OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# La Matanza de Acentejo

La Matanza de Acentejo és un municipi de l'illa de Tenerife, a les illes Canàries. La Mantanza es troba a la comarca d'Acentejo, on es produïxen uns vins ben considerats. La vinya acapara la major extensió de terres, que es comparteixen amb cultius de secà i fruiters. No obstant això, el paisatge de La Matanza comparteix amb altres municipis limítrofs el mateix relleu irregular que dona lloc a acusades pendents.
L'ermita de San Antonio Abad és l'edifici religiós més antic del municipi, i la Parroquia de El Salvador està erigida sobre un altre de més antic que va ser incendiat el juliol de 1936. A la seva capital, el carrer Real i els dels voltants del vell consistori conserven en bon estat diversos exemples d'arquitectura tradicional.

## Història

El nom de la Matança de Acentejo ve donat d'una batalla esdevinguda en 1494 en l'actual Barranc d'Acentejo, anomenat pels guanxes Farfan. Aquests infligiren una dura derrota a les tropes castellanes d'Alonso Fernández de Lugo que intentava culminar la conquista de Tenerife, que va ser la qual va donar nom al municipi, La Matanza, a causa de les nombroses baixes entre les files conquistadors.
# Jan

Jan és el nom dels següents personatges:
* Juan López Fernández, autor de còmics i creador de Super Llopis.
* John Giner Muñoz, pilotari valencià.
Viccionari
# Charles Mavius

Charles Mavius (Bedford (Anglaterra), 1800 - [...?]) fou un músic anglès.
Era fill d'un músic alemany, que li ensenyà el seu art, fent el noi tant ràpids progressos, que als catorze anys assolí la plaça d'organista a Kettering. Després es dedicà a l'ensenyament de la música a Leicester, on s'havia traslladat el 1820.
És autor d'algunes composicions per a piano que es publicaren a Londres.

## Referències

* ↑ Fétis, François-Joseph. Biographie universelle des musiciens et bibliographie générale de la musique. H. Fournier, 1840, p. 333 [Consulta: 28 novembre 2018].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 33, pàg. 1242. (ISBN 84-239-4533-2)
* Treballs per o sobre Charles Mavius en biblioteques (catàleg WorldCat) (anglès)
# Banc central

Un banc central, banc federal, reserva federal o autoritat monetària és una institució que s'encarrega de les polítiques monetàries de l'Estat o grup de nacions, com és el cas del Banc Central Europeu. La seva responsabilitat principal és mantenir l'estabilitat de la moneda estatal i de l'oferta (quantitat) de moneda circulant; és a dir, té el monopoli de l'emissió de moneda local. Altres tasques importants són el control de la política monetària (les taxes d'interès i el control de la inflació). És també l'últim recurs del sector bancari i les institucions bancàries privades i públiques en temps de crisi econòmica. En alguns casos, un banc central pot tenir poders de supervisió per verificar que les institucions financeres operin de manera honesta i legítima.
Un banc central és dirigit per un governador, president com és el cas del Banc Central Europeu o director executiu com és el cas de l'Autoritat Monetària de Hong Kong i de Singapur.
En la majoria dels estats el banc central és una entitat del govern amb un grau mínim d'autonomia, la qual cosa permet la possibilitat d'intervenció governamental en la política monetària. Tanmateix, en alguns estats el banc central opera de manera independent sota les lleis i reglaments que impedeixen o limiten la intervenció política; alguns exemples són la Reserva Federal dels Estats Units, el Banc del Japó, el Banc d'Anglaterra (des de 1997) el Banc del Canadà, el banc de Mèxic (des de 1993), el Banc de Reserva d'Austràlia i el Banc Central Europeu.

## Referències

* ↑ Uittenbogaard, Roland. Evolution of Central Banking?: De Nederlandsche Bank 1814 -1852 (en anglès). Springer, 2014-12-29. ISBN 978-3-319-10617-5.
* ↑ Blasco, Yolanda. «El Banc de Barcelona i els orígens de la banca moderna a Espanya (1844-1856)» (PDF) p. 5-30. Recerques núm. 54, 2007. [Consulta: 8 gener 2024].
# Becut eurasiàtic

El becut eurasiàtic (Numenius arquata), també anomenat senzillament becut i xarlot, és un ocell limícola inconfusible perquè presenta un bec llarguíssim i corbat.

## Morfologia

* Fa 55 cm de llargària.
* Presenta el plomatge grisós o terrós molt vionat.
* El carpó molt visible en vol, és blanc, igual que el ventre.
* Les potes són molt llargues i li permeten menjar en aigües més profundes que els altres limícoles.

## Subespècies

* Numenius arquata arquata
* Numenius arquata orientalis
* Numenius arquata suschkini

## Costums

Freqüenta les zones humides, sobretot del litoral, durant la migració.
Tot i que no és un ocell abundant, pot ésser observat en solitari o en petits grups durant l'hivern als Aiguamolls de l'Empordà, als deltes del Llobregat i, sobretot, de l'Ebre, i a les zones humides del Baix Vinalopó. A la resta dels Països Catalans és molt escàs. Alguns exemplars no reproductors hi poden romandre durant l'estiu, però són poc nombrosos.

## Referències

* ↑ «Xarlot». Gran Diccionari de la Llengua Catalana. [Consulta: 14 abril 2013].

## Bibliografia

* Llorente, Gustavo: Els vertebrats de les zones humides dels Països Catalans. Editorial Pòrtic, S.A. Col·lecció Conèixer La Natura, núm. 6, planes 112-113. Desembre del 1988, Barcelona. ISBN 84-7306-354-6.

## Enllaços externs

* Estudi de la població de becuts al Principat de Catalunya. (català)
# Serra de la Barcella

La Barcella o Serra de la Barcella, és una formació muntanyosa orientada d'est a oest i alçada variable. L'extrem oest és la inserció al massís del Mondúber, amb l'alçària més gran -uns 275 m-. L'extrem est, acaba de sobte amb un pendent pronunciat però de poca alçària -uns 120 m- d'una petita plana que si continuem cap a ponent presenta un puig amb un cim de 199.08 m. La inserció de la serra de la Barcella en el massís del Montdúver a prop del Pla de la Vella assoleix uns 275 metres. Administrativament, la serra serveix de fita dels termes de Xeresa al sud i Xeraco al nord, al llarg d'uns pocs quilòmetres. La vessant sud a la part est de la serra té un pendent molt més suau que el vessant nord, la qual cosa ha afavorit l'establiment de parcel·les de cultiu agrícola.
L'aprofitament agrícola s'ha centrat en el cultiu de cítrics d'ençà la perforació de pous d'extracció d'aigua subterrània.
La vegetació natural, per causa de l'activitat agrícola, ramadera i dels incendis forestals, està degradada, i la coberta arbòria és exclusivament de Pinus halepensis.

## Troballes arqueològiques.

En Nicolás Primitivo Gómez trobà al cim d'aquesta serra restes de murs i un molí barquiforme en conglomerat de gres i quars, que va adscriure a l'edat del bronze valencià.

## Vegeu també

* Font de l'Ull

## Referències

* ↑ Aparicio J., Gurrea V., Climent S.. Carta Arqueològica de la Safor (en castellà). Gandia: Institut d'Estudis Comarcals Alfons el Vell. Ajuntament de Gandia., 1983, p. 240. ISBN 8450090911.
# Burj

Un burj (àrab: برج, burj) fou una torre que, a l'època andalusina, fortificava un lloc de poblament i, per extensió, tot el petit poble al seu redós. Foren una de les formes de poblament fonamentals de l'Àndalus, juntament amb els pobles redossats al costat dels husun i de les alqueries. Foren especialment importants en les marques frontereres o thaghrs.
La fortificació del lloc de poblament podia ésser augmentada pel seu encimbellament i per l'excavació d'un refugi subterrani.
En la toponímia actual, trobem noms com Burjassènia o Les Borges, que ens ho recorden. Tot i que, després de la conquesta, alguns d'aquests llocs reberen el nom d'almúnia o, més sovint, el de torre.
S'han conservat restes d'alguns d'aquests llocs de poblament: Solibernat, Els Safranals, Algorfa, possiblement Avinganya, etc.

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0, planes 51-52.
# Llista de contactes

Una llista de contactes és una col·lecció de noms de pantalla. És una característica habitual de la missatgeria instantània, clients de correu electrònic, jocs en línia i telèfons mòbils. Té diversos noms de marques registrades i propietaris en diferents contextos.
Les finestres de les llistes de contactes mostren noms de pantalla que representen altres persones reals. Per comunicar-se amb algú de la llista, l'usuari pot seleccionar un nom i actuar sobre ell, per exemple, obrir una nova sessió d'edició de correu electrònic, missatge instantani o trucada telefònica. En alguns programes, si la vostra llista de contactes mostra algú, la seva llista mostrarà la vostra. Les llistes de contactes per a sistemes operatius mòbils sovint es comparteixen entre diverses aplicacions mòbils.

## Xarxes socials

Aquestes llistes es poden utilitzar per formar xarxes socials amb finalitats més específiques. La llista no és la xarxa: per convertir-se en una xarxa, una llista requereix informació addicional, com ara l'estat o la categoria del contacte. Davant d'això, a partir de la llista es poden generar xarxes de contacte per a diferents finalitats. Els venedors han mantingut durant molt de temps xarxes de contactes mitjançant una varietat de mitjans de contacte, com ara registres de telèfon i quaderns, però sense confondre la seva llista amb la seva xarxa, és a dir, no confondrien un "contacte de vendes" amb un "amic" o una persona amb qui havien treballat.
Alguns clients de missatges de text us permeten canviar el vostre nom de visualització a voluntat, mentre que d'altres només us permeten reformatar el vostre nom de pantalla (afegiu/elimineu espais i majúscules). En general, no fa cap diferència més que com es mostra. En la majoria de programes, la llista de contactes es pot minimitzar per evitar que s'interposi, i es torna a accedir seleccionant la seva icona. L'estil de la llista de contactes és diferent amb els diferents programes, però totes les llistes de contactes tenen capacitats similars.

## vCard

vCard és el format de l'estàndard utilitzat per a l'intercanvi o la còpia de seguretat de la llista de contactes. Les vCards són usualment adjuntades a missatges de correu electrònic, però poden ser intercanviades en moltes altres formes, com en la World Wide Web o mitjançant codis QR. Poden contenir nom, adreça, números de telèfon, URL, logotips, fotografies, i fins i tot clips d'àudio

## Referències

* ↑ «Working With the Contact List: What Is the Contact List? - Messenger 9 Help», 21-09-2008. Arxivat de l'original el 2013-07-11. [Consulta: 23 gener 2023].
* ↑ Directory of Field Contacts for the Coordination of the Use of Radio Frequencies. IRAC Secretariat, Spectrum Management Support Division, Office of Telecommunications, Department of Commerce, 1992, p. 7 [Consulta: 23 gener 2023].
* ↑ Pearlman, L.; Abram, C. Facebook® For Dummies® (en kurd). Wiley, 2010, p. 218. ISBN 978-0-470-94441-7 [Consulta: 23 gener 2023].
* ↑ «imc.org/pdi/». Arxivat de l'original el 2015-09-06. [Consulta: 27 juliol 2019].

## Enllaços externs

* «Contact list», 24-07-2022. [Consulta: 24 gener 2023].
# Butlletí de la Federació Patronal

Butlletí de la Federació Patronal va ser una publicació mensual d'informació econòmica editada a Igualada entre els anys 1921 i 1925.

## Descripció

A partir del núm. 3 només portava per títol Butlletí i el logotip de la Federació Patronal d'Igualada. S'imprimia als tallers de Nicolau Poncell. Tenia quatre pàgines, a dues columnes, amb un format de 26 x 17 cm. El primer número va sortir el mes de gener de 1921 i l'últim, el 44, el desembre de 1925.
«Des del n. 26, els números són moltes vegades reproduïts per velògraf o procediments semblants». Tot i que va començar escrita en català i sempre hi va mantenir el títol, «des del n. 27, a conseqüència de la Dictadura, comença a haver-hi text espanyol i a no publicar res en català».

## Continguts

A l'article de presentació deien: «L'objectiu d'aquest Butlletí és el de posar en coneixement de nostres associats totes aquelles notícies de caràcter econòmic i social que puguin interessar-los, així com també donar a conèixer els treballs que va realitzant la Federació i els organismes que la integren». Publicava normes legislatives, notícies econòmiques i articles sobre cooperativisme, congressos patronals, assegurances, etc.
El núm. 14 (maig de 1922) va ser extraordinari amb motiu de les Fires i Festes de Primavera. Incloïa un estudi històric dels tipus d'indústries més importants d'Igualada i de la seva situació en aquell moment. Aquest número és l'únic que va sortir il·lustrat i a la portada reproduïa un dibuix de Joaquim Renart i Garcia.

## Referències

* ↑ Miret Solé, M. Teresa. La premsa a Igualada (1808?-1982). Barcelona: Generalitat de Catalunya, 1983, p. vol. 1, p. 314-317.
* 1 2 Givanel Mas, Joan. Bibliografia catalana. Premsa. Barcelona: Institució Patxot, 1937, p. 3 vol..
* ↑ Butlletí de la Federació Patronal, 1, 4-1921.

## Localització

* Biblioteca Central d'Igualada. Plaça de Cal Font. Igualada (col·lecció completa i relligada).

## Enllaços externs

* https://trencadis.diba.cat/
# Butlletí dels Mestres

Butlletí dels Mestres fou una publicació de pedagogia. S'inicià el 1922 com a suplement de la revista Quaderns d'Estudi, quedant suspesa el 1923 a conseqüència de la dictadura. Reprengué la seva publicació, en una nova etapa, el 1931, fins al 1938. El seu director fou Alexandre Galí. Hi col·laboraren pedagogs estrangers com Maria Montessori o Charlotte Bühler.*

## Referències

* ↑ Checa Godoy, Antonio. Historia de la prensa pedagógica en España (en castellà). Sevilla: Universidad de Sevilla. Servicio de Publicaciones, 2001, p. 275. ISBN 9788447207114 [Consulta: 12 febrer 2015].
* 1 2 «Butlletí dels Mestres». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Vandellós, Concepció «L'ensenyament de l'aritmètica a les escoles elementals». Butlletí dels Mestres [Barcelona], Any III, núm. 45, 01-04-1931 [Consulta: 12 febrer 2015].
# La Taula del Bon Profit

La Taula del Bon Profit és un costum o ritual de la ciutat de Benidorm (Marina Baixa). Consisteix en una reunió de persones nascudes al municipi per a sopar i mantindre converses sobre temes culturals valencians, el darrer divendres de cada mes. Va començar el 1972, motivada per la certesa que la identitat benidormera s'estava dissolent.
La Taula del Bon Profit no és només una reunió d'amics, sinó que té la seua idiosincràsia. El lema és «entre tots ho farem tot», i és obligatori parlar en valencià. No es pot parlar de religió ni de política. En teoria, les dones no poden anar a aquestes reunions, encara que últimament hi ha més flexibilitat. Entre les peculiaritats d'aquesta trobada està el cap de taula, una persona important de la població, i l'avisador, encarregat de convocar a la gent. El tercer dels honors és el de xarraire, és a dir, un convidat il·lustre: un historiador, poeta, lingüista, científic o personalitat amb un cert prestigi. Han sigut xarraires Manuel Sanchis Guarner, Pere Maria Orts i Bosch, Raimon, Pep el Carreró, Manuel Vicent, Eliseu Climent, Miguel Barceló, Francesc de Paula Burguera, Andreu Alfaro, Ramon Lapiedra o Rafael Alemany.
Porta 495 sopars fets, i darrerament s'ha eixamplat a tota la comarca.

## Referències

* ↑ «Aquel pequeño pueblo de pescadores». El País, 14-08-2006 [Consulta: 24 febrer 2014].

## Enllaços externs

* Guardó del 9 d'octubre Arxivat 2014-02-25 a Wayback Machine. a la Taula del Bon Profit
* Pàgina web
# Genís de Roma

Genís de Roma (Etiòpia?, segle iii - Roma, ca. 286 o 303) és un personatge llegendari, creat com a persona diferent a partir del culte a Roma de sant Genís d'Arle. És venerat com a sant per diverses confessions cristianes.

## Llegenda

Genís era un actor i durant una actuació a Roma davant de l'emperador Dioclecià, va voler fer burla del cristianisme. Genís representava de forma satírica a un catecumen que demanava el baptisme: llavors, l'actor va veure que uns àngels li mostraven un llibre amb els seus pecats escrits. Genís es converteix de sobte a la fe cristiana i confessà el seu cristianisme a l'emperador. Aquest, furiós, el posà en mans del prefecte dels pretorians, qui el torturà perquè abandonés la seva actitud. En negar-s'hi, Genís va ser decapitat.

### Culte

Va ser enterrat al cementiri de Sant Hipòlit a la via Tiburtina. Les seves relíquies, es diu, es van repartir entre San Giovanni della Pigna, a Santa Susanna di Termini i a la capella de Sant Llorenç.
És el sant patró d'actors, pallassos, comediants, còmics, ballarins, epilèptics, músics, impressors i víctimes de tortura. La seva festivitat és el 25 d'agost.

## Dubtes sobre la seva historicitat

La llegenda del sant és tardana i les actes del martiri daten del segle vii, per la qual cosa són molt poc fiables. La figura del sant es va crear, en un cas de duplicació de personalitat hagiogràfica, com a contrapart de sant Genís d'Arle, màrtir gal del segle iv a qui s'havia aixecat una església a Roma, ja al mateix segle iv. Amb el temps, l'església de sant Genís de Roma va donar lloc al "nou sant", i hom creà una tradició que en justifiqués l'existència.
* Article principal: Genís d'Arle
Tots dos sants comparteixen nom, part de la llegenda i data de festivitat, la qual cosa fa molt probable que es tracti de la mateixa persona amb diferents advocacions i cultes. No obstant això, s'argumenta en contra l'existència de relíquies del presumpte màrtir romà, encara que tampoc no se'n pugui provar l'autenticitat.
La seva història és idèntica a la d'altres sants, com Ardalió d'Alexandria o Filemó d'Arsinoe. Probablement, a partir d'una història real, es van crear diverses figures hagiogràfiques que la desenvoluparen.

## Notes

* ↑ David Hugh Farmer, Oxford Dictionary of Saints. 4th ed. (Oxford: Oxford University Press, 1997), 200.

## Bibliografia

* (anglès) David Hugh Farmer, Diccionari Oxford de Sants. Quarta Edició. (Oxford: Oxford University Press, 1997).
# Bandera de Besalú

La bandera oficial de Besalú té la descripció següent:
    Bandera apaïsada de proporcions dos d'alt per tres de llarg, dividida verticalment en dues parts iguals, la primera (tocant al pal) de color vermell amb la creu patriarcal d'altura 7/9 parts de l'alt de la bandera i de color groc, i la segona composta de nou pals verticals d'igual amplada, cinc grocs i quatre vermells.

## Història

L'Ajuntament va iniciar l'expedient d'adopció de la bandera el 19 d'abril de 1995, i aquesta va ser aprovada el 10 de maig següent, i publicada en el DOGC núm. 2057 el 31 de maig del mateix any.
La bandera està basada en l'escut heràldic de la localitat; també és partida, i en cada partició s'hi representa exactament el mateix que l'escut: una creu patriarcal de color groc sobre fons vermell a la primera partició, i quatre pals de color vermell sobre fons groc en la segona partició.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Garrotxa
* Escut de Besalú

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 10 de maig de 1995, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Besalú.» (pdf). DOGC num. 2057, 31-05-1995. [Consulta: 1r gener 2010].
# Sir Abu Nuair

L'illa de Sir Abu Nuair, Sir Abu Nuayr o Sir Abu Nu'air (àrab: جزيرة صير بو نعير, jazīrat Ṣīr Bū Nuʿayr) és una illa dels Emirats Àrabs Units a 65 km de la costa d'Abu Dhabi. Pertany a l'emirat de Xarjah però amb certs drets per Abu Dhabi a la plataforma marítima de l'entorn. Disposa de platges superbes i la costa nord, nord-oest i nord-est estan rodejades de coral.
L'illa estava deshabitada i era visitada només per pescadors. Actualment hi viuen alguns pescadors i treballadors de manera permanent. És lloc on les tortugues ponen els seus ous. L'illa té un diàmetre de 4 km i una superfície de quasi 10 km². la seva estructura se salina; es va formar per sediments a l'era Cambriana. El seu punt més alt és el Turó Verd de 82 metres.
S'hi va trobar una gerra de ceràmica datada de 3500 anys enrere (1500 aC) i altres objectes datats vers el 1000 aC a 1500 aC. Sembla que l'activitat a l'illa fou permanent després d'aquesta època.
El maig del 2007 l'emir de Sharjah Sultan ben Muhammad Al- Qasimi, va anunciar la construcció d'un nou aeròdrom a l'illa en el marc d'un projecte de desenvolupament, que substituirà al vell i antiquat aeròdrom que no serveix per aparells grans. La marina existent serà condicionada per rebre més iots i vaixells de plaer.
# Llac de Cauders

L'estany de Calders de Conflent està situat a 1.750 m. d'altitud. Al centre hi ha una illeta amb una abundosa vegetació.
Es troba a una distància d'uns tres quilòmetres del nucli urbà de Cauders de Conflent i a uns 60 metres de desnivell, la qual cosa fa una excursió fàcil des del poble, mitjançant un camí ben marcat i abundosament senyalitzat. La riba del llac està arranjada amb taules, bancs i focs per a cuinar a la brasa. En el camí de tornada es poden admirar els boscos dels environs, el Pic Pelat, la serra de Madres i el Pic Coronat.

## Topografia

Mapa IGN 2249 ET Font-Romeu-Capcir Top 25

## Enllaços externs

* Fotografies
* Descripció i fotografies (francès)
# Bandera de Calaf

La bandera oficial de Calaf té la següent descripció:
| « | Bandera apaïsada, de proporcions dos d'alt per tres de llarg, vermella, amb el gos groc passant cap a l'asta de l'escut, d'alçària 19/32 de la del drap i llargària 5/12 de la del mateix drap, posat a 17/64 de la vora superior i a 3/8 de la de l'asta, i amb el card de tres flors groc del mateix escut, d'alçària 9/32 de la del drap i amplària 1/6 de la llargària del mateix drap, posat a 1/16 de la vora superior i a 1/24 de la de l'asta. | » |

## Història

Fou aprovada per la Generalitat el 6 de juliol de 2016 i publicada al DOGC el 18 de juliol amb el número 7164.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Anoia
* Escut de Calaf

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAH/1734/2016, de 6 de juliol, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Calaf.» ( PDF). DOGC núm. 7164. Generalitat de Catalunya, 18-07-2016. [Consulta: 29 juliol 2016].
# Belligobio pengxianensis

Belligobio pengxianensis és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 11,5 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima subtropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: riu Heilongjiang (la Xina).

## Referències

* ↑ Jordan D. S. & Hubbs C. L., 1925. Record of fishes obtained by David Starr Jordan in Japan, 1922. Mem. Carnegie Mus. v. 10 (núm. 2). 93-346.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Lu, Y.-L, Luo, P.-Q. & Chen, Y.-Y., 1977. Gobioninae. Pp. 439-549. A: Wu, X.-W. (ed.) Zhongguo like yulei zhi. Volume 2. Science Press, Beijing. The cyprinid fishes of China. v. 2.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Yue, P., 1998. Gobioninae. p. 232-389. A: Chen, Y.-Y. i et al. (Eds). Fauna Sinica. Osteichthyes. Cypriniformes II. Science Press. Beijing. 1-531.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB