OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ermita de Santa Anna (Xàtiva)

L'Ermita de Santa Anna és al cim del turó de Santa Anna, en un enclavament territorial pertanyent al municipi de Xàtiva (València), però al qual s'accedeix travessant el municipi veí de La Llosa de Ranes i prenent el camí dels Banys de Santa Ana. Està catalogada com Bé d'Interès Cultural, amb número d'anotació ministerial RI - 51-0004461. No es conserven documents sobre l'ermita a l'Arxiu Municipal, quan va ser destruïd en l'incendi decretat per Felip V el 1707.

## Història

La construcció actual data del segle xvi, encara que es tenen notícies, no documentades, d'una construcció prèvia aixecada al segle xiv, possiblement anterior a 1377, de les restes només s'aprecia un capitell al vessant sud-oest, que es conserva al museu etnogràfic. La ubicació en una zona extremadament elevada de l'edifici es podia deure a la necessitat cristiana de remarcar els seus nous dominis. Va ser erigida pel Cardenal Roderic de Borja a 1456, imitant aquest al seu oncle, el papa Alfons de Borja, Calixt III, que havia aixecat una capella de Santa Anna a la Seu de Xàtiva.

## Arquitectura

L'ermita es va construir en estil gòtic flamíger. La decoració gòtica es concentra en les claus de la volta, destacant: l'escut de la família Borja, la Verge amb Jesús, Sant Miquel, l'escut de la Ciutat de Xàtiva i les armes d'Aragó. Davant de l'altar, es pot veure un petit canal sobre el qual es recolzaria la reixa que protegia el retaule de Santa Anna.
Poc després de la construcció se li va afegir un cor elevat sobre un sòlid arc carpanell de guix i volta estrellada, tancat per un ampit flamíger del mateix material.
L'edifici té planta rectangular, amb contraforts (realitzats amb fàbrica de morter) i porta semicircular de dovelles llises. La nau té tres crugies amb voltes nervades separades per arcs torals i remata en testera plana a l'exterior i poligonal a l'interior. A la capçalera presenta falsa volta vuitavada amb trompes doble esqueixada. Els nervis dels arcs descansen a mitjana altura sobre permòdols, que són llisos a la nau i esculturats a l'absis. El cor, al no pertànyer a la construcció original, no va ser reconstruït en la darrera restauració.
A la façana podem veure la portada que presenta un arc de mig punt. Antigament, la portada era precedida per un pòrtic sobre columnes que ha desaparegut. A la part posterior, l'absis és poligonal.
Després dels terratrèmols de 1748, es van reparar els arcs, voltes, contraforts, teulades i dependències annexes, avui desaparegudes, però encara es poden veure les restes dels estables i de la porta que donava accés al recinte.

## Referències

* ↑ «Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià».
* 1 2 3 4 5 «Ermita de Santa Ana». Turismo de Xàtiva. Ajuntament de Xàtiva. Arxivat de l'original el 2015-10-12. [Consulta: 13 abril 2021].
* 1 2 3 4 5 6 Ficha en la Biblioteca de la Dirección de Patrimonio Artístico de la Generalitat Valenciana
* 1 2 3 4 Fitxa en el Mapa Cultural de València de la Diputació de València

## Vegeu també

* Ruta dels Borja
# Ermita de Santa Anna de Castellvell del Camp

L'Ermita de Santa Anna de Castellvell del Camp és un edifici religiós del municipi de Castellvell del Camp (Baix Camp) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici d'una nau i capelles laterals, amb cambril a la capçalera. Les capelles estan cobertes de volta de canó i de canó amb llunetes sobre arcs de mig punt. La sagristia cupulada era l'antiga ermita. S'observa una porta d'arc de mig punt, adovellat, sense decoració. Hi ha un cor als peus, elevat, amb arc carpanell. és una obra de paredat i carreu. Té una espadanya d'un sol cos damunt de la porta. És una construcció renaixentista popular.

## Història

És una ermita construïda al segle xv per la vila de Reus, quan Castellvell formava part del seu terme municipal. Acordada edificar pels jurats i el Consell de Reus el 1424, va obtenir la concessió d'indulgències de l'arquebisbe Dalmau de Mur. Segons documents de l'arxiu municipal, l'obra es va acabar l'any 1654. S'hi venera a Santa Anna, representada en una imatge del segle xvii. L'ermita, sense gaire interès arquitectònic, va ser restaurada en una nau, cor i trona el 1852.
En el segle xvi va ser utilitzada com a hospital de malalts de pesta, i l'ermità feia d'infermer. L'edifici va ser destruït en part durant la Guerra del francès, i durant l'època de les guerres carlines del segle xix, l'ermita es va transformar en un fortí, com demostren algunes parets que resten com a vestigi d'aquesta fortificació. El 1827, durant la revolta dels Malcontents, el seu capitost Rofí va utilitzar l'ermita com a presó dels ostatges reusencs. La imatge de Santa Anna es portà a Reus en aquell període. El penya-segat de sota l'ermita va ser produït artificialment per a obtenir pedres destinades a la construcció del primer port de Salou i algunes carreteres locals. Recentment s'han inaugurat les obres del camí nou i d'il·luminació.

## Poblat ibèric del Puig de Santa Anna

Al costat sud-oest de l'ermita, en una part visible i tocant les parets de la construcció adossada a ella, hi ha el jaciment d'un despoblat d'època ibèrica. Les excavacions que s'hi practicaren varen posar al descobert diverses estructures d'habitació, totes elles de planta rectangular, que el 1935 conservaven una altura d'entre 60 cm i 1 metre. Aquest poblat fou excavat pel Doctor Vilaseca i el Museu de Reus l'any 1934, i bona part de les peces de ceràmica trobades van ser portades al Museu de Reus, on durant la guerra civil van ser destruïdes per una bomba franquista. Es conserva però en el Museu reusenc una maqueta de les habitacions excavades.
És possible que el topònim Castellvell, o segons diuen els documents alt-medievals "castrum veterum" faci referència al poblat ibèric del Puig de Santa Anna, força més evidents en l'època de la repoblació franca. Bona part d'aquest poblat es va destruir al bastir-se l'ermita.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7
* 1 2 3 4 Anguera, Pere. Història dels pobles del Baix Camp. Reus: Reus Diari, 1989, p. 147-148.

## Enllaços externs

* «Ermita de Santa Anna de Castellvell del Camp». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Ermita de Santa Bàrbara (Alboraia)

L'ermita de Santa Bàrbara és un temple situat en la partida de Savoia, en el municipi d'Alboraia. És un Bé de Rellevància Local amb identificador nombre 46.13.013-004.
Està oberta al culte els dies de precepte.

## Història

L'existència d'aquesta ermita ja està documentada en 1749. No obstant això al llarg del segle xix va caure en estat ruïnós, pel que en els anys 1879-80 va ser reedificada mitjançant aportacions de particulars. El 19 de setembre de 1880 va ser beneïda. Entre 1960 i 1963 es va realitzar una reforma que afectà principalment a la zona de l'altar. La Fundació Pere Comte va realitzar una restauració a finals de 2002, pintant-se el seu exterior de blau clar.

## Descripció

L'edifici és de planta rectangular, amb línies senzilles. La teulada és a doble vessant. Encara que està exempt, en dos dels seus costats, el posterior i l'esquerre vists des de la façana, es troben molt propers als habitatges que ho envolten. La sagristia està adossada a la part posterior del temple, sent de menor altura i coberta a un sol vessant. La façana principal acaba en un frontó triangular que conté en una fornícula la imatge policromada de la santa titular. Dos petits òculs cecs flanquegen la fornícula.
A l'interior hi ha diverses imatges. En l'altar es troba la imatge de Santa Bàrbara, la de Sant Josep i la de la Immaculada Concepció. En les parets laterals, les de Sant Blai i Sant Antoni de Pàdua, així com els quadres del Viacrucis.

## Referències

* ↑ http://www.cult.gva.es/dgpa/brl/Detalles_brl.asp?
* 1 2 3 4 http://www.ermitascomunidadvalenciana.com/vhnalb1.htm Arxivat 2014-08-12 a Wayback Machine.
* ↑ http://archivalencia.org/contenido.php?a=87&pad=87&modulo=64&id=119&v=63 Arxivat 2017-11-14 a Wayback Machine.
# Ermita de Santa Llúcia de Xàbia

L'ermita de Santa Llúcia, al terme municipal de Xàbia (Marina Alta, País Valencià), corona un cònic tossal al cim del qual es troben, a més del santuari, els vestigis de diversos jaciments arqueològics.
Es tracta d'un senzill edifici construït a la fi del segle xv o, més probablement, ja al segle xvi que consta d'una sola nau de planta rectangular amb coberta a dues aigües i arc central de pedra tosca molt obert, quasi de mig punt.
Cada 13 de desembre, la senda que accedeix a la capella, s'ompli de devots que acudeixen en romeria a venerar la santa màrtir, acompassats per l'atàvic so de la dolçaina i el tabalet.

## Referències

Aquest article incorpora material procedent de la pàgina web de la Federació Valenciana de Municipis i Províncies, que mitjançant una autorització va permetre agregar contingut i imatges i publicar-los sota llicència GFDL.
# Ermita de Santa Paula de Dénia

L'ermita de Santa Paula al municipi de Dénia (Marina Alta, País Valencià) està situada a l'oest i a un quilòmetre i mig de la ciutat, i dona nom a la partida on se situa.
El model d'ermita s'adscriu al grup denominat "de conquesta", d'una sola nau, amb arcs ogivals, model que perdura fins al segle xvi, i que desapareix amb l'arribada del Renaixement.
El model s'allunya dels exemples del segle xii, per la qual cosa podríem datar-la, aproximadament, cap a la primera meitat del segle.
Es tracta d'un edifici d'una nau de planta rectangular, lleugerament desenquadrada. A l'interior, dos arcs apuntats quasi de mig punt subdivideixen la planta en tres trams. Un banc adossat als murs recorre tota l'ermita.

## Referències

Aquest article incorpora material procedent de la pàgina web de la Federació Valenciana de Municipis i Províncies, que mitjançant una autorització va permetre agregar contingut i imatges i publicar-los sota llicència GFDL.
# Ermita de la Cova Santa

L'Ermita de la Cova Santa, a Almenara, comarca de la Plana Baixa, és un lloc de culte catòlic, situat al carrer Sant Roc número 36, catalogat com Bé immoble de rellevància local, segons la Disposició Addicional Cinquena de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, de la Generalitat, de modificació de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007); presentant com a codi d'identificació 12.06.011-007.
L'ermita és de l'any 1782 i presenta un aspecte extern molt senzill amb façana en xamfrà, que presenta una única porta d'accés, en la part superior de la qual s'obre un Òcul en forma el·líptica i com a rematada de la façana un petit hastial que fa d'espadanya on se situa una sola campana, de 36 centímetres de diàmetre i 16 quilos de pes. El temple es diu també: Ermita de la Cova Santa i de la Santa Infància.

## Referències

* ↑ Ermita Cueva Santa. Conselleria d'Educació, Cultura i Esports Consulta 6 d'abril del2017
* ↑ Ermita de la Cova Santa i de la Santa Infància - ALMENARA (COMUNITAT VALENCIANA) Campaners Consulta 6 d'abril del 2017
* ↑ Ermitas Ayuntamiento de Almenara Arxivat 2017-04-07 a Wayback Machine. Consulta 6 d'abril del 2017
# Ermita de la Magdalena (Banyeres de Mariola)

L'ermita de la Magdalena de Banyeres de Mariola és un edifici religiós d'estil gòtic primitiu, l'origen del qual cal situar entorn dels segles xiii i xiv, ja que pertany al denominat estil gòtic de reconquesta, per ser dels primers temples cristians després de la conquesta del Regne de València. Té la categoria de bé de rellevància local.
L'edifici és d'una planta única, rectangular i exempta, construïda amb maçoneria, amb una coberta a dues aigües amb teula àrab. Compta amb arcs diafragmes ogivals, sobre els quals i els murs laterals es recolzen cinc bigues. La façana està orientada a l'est, és pentagonal i compta amb un vèrtex superior truncat per l'espadanya, formada per dos pilars i arc apuntat. La porta està reforçada amb una xapa de zinc, i sobre aquesta, un òcul ovalat permet l'entrada de llum a l'interior. L'adscripció a Santa Maria Magdalena, patrona de Banyeres, i la data, es reflecteixen en un retaule ceràmic. L'estil gòtic i les característiques medievals estan emmascarats per l'arrebossat en blanc del sostre, així com per l'absència del banc corregut perimetral.

## Referències

* ↑ Fitxa a la Direcció General de Patrimoni Cultural

## Enllaços externs

* Fitxa a Campaners
# Ermita de la Mare de Déu de Fàtima

L'ermita de la Mare de Déu de Fàtima és una construcció del carrer Font-rúbia del barri del Carmel aixecada a la dècada de 1940 i ampliada a la de 1950. La promotora d'aquesta obra va ser la Fundació Fàtima, una obra de beneficència impulsada per Àngels Capmany de Vinyals. Amb aquesta finalitat adquiriren la finca coneguda com a Molí del Carmel (per un molí de vent que hi havia) o Torre Castells Foradat, edificada a començaments de segle. Es redactà un enorme projecte de «Casa de família» que no es realitzà. Al seu lloc el 1971 s'inaugura una llar infantil amb accés pel carrer Santuari.

## Referències

* ↑ «Ermita de Fàtima». Rutes històriques pel Districte d'Horta-Guinardó. [Consulta: 4 gener 2013].
# Habitatge a la plaça Rafael de Casanova, 1 (el Papiol)

L'Habitatge a la plaça Rafael de Casanova, 1 és una obra noucentista del Papiol (Baix Llobregat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Habitatge de grans dimensions situat en una cantonada, estructurat en planta baixa i quatre pisos superiors, de planta força complex. Hi ha un gran nombre d'obertures, totes elles allindades. La façana és arrebossada amb un esgrafiat d'un rellotge de sol a una de les façanes. El cos oest és força interessant, conserva les reixes de ferro forjat originals i una cornissa amb imbricacions de teula àrab. A la façana sud hi ha el coronament de l'edifici. La coberta és a quatre aigües de teula àrab.

## Història

L'edifici fou construït a principis del segle xx; durant els 40 es feren tota una sèrie de reformes, moment en què es fa el rellotge de sol de la façana sud.

## Referències

* 1 2
# Alosa d'Archer

L'alosa d'Archer (Heteromirafra archeri) és una espècie d'ocell de la família dels alàudids (Alaudidae).

## Hàbitat i distribució

Habita praderies de les terres altes del sud d'Etiòpia.

## Referències

* ↑ «Alosa d'Archer». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021(català)
# Ecforà

L'ecforà o ekphora (del grec antic ἐκφορά) és un dels actes previstos en els ritus funeraris de l'Antiga Grècia, en què a l'alba del tercer dia després de la mort, es procedia a traslladar, des de la casa en una processó funerària, el cos del mort utilitzant el mateix cadafal en què s'havia exposat, fins al lloc fora de la ciutat, passades les muralles, on el soterrarien o cremarien, després d'haver passat prèviament per l'exposició del cadàver, la pròtesi.
Una descripció detallada se'n troba ja en Homer:
| « | "S'alçaren, es vestiren amb les armes, i aurigues i combatents muntaren a les caixes dels carros. Davant n'eren els cotxers. Els seguia un núvol d'infants innumerables, i al bell mig, els companys duien Pàtrocle. Vestiren sencer el cadàver amb els cabells que es tallaren i li llançaven. Darrere, el diví Aquil·les li sostenia el cap, desolat, escortant el seu íntegre company cap a l'Hades." | » |
Com es pot veure en representacions de l'acte en obres artístiques de l'estil geomètric tardà, l'ecforà s'arribà a realitzar durant l'època arcaica amb gran pompa per les famílies més riques de l'antiga Atenes, amb llargs festeigs portant el llit de mort en un carro funerari, seguit per altres carros, flautistes, soldats amb armes i escuts, ploramorts, i tancant la comitiva els amics i familiars.
Aquest ritu funerari proporcionava un aparador per a l'exhibició de la riquesa, poder i prestigi dels aristòcrates, fins a tal magnificència que moltes comunitats aprovaren lleis per a limitar-ne l'abast, com en les lleis de Soló.
Al Cementeri del Ceràmic d'Atenes aparegueren com a senyalitzadors de l'emplaçament de les tombes, una sèrie de grans atuells ceràmics, àmfores, hídries i craters del segle viii abans de la nostra era, de gran qualitat, amb les primeres representacions figuratives de l'art pictòric àtic, la majoria sobre ritus funeraris com la pròtesi o l'ecforà. Més que la memòria del mort, el que s'hi celebrava era la pietat dels vius respecte als seus difunts.
* Mestre del Dípilon
* Lècit

## Referències

* ↑ José María Blázquez, Jorge Martínez-Pinna y Santiago Montero; 3ª Ed. Historia de las religiones antiguas. Madrid: Cátedra, 2011, p. 282-283. ISBN 978-84-376-2861-5.
* ↑ Homer, Ilíada 23, pàgs. 131-139.
* ↑ Kierdorf, Wilhelm. «Ekphora» (en anglés). Brill’s New Pauly, 2006. [Consulta: 10 març 2020].
* ↑ Kierdorf, Wilhelm. «Ekphora» (en inglés). Brill’s New Pauly, 2006. [Consulta: 10 març 2020].
* ↑ Adolfo J. Domínguez y José Pascual. Atlas Histórico del Mundo Griego antiguo (en espanyol). Madrid: Síntesis, 2006, p. 98. ISBN 978-84-995839-7-6.
# Ermita de la Mare de Déu de la Vallivana i Col·legi de Sant Cristòfol

L'Ermita de la Mare de Déu de la Vallivana i Col·legi de Sant Cristòfol és un temple catòlic situat a la plaça de l'Ermita, 2, en el municipi de Picassent. És Bé de Rellevància Local amb identificador nombre 46.16.194-002.
La façana és un alt frontispici, coronat per una creu i dividit en dos cossos. A sobre de la porta n'hi ha la inscripció "Ermita de Nª Sª de Vallivana". Damunt, un retaule de taulells ceràmics, refet després de la guerra de 1936, representa l'Assumpció de la Mare de Déu, portada per querubins i rodejada de serafins. Més amunt es troba un rellotge de sol.
L'interior, de la primera meitat del segle xviii, té planta de creu grega amb una cúpula sobre el creuer. S'hi troben elements rococós als dos balcons del presbiteri. L'altar, de 1947, és d'estil neobarroc.
El transept té dos quadres. Un està dedicat a mossén Carbó i el representa mostrant la imatge de la Mare de Déu als habitants de Picassent. L'altre és una representació d'una processó de la Vallivana, memòria de la que es va celebrar el 1738 per evitar una epidèmia.

## Referències

* ↑ «Dirección General de Patrimonio Cultural». eduwp.edu.gva.es. [Consulta: 2 gener 2017].
* 1 2 3 Garcia i Ferrer, Conxa «Picassent, demanem-li perles a l'om». Papers de l'Horta, 8, Segon semestre 1997, pàg. 20.
# Manicomi (pel·lícula de 1946)

Manicomi (títol original: Bedlam) és una pel·lícula de terror estatunidenca de 1946 dirigida per Mark Robson i protagonitzada per Boris Karloff, Anna Lee i Richard Fraser, i va ser l'última d'una sèrie pel·lícules B de terror produïdes per Val Lewton per a RKO Radio Pictures. Està doblada al català.
La pel·lícula es va inspirar en la sèrie de pintures de William Hogarth de 1732–1734 anomenada A Rake's Progress.

## Argument

Nell Bowen, la protegida de Lord Mortimer, vol ajudar a canviar les condicions del famós asil de Bedlam. George Sims, el seu director, la interna allà, però, en última instància, són els bojos els que s'han fet càrrec de l'asil.

## Repartiment

* Boris Karloff com Master George Sims
* Anna Lee com Nell Bowen
* Billy House com Lord Mortimer
* Richard Fraser com Hannay
* Glen Vernon com el noi daurat
* Ian Wolfe com Sidney Long
* Jason Robards Sr. com Oliver Todd
* Leyland Hodgson com John Wilkes
* Elizabeth Russell com Mistress Sims
* Skelton Knaggs com Varney (sense acreditar)
* John Goldsworthy com comissari en cap (sense acreditar)

## Producció

Mark Robson va dir que va reproduir "gran part de The Rake's Progress de Hogarth a la nostra pel·lícula; de fet, pràcticament vam utilitzar Hogarth com a director d'art. El diàleg era una amalgama de tot tipus de personatges del segle XVIII, inclòs Lord Sandwich i diversos altres".

## Estrena

La pel·lícula va registrar una pèrdua de 40.000 dòlars.

## Recepció

Variety ho va dir "mòrbid i depriment, però fascinant alhora".

## Referències

* ↑ «Manicomi». esadir.cat. [Consulta: 26 març 2024].
* ↑ Lineberger, Rob. «Review: Isle Of The Dead/Bedlam». DVD Verdict, 24-10-2005. Arxivat de l'original el 2006-01-07. [Consulta: 31 gener 2008].
* ↑ Higham, Charles. The celluloid muse: Hollywood directors speak, 1969, p. 211.
* ↑ Richard B. Jewell, Slow Fade to Black: The Decline of RKO Radio Pictures, Uni of California, 2016
* ↑ «Bedlam». Variety, 24-04-1946, p. 8.
# Glass (pel·lícula de 2019)

Glass és una pel·lícula estatunidenca de thriller psicològic i superherois de 2019 escrita i dirigida per M. Night Shyamalan, que va coproduir amb Jason Blum, Marc Bienstock, i Ashwin Rajan. El film és un crossover i una seqüela de les anteriors pel·lícules de Shyamalan El protegit (Unbreakable, 2000) i Split (2016), servint com l'última entrega de la trilogia Unbreakable. Bruce Willis, Samuel L. Jackson, Spencer Treat Clark, i Charlayne Woodard reprenen els seus papers d'Unbreakable, mentre que James McAvoy i Anya Taylor-Joy reprenen els seus personatges de Split, amb Sarah Paulson, Adam David Thompson, i Luke Kirby unint-se al repartiment com a noves incorporacions.

## Referències

* ↑ McCreesh, Louise. «Split and Unbreakable sequel Glass is a "superhero movie", confirms producer Jason Blum – but what does this mean in terms of plot?». Digital Spy, 14-09-2017.
* ↑ Busch, Caitlin. «Samuel L. Jackson has finished the Split sequel, but it’s not over yet». Inverse, 20-11-2017. [Consulta: 8 agost 2018].
* ↑ Cox, James. «Còpia arxivada», 27-04-2018. Arxivat de l'original el 2019-04-18. [Consulta: 14 setembre 2019].

## Enllaços externs

* Glass - Lloc web oficial
* A Mojo (anglès)
* A The Numbers (anglès)
# Humor a l'antiga Grècia

L'humor a l'antiga Grècia comprèn totes les manifestacions artístiques i populars que pretenien fer riure l'espectador.

## Acudits

Els acudits eren freqüents entre els grecs, tot i que no es conservin gaires exemples a causa del seu caràcter oral i efímer. La majoria estaven basats en jocs de paraules, com prova la compilació anomenada Philogelos del segle x, que recull acudits antics. Hipòcrates assenyalava els beneficis terapèutics de riure.

## Comèdies

La comèdia grega és un gènere teatral que va sorgir amb propòsits humorístics. Hi apareixien personatges ridículs, que representen els arquetips dels defectes socials i barrejaven acudits i sobreactuacions. Posteriorment la comèdia va esdevenir un gènere determinat per l'estil menys elevat que la tragèdia i pel final feliç, amb altres elements apart de la comicitat, però el caràcter humorístic va restar associat a aquestes obres. Se'n van exportar modernament a altres alguns secundaris còmics que podien actuar com a contrapunt de la gravetat del destí de l'heroi. Aristòtil va assenyalar que a través de la catarsi el públic reia amb les comèdies mentre assumia el seu missatge crític.

## Humor visual

Hi ha gerros, àmfores i altres peces de ceràmica grega que contenen acudits visuals, des de caricatures fins a posicions ridícules durant l'acte sexual, representacions d'actes còmics o errades o l'aparició de persones nobles en un context irreverent.

## Referències

* ↑ Attardo, Salvatore. Encyclopedia of Humor Studies. SAGE, 2014. ISBN 9781483364711 [Consulta: 5 juliol 2018].