OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Estroma corneal

L'estroma corneal o estroma de la còrnia és una capa fibrosa, dura, inflexible, perfectament transparent i la capa més gruixuda de la còrnia de l'ull. Es troba entre la membrana de Bowman anteriorment, i la membrana de Descemet posterior.
Al seu centre, l'estroma corneal humà es compon d'unes 200 lamel·les (làmines o capes de fibril·les de col·lagen) aplanades, superposades una sobre l'altra. Cadascuna fa uns 1,5-2,5 μm de gruix. Les làmines anteriors s'entrellacen més que les posteriors. Les fibril·les de cada lamel·la són paral·leles entre si, però en angles diferents als de les làmines adjacents. Les làmines són produïdes pels queratòcits (cèl·lules del teixit connectiu corneal), que ocupen aproximadament el 10% de la substància pròpia.

## Referències

* ↑ Oyster, CW. «8». A: The human eye: structure and function. Sinauer, 1999.
# Estronciohurlbutita

L'estronciohurlbutita és un mineral que fou anomenat l'any 2012 per C. Rao, R. Wang, X. Gu, H. Hu, i C. Dong per ser l'anàleg d'estronci de la hurlbutita. És isoestructural amb la hurlbutita i la paracelsiana. Forma part de la classe dels minerals fosfats.

## Característiques

L'estronciohurlbutita és un mineral de fórmula química SrBe₂(PO₄)₂. Cristal·litza en el sistema monoclínic. Segons la classificació de Nickel-Strunz forma part de la classe dels fosfats (grup 8.AA.15).

## Formació i jaciments

Es forma en zones altament relacionades amb pegmatites, possiblement per les reaccions que es donen entre els fluids hidrotermals tardans i el beril primari. Es troba associada a quars, moscovita, beril, hurlbutita, hidroxilherderita, minerals del grup de l'apatita i fenakita.

## Referències

* ↑ «Strontiohurlbutite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* ↑ «Strontiohurlbutite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. Arxivat de l'original el 14 d’agost 2018. [Consulta: 26 desembre 2015].
# Estructura secundària de les proteïnes

L'estructura secundària de les proteïnes la disposició espacial que adopta la seqüència d'aminoàcids o estructura primària a fi de ser estable, i és una conseqüència directa de la capacitat de gir que tenen els carbonis α dels aminoàcids. Els models més freqüents són l'α-hèlix i la conformació β o làmina plegada.
* Hèlix alfa o α-hèlix: en aquest tipus d'estructura, la cadena polipeptídica s'enrotlla en espiral sobre si mateixa a causa dels girs que es produeixen entorn al carboni α de cada aminoàcid. Aquesta estructura es manté gràcies als enllaços d'hidrogen intracatenaris formats entre el grup –NH de l'enllaç peptídic i el grup –C=O del quart aminoàcid que el segueix. Quan es forma l'α-hèlix, tots els grups –C=O queden orientats en la mateixa direcció, mentre que els –NH s'orienten en direcció contrària i els radicals dels aminoàcids queden dirigits cap a l'exterior de l'α-hèlix. La rotació té lloc cap a la dreta, de manera que cada aminoàcid fira 100º respecte a d'anterior. Això explica la presència de 3,6 residus aminoàcids per cada volta completa.
* Làmina β o conformació β o làmina [beta] plegada: a diferència de l'α-hèlix, aquí no interaccionen segments continus d'una única cadena polipeptídica, sinó diferents combinacions de seccions que no necessàriament van seguides una després de l'altra i que pertanyen a una o més cadenes polipetídiques. Els fragments de cadenes β estan ordenats un al costat de l'altre de manera que es formen ponts d'hidrogen entre els grups CO i NH de cadenes veïnes. Les cadenes que interaccionen poden ésser paral·leles (les cadenes polipeptídiques es disposen en el mateix sentit N-C) o antiparal·leles (les cadenes polipeptídiques s'alternen en les direccions N-C i C-N). En ambdós casos, els radicals dels aminoàcids s'orienten envers ambdues bandes de la fulla, de manera alterna. Ocasionalment es formen làmines plegades β mixtes amb orientació paral·lela a un costat de la cadena i antiparal·lela a l'altre. Empíricament es demostra que la isoleucina, la valina, la treonina, la fenilalanina i la tirosina afavoreixen la formació d'estructures de làmina plegada; això no obstant, és estrany trobar restes de prolina en les β làmina plegades.
* Hèlix de col·lagen: en les molècules de col·lagen, tres cadenes polipeptídiques distintes riques en l'aminoàcid prolina, estan enrotllades entre si generant una triple hèlix regular. Aquestes molècules de col·lagen estan, al seu torn, empaquetades formant fibril·les en les quals les molècules de col·lagen adjacents estan unides per enllaços covalents donant a les fibril·les una enorme resistència la tensió.
* Elastina: les cadenes polipeptídiques de l'elastina, relativament lliures i desestructurades, estan unides per enllaços covalents creuats, generant una trama elàstica semblant al cautxú que permet que teixits tals com els de les artèries i dels pulmons es deformin i dilatin sense sofrir cap dany. L'elasticitat és deguda a la capacitat de les diferents molècules proteiques per a desenrotllar-se de manera reversible cada vegada que se'ls apliqui una força de tensió.
# Estruvita

L'estruvita o struvita és un mineral de la classe dels fosfats, que pertany i dona nom al grup de l'estruvita. Va ser descoberta l'any 1846 prop d'Hamburg (Alemanya). Rep el seu nom del diplomàtic rus Heinrich Christoph Gottfried Struve (1772-1851), cònsol a Hamburg.

## Característiques

L'estruvita és un fosfat hidratat d'amoni i magnesi. És isomorf amb l'estruvita-(K), l'anàleg amb potassi en lloc d'amoni. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic formant cristalls ehuedrals o plaques. La seva duresa a l'escala de Mohs oscil·la entre 1,5 i 2, sent doncs un mineral molt tou.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'estruvita pertany a «08.CH: Fosfats sense anions addicionals, amb H₂O, amb cations de mida mitjana i gran, RO4:H2O < 1:1» juntament amb els següents minerals: walentaita, anapaïta, picrofarmacolita, dittmarita, niahita, francoanellita, taranakita, schertelita, hannayita, estruvita-(K), hazenita, rimkorolgita, bakhchisaraitsevita, fahleita, smolyaninovita, barahonaita-(Al) i barahonaita-(Fe).

## Formació i jaciments

Es va trobar per primera vegada a Hamburg, a la terra de torba barrejada amb fems de bestiar boví, on es forma com a producte de la putrefacció de matèria orgànica per l'acció bacteriana. Típicament formada a partir del guano d'au o de ratpenat a l'interior de coves o dipòsits de superfície. Sol trobar-se associada a altres minerals com: newberyita, hannayita, brushita o stercorita.
S'ha trobat com constituent dels càlculs del ronyó humà i de la bufeta urinària, en aparells urinaris alcalinitzats i infectats per bacteris.

## Grup de l'estruvita

El grup de l'estruvita està format per tres fosfats amb magnesi.
| Espècie | Fórmula |
| Hazenita | KNaMg₂(PO₄)₂·14H₂O |
| Estruvita | (NH₄)Mg(PO₄)·6H₂O |
| Estruvita-(K) | KMg(PO₄)·6H₂O |

## Referències

* ↑ «Struvite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 29 gener 2015].
* ↑ «Diccionari enciclopèdic de medicina (DEMCAT). Versió de treball | TERMCAT». [Consulta: 20 juliol 2023].
* ↑ Garrido, Josep Lluís; Ybarra, Joan Manuel. Nomenclàtor de les espècies minerals, 2010, p. 374. D.L. B-38531-2010 [Consulta: 1r gener 2024].
* 1 2 «Struvite Group» (en anglès). Mindat. [Consulta: 29 gener 2015].
# Estudi de cohorts retrospectiu

L'estudi de cohorts retrospectiu o estudi retrospectiu de cohorts, també anomenat estudi històric de cohorts, és un estudi de cohorts longitudinal utilitzat en la investigació mèdica i psicològica. Una cohort d'individus que comparteixen un factor d'exposició comú es compara amb un altre grup d'individus equivalents que no estan exposats a aquest factor, per determinar la influència del factor en la incidència d'una afecció com la malaltia o la mort. Però a diferència de l'estudi de cohorts prospectiu no hi ha hagut un seguiment de les cohorts al llarg del temps, sinó que s'investiga donats els resultats (malaltia o mort) a quina cohort haurien pertangut (exposats o no exposats).
# Estudi de viabilitat

L'Estudi de viabilitat o anàlisi de la viabilitat és l'anàlisi que disposa l'èxit o fracàs d'un projecte a partir d'una sèrie de dades de naturalesa empírica: medi ambient del projecte, rendibilitat, necessitats de mercat, factibilitat política, acceptació cultural, legislació aplicable, medi físic, flux de caixa de l'operació, fent èmfasi en la viabilitat financera i de mercat. És per tant un estudi dirigit a realitzar una projecció de l'èxit o el fracàs d'un projecte.

## Objectiu

Aquestes anàlisis es fan a nivell de direcció tècnica de projecte per posar les bases de presa de decisions executives. Les anàlisis de viabilitat financera poden ser de caràcter previ, simultani o perllongat. Les d'anàlisi prèvia es limiten a l'objecte o essència de la presa de decisions contenint un pronòstic de viabilitat.
Tanmateix, en la majoria dels casos, l'anàlisi és simultani, en ell no només es realitza un pronòstic, sinó que es fa un seguiment del desenvolupament del projecte incloent la proposta i execució de mesures pal·liatives i correctores durant l'execució del projecte. Aquesta fase és a nivell de direcció executiva. En determinats casos l'anàlisi arriba al seguiment del projecte realitzat.

## Referències

* ↑ Nieuwenhuizen, C., Le Roux, E.E. and Jacobs, H., (2004). Entrepreneurship and how to establish your own business. 2nd Edition, Juta, Pretoria, RSA.
# Estudi dels aliments

L'estudi dels aliments comprèn l'examen crític dels àpats i els seus contexts en l'àmbit de la ciència, l'art, la història i la societat. Es diferencia d'altres àrees d'estudi relacionades amb els aliments com la nutrició, l'agricultura, la gastronomia i les arts culinàries en què s'intenta analitzar més enllà del simple consum, producció i apreciació estètica dels aliments i tracta sobre la relació entre els aliments i tota una sèrie de camps acadèmics. Per tant, és un camp que comprèn i atreu l'interès de filòsofs, historiadors, científics, literats, sociòlegs, historiadors de l'art i antropòlegs, entre d'altres.

## Bibliografia

* Belasco, Warren James. Food: The Key Concepts. Oxford, UK: Berg, 2008.
* Curtin, Deane W., and Lisa M. Heldke, eds. Cooking, Eating, Thinking: Transformative Philosophies of Food. Bloomington: Indiana University Press, 1992.
# Estàtua de Dionís i Àmpel

L'estàtua de Dionís i Ampel és una escultura exempta realitzada en marbre blanc, molt degradat, que representa al déu grec Dionís embriac, assistit pel sàtir Ampel, tema mitològic derivat de models grecs. Es tracta d'una peça única dintre de la plàstica romana gallega, pel material emprat i per l'estil classicista. Es trobà al castre da Muradella, a Mourazos, al municipi de Verín (Galícia). Datada del segle III, als nostres dies es conserva al Museu Arqueològic Provincial d'Ourense

## Història

Va aparéixer al castre da Muradella. Hi eren evidents els signes de romanització, amb àmplia presència de teules i rajoles, a més de fragments d'una altra escultura, en el context d'una vil·la datada del segle III. L'escultura seria un element decoratiu d'una de les estances d'aquesta mansió.
La valoració del lloc de la troballa té molt d'interés, ja que representa l'evidència de l'existència en un ambient totalment rural de gent amb coneixements i gustos de la cultura clàssica, ja fossen foranes o nadiues, amb un alt grau de romanització.
Forma part del fons del museu des del 4 d'abril de 1964, data del seu dipòsit.

## Descripció

La peça ens a pervingut molt derruïda a causa de la humitat de l'ambient on era soterrada.
El grup escultòric representa dues figures masculines nues. Es creu que representa una escena en què un Dionís embriac és assistit pel sàtir Ampel (la videira), tema mitològic derivat de models hel·lenístics, i molt difós.
A Dionís (Bacus), la figura més gran, li falta el cap i el braç dret des d'una mica més avall del muscle. El seu perfil descriu una lleu S, i transmet la sensació d'un indolent abandó, que amb un suau ritme de línies, l'arrap dels pectorals i el petit bony de l'òrgan sexual, omplin la figura de sensualitat.
Descansa el cos sobre la cama esquerra, i presenta la dreta una mica avançada i lleument flexionada, amb el maluc d'accentuada curvatura. Desa quasi sense forces el braç esquerre al muscle esquerre d'Ampel.
Ampel, al mateix temps que alça el cap en actitud vigilant, cenyeix per darrere amb el braç dret Dionís, recolzant la mà oberta en la seua esquena, per mantenir l'equilibri del déu.
Ambdues figures aconsegueixen l'estabilitat recolzant-se en un gros tronc recolzat a la cama esquerra del déu, sobre el qual el sàtir s'asseu amb posa descarada.

### Interpretacions

Garcia Bellido defensa que es tracta d'una interpretació d'un model de bronze, per la presència del tronc que obliga a forçar la posició del sàtir, i inspirat en un relleu o pintura.
Seguint aquestes hipòtesis, Balil sosté que no som davant una obra pertanyent l'art culte sinó davant un exemplar d'algun taller de la província d'Hispânia i que arribà a la Gal·lècia com a peça importada per un intercanvi comercial.

## Referències

* ↑ Que recorda l'actitud de l'Apol·lo Liceu de Praxíteles.

## Bibliografia

* Ficha da peça em "Pezas do Mes" do Museo Arqueolóxico Provincial de Ourense Arxivat 2012-06-09 a Wayback Machine. (gallec)
# Estàtua eqüestre de Cosme I de Mèdici

L'estàtua eqüestre de Cosme I de Mèdici és una obra de Giambologna situada a la Piazza della Signoria a Florència.
Ferran I de Mèdici l'encarregà per honorar el seu pare, primer Gran Duc de Toscana, que havia mort feia quinze anys.
L'encarregà al 1587 a l'escultor més important de Florència en aquell moment, Giambologna. El disseny amb el pas d'avanç del cavall en una estàtua de bronze eqüestre en feu la primera escultura eqüestre més important de Florència.
Giambologna necessità una fossa especial per a una obra de tan gran dimensió. Tenia de model més proper l'obra de Donatello a Pàdua i a Venècia, tot i que per al cap del cavall es fixà en l'escultura del cavall etrusc de les col·leccions dels Mèdici i que ara es troba al Museu Arqueològic Nacional de Florència.
El 1591 el cavall estava llest. El 1594 l'obra fou acabada totalment, amb la figura del Gran Duc i el pedestal de marbre, on es col·locaren tres baixos relleus que representen els episodis més destacats de la seua vida: L'elecció de duc (el 1537), La conquesta de Siena (1555) i L'atorgament del títol de Gran Duc (1569), cadascú amb una cartel·la explicativa en llatí. També al pedestal hi ha el símbol del capricorn de l'escut de Cosme, un símbol de grandesa, com l'estel en la constel·lació que s'associada a Amaltea i la cabra. A la banda est, una altra inscripció en llatí esculpida en bronze celebra les gestes del Gran Duc.
L'estàtua tingué molt d'èxit, i Giambologna rebé molts encàrrecs semblants per a altres monuments eqüestres: a París el monument a Enric IV de França, encarregat per la seua vídua Maria de Médici (destruït durant la Revolució francesa), a Madrid, el de Felip III de Castella (encara a la plaça Major), i a Florència per al mateix Ferran I de Mèdici. Aquesta última obra, sense acabar en morir l'escultor, fou acabada pel seu deixeble Pietro Tacca.

## Galeria d'imatges

* Perfil de l'estàtua
* Relleu del pedestal
* Inscripció al pedestal
* Detall del cap del cavall
# Estéron

L'Estéron és un riu de França que desemboca al riu Var. Neix a 1.130 msnm, al sud dels Alps d'Alta Provença, a la comuna de Solielhas, prop de la Montagne de Teillon, al límit amb els Alps Marítims, departament on discorre la major part del seu curs. Desemboca al Var davant de Saint-Martin-de-Var. La seva longitud és de 66,7 km. La seva conca té una extensió de 451 km².
A falta de grans poblacions, les principals del seu curs són Saint-Auban i Roquesteron. Fins al 1860, l'Estéron va formar part de la frontera entre França i el Comtat de Niça. Així Roquesteron i el seu municipi veí de Roquestéron-Grasse estaven situats als costats oposats de la frontera. La vall de l'Estéron ha sofert diversos terratrèmols, com el terratrèmol de 1887.

## Referències

* ↑ http://www.azurseisme.com/Esteron1887.htm Arxivat 2006-12-10 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* L'Estéron per a la pesca esportiva Arxivat 2010-07-26 a Wayback Machine.
* Informació sobre el riu a la pàgina de la Communauté de Communes de la Vallée de l'Estéron Arxivat 2006-11-24 a Wayback Machine.
# Etilendiamina

L'etilendiamina és el compost orgànic amb la fórmula C₂H₄(NH₂)₂. Es tracta d'un líquid incolor amb una olor similar a l'amoníac, i és una amina molt bàsica. És un bloc constructiu àmpliament utilitzat en síntesi química, amb aproximadament 500.000 tones produïdes el 1998. L'etilendiamina reacciona fàcilment amb la humitat a l'aire humit per produir una boira corrosiva, tòxica i irritant, a la qual fins i tot exposicions curtes poden causar greus danys a la salut. És el primer membre de les anomenades polietilè amines.

## Referències

* ↑ Nomenclature of Organic Chemistry: IUPAC Recommendations and Preferred Names 2013 (en anglès). Cambridge: Royal Society of Chemistry, 2013. DOI 10.1039/9781849733069. ISBN 978-0-85404-182-4.
* ↑ «Immediately Dangerous to Life or Health Concentrations (IDLH): Ethylenediamine» (en anglès americà). NIOSH Publications and Products. CDC, 02-11-2018. [Consulta: 26 juny 2022].
* ↑ Rollinson, Carl L.; Bailae, John C.; Foster, Laurence S.; Gever, Gabriel. Tris(ethylenediamine)chromium(III) Salts. Hoboken, NJ, USA: John Wiley & Sons, Inc., 2007-01-05, p. 196–200. DOI 10.1002/9780470132333.ch60. ISBN 978-0-470-13233-3.
# Ozonòlisi

L'ozonòlisi és la reacció de ruptura d'un alquè o alquí amb ozó per formar compostos orgànics on l'enllaç múltiple carboni-carboni ha estat substituït per un enllaç doble a l'oxigen. Els productes obtinguts varien segons la naturalesa de l'enllaç (doble o triple) i segons les condicions de reacció

## Mecanisme

Una molècula d'ozó que es lliga als carbonis d'un doble enllaç carboni-carboni per a donar lloc a un monoozonur o ozonur primari. Aquest ozonur, molt inestable, s'escindeix en dues molècules que reaccionen entre si per donar lloc a un ozonur secundari.
# Exèrcit croat

L'Exèrcit croat (croat: Hrvatska kopnena vojska HKoV o HV) és la força terrestre principal de les Forces Armades de Croàcia (FAC). La tasca principal és evitar la penetració de l'agressor a la profunditat del territori, preservar objectes estratègics vitals, assegurar la mobilització de la formació de guerra i derrotar l'agressor. És el titular i organitzador de la defensa terrestre de la República de Croàcia. El comandant de l'HKoV és el major general Boris Šerić.

## Estructura

L'Exèrcit de Croàcia es va formar durant la Guerra d'Independència de Croàcia, quan, el 3 de novembre de 1991, la Guàrdia Nacional de Croàcia (croat: Zbor narodne garde ZNG o ZNG HV) va passar a anomenar-se Exèrcit Croat.
Nombroses unitats de l'Exèrcit Croat van sorgir de la Guàrdia Nacional de Croàcia, inclòs:
* 1r Cos de Guàrdies Croats
* 1a Brigada de la Guàrdia
* 2a Brigada de la Guàrdia
* 3a Brigada de la Guàrdia
* 4a Brigada de la Guàrdia
* 7a Brigada de la Guàrdia
* 104a Brigada de Croàcia
* 204a Brigada Vukovar
Els regiments de base local es van anomenar Regiments de la Guàrdia Interior (croat: Domobranska pukovnija). Van ser creats el 24 de desembre de 1991, durant la guerra, i van deixar d'existir en una reorganització de 2003.
L'exèrcit croat és una força de voluntaris que disposa de 7.073 personal en servei actiu i 151 funcionaris i empleats a partir del 2020. L'Exèrcit també pot convocar 6.000 efectius de reserva que serveixen fins a 30 dies cada any.

## Rol i desplegament

El paper i el propòsit fonamental de l'exèrcit croat és protegir els interessos nacionals vitals de la República de Croàcia i defensar la sobirania i la integritat territorial de l'estat.
* Defensar-se de possibles agressions a nivells operatius estratègics i defensar-se de qualsevol assalt terrestre, aeri o amfibi, en col·laboració amb les altres branques de les FAC.
* Ajuda als aliats i països amics en moments de necessitat.
* Desenvolupar la capacitat per dur a terme tasques no tradicionals, com ara suport humanitari durant inundacions, incendis i altres desastres naturals.

## Referències

* ↑ «Braniteljski portal - ...Ne pitaj što domovina može učiniti za tebe, nego što ti možeš učiniti za Domovinu...». Arxivat de l'original el 2012-02-29. [Consulta: 28 maig 2024].
* ↑ «Jane's by IHS Markit».
# Acantopsis

Acantopsis és un gènere de peixos actinopterigis de la família dels cobítids.

## Taxonomia

* Acantopsis arenae (Lin, 1934)
* Acantopsis choirorhynchos (Bleeker, 1854)
* Acantopsis dialuzona (Van Hasselt, 1823)
* Acantopsis multistigmatus (Vishwanath & Laisram, 2005)
* Acantopsis octoactinotos (Siebert, 1991)
* Acantopsis thiemmedhi (Sontirat, 1999)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Lin, S.-Y. 1934. Three new fresh-water fishes of Kwangtung Province. Lingnan Sci. J. Canton v. 13 (núm. 2): 225-230.
* ↑ Bleeker, P. 1854. Overzigt der ichthyologische fauna van Sumatra, met beschrijving van eenige nieuwe soorten. Natuurkd. Tijdschr. Neder. Indië v. 7: 49-108.
* ↑ van Hasselt, J. C. 1823. Uittreksel uit een' brief van Dr. J. C. van Hasselt, aan den Heer C. J. Temminck. Algem. Konst Letter-bode II Deel (núm. 35): 130-133.
* ↑ Vishwanath, W. & J. Laisram. 2005. A new fish of the genus Acantopsis van Hasselt (Cypriniformes: Cobitidae) from Manipur, India. J. Bombay Nat. Hist. Soc. v. 101 (núm. 3): 433-436.
* ↑ Siebert, D. J. 1991. Acantopsis octoactinotos, a new species of horse-faced loach (Cypriniformes: Cobitidae) from Sabah, Malaysia. Copeia 1991 (núm. 4): 910-915.
* ↑ Sontirat, S. 1999. Description of a new species of Acantopsis (Cypriniformes: Cobitidae) from Thailand. A Proc. 5th Indo-Pac. Fish Conf., Noumea, 1997: 65-68.
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Practical Fishkeeping (anglès)