain?xpid=INE&xpgid=ine_publicacoes
* ↑ Rota Imperial Percurso

## Enllaços externs

* Mapa da Aldeia Arxivat 2017-08-25 a Wayback Machine.
# Helmut Rahn

Helmut Rahn (Essen, 16 d'agost 1929 – Essen, 14 d'agost 2003) fou un futbolista alemany dels anys 50.

## Trajectòria

Inicià la seva trajectòria al club Altenessen 1912 on jugà de 1938 a 1946. Després fitxà pel SC Oelde 1919 club amb el qual marcà 52 gols. La temporada 1950/51 fitxà pel Sportfreunde Katernberg. El club on més destacà fou el Rot-Weiss Essen, on jugà de 1951 a 1959. Amb aquest club guanyà la Copa alemanya de futbol el 1953 i el campionat alemany el 1955. Durant una temporada, de 1959 a 1960 jugà pel 1. FC Köln, i el 1960 fitxà pel Twente Enschede als Països Baixos. L'any 1963 retornà a Alemanya per jugar al MSV Duisburg. Finalitzà la seva trajectòria el 1965 per un problema al genoll. Juntament amb Hans Schäfer fou el darrer membre del Mundial del 1954 en retirar-se.
Fou l'autor del gol de la victòria a la final de la Copa del Món de 1954, en la qual Alemanya Occidental guanyà per 3 a 2 a Hongria a Berna, convertint-se en una llegenda pel futbol del país. També va participar en la Copa del Món de Futbol 1958 on fou semifinalista. En total jugà 40 partits i marcà 21 gols amb la selecció. Va rebre el sobrenom de Der Boss (el cap).
La pel·lícula "Das Wunder von Bern" fou dedicada a ell pel director Sönke Wortmann. L'11 de juliol de 2004, 50 anys després del partit de Berna, una estàtua en honor seu (el Helmut Rahn Memorial) fou erigida prop del Georg-Melches-Stadium a Essen, a la plaça que porta el seu nom.

## Clubs

* 1938–1946 Altenessen 12
* 1946–1950 SC Oelde 1909
* 1950–1951 Sportfreunde Katernberg
* 1951–1959 Rot-Weiss Essen
* 1959–1960 1. FC Köln
* 1960–1963 SC Enschede
* 1963-1965 Meidericher SV

## Estadístiques

* 40 partits amb la selecció absoluta; 21 gols
* 1 partit amb la selecció B; 2 gols
* 1. Bundesliga
    19 partits; 7 gols, Meidericher SV
* Oberliga West
    29 partits; 11 gols, 1. FC Köln
* Ronda final del campionat d'Alemanya
    7 partits; 3 gols, 1. FC Köln
* Westpokal
    2 partits; 2 gols, 1. FC Köln

## Palmarès

* 1953 Copa alemanya de futbol
* 1954 Copa del Món de futbol
* 1955 Lliga alemanya de futbol

## Bibliografia

* Helmut Rahn: Mein Hobby: Tore schießen. 1959, ISBN 3-421-05836-9
Helmut Rahn amb la selecció alemanya - Plantilles de navegació :
Selecció de futbol d'Alemanya Federal – Copa del Món de futbol 1954
1 Turek •
2 Laband •
3 Kohlmeyer •
4 Bauer •
5 Erhardt •
6 Eckel •
7 Posipal •
8 Mai •
9 Mebus •
10 Liebrich •
11 Metzner •
12 Rahn •
13 Morlock •
14 Klodt •
15 O. Walter •
16 F. Walter •
17 Herrmann •
18 Biesinger •
19 Pfaff •
20 Schäfer •
21 Kubsch •
22 Kwiatkowski •
Seleccionador: Herberger
Selecció de futbol d'Alemanya Federal – Copa del Món de futbol 1958
1 Herkenrath •
2 Erhardt •
3 Juskowiak •
4 Eckel •
5 Wewers •
6 Szymaniak •
7 Stollenwerk •
8 Rahn •
9 Walter •
10 Schmidt •
11 Schäfer •
12 Seeler •
13 Klodt •
14 Cieslarczyk •
15 Kelbassa •
16 Sturm •
17 Schnellinger •
18 Hoffmann •
19 Peters •
20 Nuber •
21 Sawitzki •
22 Kwiatkowski •
Seleccionador: Herberger :
# Era de Penalta

L'Era de Penalta és un indret del terme municipal de Conca de Dalt, a l'antic terme d'Hortoneda de la Conca, al Pallars Jussà, situat en territori de l'antic poble de Perauba.
Està situada a llevant de l'extrem septentrional dels Rocs del Comeller. És al capdamunt -nord- del Clot dels Trossos dels Arrendadors, a ponent del Serrat de Penalta, al sud-est dels Feixancs de Penalta.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya; cal fer dos passos d'aproximació
# Barney Bush

Barney Bush (Illinois, 1946) és un escriptor nord-americà d'ètnia shawnee. Un cop acabà els estudis, va recórrer els EUA fent autostop i el 1972 es graduà en art i història. Durant aquells anys va col·laborar amb l'AIM, va fundar institut escolar indi i es dedicà a la literatura. Ha escrit Inherit the blood (1985), My horse and a jukebox (1979) i Petroglyphs (1981).

## Referències

* Biografia en anglès
* Biografia a la Poetry Foundation
# Escull de Fiery Cross

L'Escull de Fiery Cross (en xinès: 永暑岛; en tagal: Kagitingan; en vietnamita: Đá Chữ Thập) es refereix a un grup de tres esculls en la vora occidental de Dangerous Ground a les Illes Spratly del Mar de la Xina Meridional.
El 2014 la República Popular Xina es va iniciar l'activitat de guanys de terres al mar, transformant l'espai en una illa artificial d'aproximadament 230 hectàrees.
La zona està controlada per Xina (República Popular Xina) (com a part de Sansha) però també és reclamada per Filipines (com a part de Kalayaan, Palawan), Vietnam i la República de la Xina.
El territori ha estat ocupat per la República Popular Xina des de 1988, quan va instal·lar una " estació d'observació Marina de la Unesco".
Hi havia al voltant de 200 tropes xineses en l'escull a finals de 2014, encara que aquest nombre és probable que hagi augmentat significativament el 2015 amb la incorporació de personal de suport per a la nova base aèria i el lloc de radar d'alerta primerenca associat.
Durant 2014 el govern de la República Popular Xina va començar les obres per a la construcció d'una gran illa artificial per albergar una pista d'aterratge i un port marítim al·legant que altres països tenen projectes similars a l'àrea.

## Vegeu també

* Geografia d'Àsia
* Illes Spratly
* Escull Johnson del Sud
* Gran Muralla de Sorra
* Illa Woody

## Referències

* ↑ «Información sobre el Lugar» (en anglès). Arxivat de l'original el 2017-09-21. [Consulta: 5 juny 2015].
* ↑ «China plans artificial island in disputed Spratlys chain in South China Sea». [Consulta: 5 juny 2015].

## Enllaços externs

* Fotos de l'Illa
# Editorial Gustavo Gili

L'Editorial GG (Gustavo Gili), amb seus a Barcelona, Ciutat de Mèxic, Sao Paulo i Lisboa, està especialitzada en cultura visual, i ha donat a conèixer autors com John Berger, Milton Glaser, Rem Koolhaas, Bruno Munari, Joan Fontcuberta, Ellen Lupton, Austin Kleon, Juhani Pallasmaa o Ernst Neufert.
El 2016, va traslladar les seves oficines a la Casa Heribert Salas (Via Laietana, 47).

## Fons

El març del 2014, el fons de l'editorial fou dipositat a la Biblioteca de Catalunya, fruit de la donació que en va fer la família Gili. Abasta des de la fundació de l'editorial fins a l'any 1989, i està integrat per més de 180.000 documents, majoritàriament cartes enviades i còpies de cartes trameses, però també contractes, factures, pressupostos o projectes editorials, així com en alguns casos liquidacions de drets d'autor. La documentació permet resseguir tota la història de l'empresa. Els documents es troben agrupats en onze sèries cronològiques, seguides per alguns blocs temàtics i es conserven en 307 capses d'arxiu, que ocupen uns 38 metres lineals.

## Referències

* ↑ Sendra, Eugènia «L'Editorial Gustavo Gili deixa l'edifici històric l'Eixample». Time Out, 09-07-2015.
* ↑ «El Departament de Cultura rep el fons de l'editorial Gustavo Gili». Generalitat de Catalunya, 05-03-2014.

## Bibliografia

* Gustavo Gili. Una historia, 1902-2012. Editorial Gustavo Gili S.L., 13-03-2013.
* «Entrevista a Mónica Gili». Leer (revista), 19-02-2014.

## Enllaços externs

* «Fons Editorial Gustavo Gili». Museu del Disseny de Barcelona.
* «Editorial Gustavo Gili. Fons històric (1902-1989)». Biblioteca de Catalunya.
# Catedral de Sant Miquel d'Alba Iulia

Catedral de Sant Miquel (en romanès: Catedrala Sfântul Mihail, hongarès: Gyulafehérvári Szent Mihály érseki székesegyház) és la catedral catòlica romana de l'arxidiòcesi catòlica d'Alba Iulia, Romania, i la catedral més antiga i la més gran del país.

## Història

La diòcesi de Gyulafehérvár va ser fundada per Esteve I d'Hongria el 1009. La construcció de la primera catedral es va iniciar en aquella època, tot i que només es va acabar a finals del segle, sota el govern de Ladislau I. Durant el mateix període, cap a finals del segle XI van començar a construir la segona catedral. Les naus transversals i la primera part del santuari de l'actual catedral van ser construïdes en estil romànic. Durant la invasió mongola de 1241, l'església va ser destruïda. A mitjan segle xiii la catedral es va reconstruir sobre l'antiga fundació, a l'estil transitori entre el romànic i el gòtic. Poc després, el 1277, els saxons van saquejar la catedral i la van incendiar.
Al segle xv, l'edifici fou reconstruït. El 1439, va tornar a ser danyat després d'una invasió turca durant les guerres otomano-hongareses. L'arquebisbe d'Esztergom i el regent-governador d'Hongria, Joan Hunyadi, van contribuir a la reconstrucció; aquest va ser el moment en què aquest va triar la catedral de Gyulafehérvár com a lloc d'enterrament. Durant la primera part del segle xvi, es va millorar l'edifici i se li van afegir altres parts. El 1601, durant la invasió valaca dirigida per Miquel el Valent, la catedral va ser saquejada, fins i tot les tombes dels Hunyadi van ser danyades. El 1603, l'exèrcit dels Habsburg, dirigit per Giorgio Basta, va assetjar l'edifici. El 1658, durant la següent invasió dels otomans, la catedral fou novament malmesa.

## Enterraments

Una llista de persones enterrades aquí:
* Joan Hunyadi, regent-governador (1446-1453) del Regne d'Hongria
* La reina Isabel, l'esposa de Joan Zápolya
* Joan II Sigismund Zápolya, rei d'Hongria de 1540 a 1570 i príncep de Transsilvània de 1570 a 1571
* El cardenal Andreu Báthory, príncep bisbe de Warmia i príncep de Transsilvània el 1599
* Áron Márton (1896-1980), bisbe catòlic romà, Just entre les nacions

## Galeria

* Interior
* Torre
* Absis
* Orgue
* Trona

## Referències

* ↑ Muresanu, Camil. John Hunyadi : Defender of Christendom. The Center for Romanian Studies, 2001, p. 200. ISBN 973-9432-18-2.
# Vladimír Válek

Vladimír Válek (Nový Jičín, 2 de setembre de 1935 - 16 de febrer de 2025) va ser un director d'orquestra txec. Va ser el director principal de la Filharmònica Eslovaca des del 2004 fins al 2007, quan va ser succeït per Peter Feranec.

## Biografia

Va estudiar violí i trompa francesa al Conservatori Kroměříž, i més tard es va traslladar a Bratislava on va estudiar amb Ludovit Reiter (1958-1959) i a l'Acadèmia d'Art Musical de Praga amb Alois Klima (1959-1962), per dedicar-se més tard a la direcció. Després continuarà els seus estudis sobre el tema a Praga.
De 1966 a 1974 va dirigir l'Orquestra de l'Exèrcit Txec, i va guanyar una gran popularitat entre el públic txec, gràcies a la direcció de l'Orquestra Simfònica de Praga el febrer de 1968, amb un programa d'obres de Beethoven, Richard Strauss i Sergej Prokofiev. L'any 1970 va fundar l'Orquestra Antonín Dvořák, integrada per músics de l'Orquestra Filharmònica Txeca: Válek dirigirà aquesta orquestra durant 10 anys, durant en els quals va realitzar les seves primeres gires per Europa i els Estats Units. A partir de 1975 va ser director permanent de l'esmentada Orquestra Simfònica de Praga: el càrrec va durar fins al 1986, quan Válek va començar a col·laborar amb l'Orquestra Simfònica de la Ràdio de Praga. També va exercir el paper de director titular de l'Orquestra Filharmònica Eslovaca des del 2004, quan va substituir Jiří Bělohlávek, fins al 2007, quan Peter Feranec el va succeir.
Al Japó, va exercir com a director convidat principal de l'Orquestra Simfònica Osaka Sinfonica del 2004 al 2008, així com aparicions com a convidat amb l'Orquestra Filharmònica del Japó i l'Orquestra Simfònica Yomiuri Japan. Més recentment, el 2008, va arribar al Japó en combinació amb l'Orquestra Simfònica de la Ràdio de Praga i va interpretar tota "La meva pàtria" de Smetana.
Els seus enregistraments inclouen totes les simfonies i concerts per a piano d'Erwin Schulhoff i diverses obres d'Antonín Dvořák, Bohuslav Martinů i Ígor Stravinski.

## Referències

* ↑ «Fallece Vladimír Válek, exdirector de la Orquesta Sinfónica de la Radio Checa» (en castellà), 20-02-2025. [Consulta: 24 febrer 2025].
* ↑ Vladimír Valek Arxivat el 7 d'agost de 2011 a Wayback Machine. al Diccionari txec de música (txec)
* ↑ https://www.naxos.com/Bio/Person/Vladimir_Valek/30909
* ↑ "World Conductor Directory 866", Musikunyusha, 2010, p. 127

## Enllaços externs

* Biografia i discografia a musicologica.cz (txec)
# Escultura Dona amb Ocell

L'Escultura Dona amb Ocell és una escultura pública de l'Espluga Calba (Garrigues) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una escultura disposada damunt d'una pedra de molí que, sostinguda per dos suports de formigó, resta sobre una petita bassa circular. La dona, col·locada dempeus amb el cos arquejat com si busqués l'equilibri, sosté en una mà un colom i amb l'altre l'acarona.
El tractament és força delicat, són formes fines, ondulants i suaus. L'expressió del seu rostre és de serenitat, de placidesa, tot plegat necessari per un bon ambient laboral. El monument és un emblema de les tasques a la fàbrica; a la pedra de molí s'hi pot llegir SENY - UNIÓ - TREBALL en un relleu metàl·lic.

## Referències

* 1 2
# Escultura de Mercuri

L'Escultura de Mercuri és una obra de Tarragona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Estàtua del déu romà Mercuri, col·locada el 1866 i obra de Bernat Verderol. Aquesta es va malmetre. Finalment, l'Ajuntament va encarregar a Salvador Martorell la realització d'una nova escultura que es va col·locar el 1959. Aquesta fou novament substituïda per una de nova el 1993.