OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa Granell (carrer de Balmes)

La Casa Granell és un edifici modernista situat al carrer de Balmes, 65 de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local.

## Història

Va ser projectat el 1906 per l'arquitecte Jeroni Ferran Granell i Manresa per a ell mateix.

## Descripció

Consta de planta baixa, principal i quatre pisos més. L'element que crida immediatament l'atenció és la gran tribuna central de fusta i vidre emplomat, el cos de la qual engloba els pisos principal, primer i segon. Està sustentada sobre dues mènsules amb motllures ondulades que flanquegen la porta d'entrada; a ambdós laterals de la mateixa hi ha dues obertures destinades a comerços. La façana, de composició simètrica, compta totalment amb esgrafiats florals de color blanc sobre arrebossat de color crema. Cada balcó té baranes de forja amb formes sinuoses que representen fulles, flors i tiges; a més, a les seves lleixes hi ha relleus esculpits, tots ells d'idèntica composició: al centre hi figura un bust femení amb cabells ondulants, el qual és acompanyat a banda i banda per dos relleus d'elements florals entrellaçats i encabits dins d'unes motllures curvilínies. L'edifici està coronat per una cornisa de formes serpentejants.
Als murs del vestíbul hi ha uns arrambadors de ceràmica mixts de temàtica floral en verd, vermell i marró. Hi ha dos tipus de teules diferents: unes quadrades i de menors dimensions en color verd, que integren una flor vermella a l'interior, i unes rectangulars enterament de color marró, amb dues fulles separades entre si per una línia ondulant. L'arrambador està acompanyat, en la part superior, d'uns esgrafiats de flors, motiu que fa conjunt amb els presents als marcs de les portes, en els mateixos tons vermellosos i verdosos.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Granell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 «Casa Granell». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ AMCB, Q127 Eixample 7752/1900.

## Vegeu també

* Casa Granell (carrer de Girona)
* Casa Granell (Gran Via)

## Enllaços externs

* «Casa Granell». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Monuments de l'Eixample de Barcelona :
# The Wild Robot

The Wild Robot és una pel·lícula d'aventures de ciència-ficció animada estatunidenca escrita i dirigida per Chris Sanders, basada en la novel·la homònima de Peter Brown del 2016. Es va estrenar el 2024 i va ser produïda per DreamWorks Animation i distribuïda per Universal Pictures. Compta amb les veus originals en anglès de Lupita Nyong'o, Pedro Pascal, Kit Connor, Bill Nighy, Stephanie Hsu, Mark Hamill, Catherine O'Hara, Matt Berry i Ving Rhames. S'ha subtitulat al català.
Sanders va conèixer per primera vegada el llibre original a través de la seva filla i se li va oferir l'oportunitat de dirigir una adaptació cinematogràfica a DreamWorks. Les imatges de la pel·lícula utilitzen una estètica d'aquarel·la, inspirada en les pel·lícules d'animació clàssiques de Disney i les obres de Hayao Miyazaki. Va ser l'última pel·lícula que es va animar completament a DreamWorks, ja que l'estudi va començar a dependre en gran part de proveïdors externs per a futures pel·lícules. Kris Bowers va compondre la base sonora, i ho va fer per primer cop per a una pel·lícula totalment animada.
The Wild Robot es va estrenar al 49è Festival Internacional de Cinema de Toronto el 8 de setembre de 2024, i als cinemes dels Estats Units el 27 de setembre. La pel·lícula va ser un èxit de crítica i comercial, va recaptar 324,7 milions de dòlars a tot el món amb un pressupost de producció de 78 milions de dòlars i es va convertir en la cinquena pel·lícula d'animació més taquillera del 2024. A la 82a edició dels Globus d'Or, The Wild Robot va ser nominada al millor llargmetratge d'animació, a la millor cançó original, a la millor banda sonora original i a l'assoliment cinematogràfic i de taquilla.
Va ser nominada als premis Oscar de 2024 al millor film d'animació però no va guanyar. El guardó va ser per a Flow.

## Referències

* ↑ «Robot Selvaggio (Blu-ray)». Amazon.
* ↑ «In conversation with Writer/Director of Dreamworks' The Wild Robot, Chris Sanders». IMAX, 23-09-2024. Arxivat de l'original el September 27, 2024. [Consulta: 26 setembre 2024].
* ↑ D'Alessandro, Anthony. «DreamWorks Previews 'The Wild Robot' Unfinished Footage: 'A Monet Painting in a Miyazaki Forest'». Variety, 10-04-2024. Arxivat de l'original el August 16, 2024. [Consulta: 9 juny 2024].
* ↑ «CinemaCon: Universal Reveals Unfinished The Wild Robot Footage from DreamWorks, Sneak Peek at Despicable Me 4». Animation Magazine, 10-04-2024. Arxivat de l'original el August 16, 2024. [Consulta: 9 juny 2024].
* ↑ Music Reporter, Film. «Kris Bowers to Score Chris Sanders' The Wild Robot». Film Music Reporter, 05-03-2024. Arxivat de l'original el March 7, 2024. [Consulta: 5 març 2024].
* ↑ «The Wild Robot». Toronto International Film Festival. Arxivat de l'original el August 15, 2024. [Consulta: 15 agost 2024].
* ↑ Kay, Jeremy. «Toronto film festival world premieres to include 'Nightbitch', Elton John doc, 'The Wild Robot'». Screen Daily, 18-06-2024. Arxivat de l'original el September 4, 2024. [Consulta: 15 agost 2024].
# Base Scott

    Base Scott pot també fer referència a l'Estació Amundsen-Scott.
La Base Scott (en anglès:Scott Base) són unes instal·lacions de recerca científica situades a l'Antàrtida i que operen sota el govern de Nova Zelanda. Reben aquest nom per Robert Falcon Scott. Està situada a l'Illa Ross, Dependència Ross, prop del Mont Erebus. Al principi es dedicava a les ciències de la Terra però ara abasta molts camps. La base Scott originàriament va ser construïda per donar suport al projecte del Regne Unit anomenat Commonwealth Trans-Antarctic Expedition (TAE). El govern de Nova Zelanda també va donar suport al projecte de l'Any Geofísic Internacional de 1957.

## La base actualment

La base està formada per una col·lecció d'edificis verds Chelsea Cucumber que estan connectats per passadissos de tot temps. Aquests edificis poden acollir 86 persones durant l'estiu, amb un "personal esquelet" d'entre 10 i 14 persones que romanen durant l'hivern.

## Clima

El clima d'aquesta base és relativament suau en el context d'aquesta zona antàrtica.
A la base Scott predomina un clima de casquets polars amb precipitació uniformement distribuïda (Köppen EFf ). La base té unes condicions meteorològiques força típiques de la costa de l'Antàrtida, amb temperatures mínimes al voltant de −45 °C (−49 °F) i el màxim d'estiu només ocasionalment per sobre del punt de congelació. Està exposat a tota la força de les tempestes de neu del sud, encara que en general fa menys vent que l'estació de McMurdo. Les velocitats màximes de vent experimentades han estat ratxes de fins a 185 quilòmetres per hora (115 mph) amb velocitats constants en condicions de tempesta de 95–115 quilòmetres per hora (59–71 mph) . La temperatura més alta registrada va ser 6.8 °C (44.2 °F), el més fresc −57 °C (−71 °F) i la temperatura mitjana −19.6 °C (−3.3 °F).

## Galeria d'imatges

* Base Scott
* Cartell de la base situat en la ruta cap l'Estació McMurdo
* Foto aèria de la Base Scott.

## Referències

* ↑ «Scott Base 50years». [Consulta: 22 gener 2020].
* ↑ «Scott Base». [Consulta: 20 gener 2020].
* ↑ «List of Historic Sites and Monuments approved by the ATCM (2012)». Antarctic Treaty Secretariat. [Consulta: 6 gener 2014].
* ↑ «Chelsea Cucumber Color». colors.artyclick.com. ArtyClick. [Consulta: 27 agost 2023].
* ↑ «Frequently asked questions». Scott Base 50years. Antarctica New Zealand. Arxivat de l'original el 9 February 2021. [Consulta: 7 novembre 2021].
* ↑ Mackintosh, Lesley. «How cold is the Antarctic?». NIWA, 2013. [Consulta: 11 juliol 2016].

## Enllaços externs

* Antarctica New Zealand homepage
* Current webcam at Scott Base
# Assaig de duresa Vickers

L'assaig de duresa Vickers, també anomenat assaig universal, és un mètode per mesurar la duresa dels materials. Les seves càrregues van de 5 a 125 quiloponds (de cinc en cinc). El seu penetrador és una piràmide de diamant amb un angle base de 136º.
S'empra per a làmines primes fins a 0,15 mm (0.006 polzades) i no es llegeix directament a la màquina. Per determinar el nombre de duresa (HV) s'aplica la fórmula següent:
$HV=(1,8544*F)/d^{2}$
On F és la força aplicada al penetrador en quilopond, i d és la mitjana aritmètica de les diagonals de l'empremta.
Aquest assaig constitueix una millora a l'assaig de duresa Brinell. Es pressiona el vèrtex contra una proveta, sota càrregues més lleugeres que les utilitzades en l'assaig Brinell. Es mesuren les diagonals de la impressió quadrada i es troba la mitjana per aplicar la fórmula abans esmentada.
Aquest tipus d'assaig és recomanat per dureses superiors a 500 HB (en cas de ser inferior, se sol usar l'assaig de duresa Brinell). Aquest assaig, a més, pot usar-se en superfícies no planes. Serveix per mesurar tota mena de duresa, i gruixos petits. (Encara que si el material és molt tou, s'utilitza el mètode de Brinell)
En aquest cas, l'esquema de mesura és el següent:
Resultat de la mesura, Tipus de duresa i Força aplicada
Exemple:
315 HV 30
On les unitats són:
kp/mm $^{2}$ kp

## Referències

* ↑ R.L. Smith & G.E. Sandland, "An Accurate Method of Determining the Hardness of Metals, with Particular Reference to Those of a High Degree of Hardness," Proceedings of the Institution of Mechanical Engineers, Vol. I, 1922, p 623–641.
* ↑ «Vickers hardness | Rock, Mineral, Testing | Britannica» (en anglès). [Consulta: 2 març 2025].
* ↑ The Vickers Hardness Testing Machine. UKcalibrations.co.uk. Retrieved on 2016-06-03.
* ↑ «Vickers Hardness Testing - an overview | ScienceDirect Topics» (en anglès). [Consulta: 2 març 2025].
* ↑ «Vickers Hardness Testing» (en anglès americà). [Consulta: 2 març 2025].

## Vegeu també

* Duresa
* Duròmetre
* Duresa Brinell
* Duresa Rockwell
# Zigènids

Els zigènids (Zygaenidae) són una família de lepidòpters ditrisis de la superfamília del zigenoïdeus (Zygaenoïdea). Inclou unes 1.000 espècies en tot el món.

## Característiques

Inclou espècies de colors vius, sovint amb reflexos metàl·lics. Són d'activitat diürna. Les erugues són rabassudes i estan recobertes d'una pilositat curta i poc espessa. La coloració vistosa és un avís, ja que que acumulen àcid cianhídric durant l'etapa larval gràcies a l'alimentació i que l'utilitzen com a defensa.

## Taxonomia

La família Zygaenidae inclou sis subfamílies:
* Subfamília Callizygaeninae
* Subfamília Chalcosiinae Walker, 1865
* Subfamília Inouelinae Efetov & Tarmann, 2017
* Subfamília Phaudinae Kirby, 1892
* Subfamília Procridinae Boisduval, [1829]
* Subfamília Zygaeninae Latreille, 1809

## Vegeu també

* Erugueta de l'ametller (Aglaope infausta)
* Eterusia repleta

## Referències

* ↑ van Nieukerken et al. «Order Lepidoptera Linnaeus, 1758. In: Zhang, Z.-Q. (Ed.) Animal biodiversity: An outline of higher-level classification and survey of taxonomic richness». Zootaxa, 2011, pàg. 212–221.
* ↑ «Funet - Zygaenidae». [Consulta: 2 març 2025].
* Papallones dels Països Catalans - Zygaenids i cossids

## Enllaços externs

* Llista - Zygaenidae (Museum Witt München).
* Moths and Butterflies of Europe and North Africa - Zygaenidae
# Staphylinochrous

Staphylinochrous és a gènere de lepidòpters zigenoïdeus de la família dels himantoptèrids (Himantopteridae), subfamília Anomoeotinae.

## Taxonomia

* Staphylinochrous albabasis Bethune-Baker, 1911
* Staphylinochrous angustifascia Hering, 1937
* Staphylinochrous approximata Hering, 1937
* Staphylinochrous defasciata Hering, 1937
* Staphylinochrous elongata Hering, 1937
* Staphylinochrous euryperialis Hampson, 1910
* Staphylinochrous euryphaea Hampson, 1920
* Staphylinochrous flavida Hampson, 1920
* Staphylinochrous fulva Hampson, 1910
* Staphylinochrous heringi Alberti, 1954
* Staphylinochrous holotherma Hampson, 1920
* Staphylinochrous longipennis Hering, 1937
* Staphylinochrous meinickei Hering, 1928
* Staphylinochrous melanoleuca Hampson, 1910
* Staphylinochrous pygmaea Bethune-Baker, 1911
* Staphylinochrous ruficilia Hampson, 1920
* Staphylinochrous sagittata Hering, 1937
* Staphylinochrous sordida Hering, 1937
* Staphylinochrous ugandensis Hering, 1937
* Staphylinochrous whytei Butler, 1894

## Referències

* ↑ «Funet - Staphylinochrous». [Consulta: 2 març 2025].
# Ramon Batlles i Fontanet

Ramon Batlles i Fontanet (Barcelona, 1901 - 12 de juny de 1983) de 1983) fou un fotògraf català.

## Biografia

Va treballar col·laborant amb la revista D'Ací i d'Allà. Un cop finalitzada la guerra civil espanyola, va obrir una galeria a Barcelona amb l'ajuda de Josep Compte i Argimon. És conegut a nivell internacional per la seva tècnica anomenada die transfer, que va aplicar sovint als seus retrats i treballs publicitaris.

## Obres

Al Museu Nacional d'Art de Catalunya es poden veure tres obres seves:
* Fotografia publicitària per a Myrurgia (c. 1930).
* Fotografia publicitària per a Myrurgia. Colònia Embrujo de Sevilla (c. 1930).
* Fotografia publicitària per a Myrurgia. Productes Goyesca (1933-1936).

## Referències

* ↑ «Ramón Batlles Fontanet». La Vanguardia, 21-06-1983, pàg. 24.
* ↑ «Ramon Batlles i Fontanet». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Fotografia publicitària per a Myrurgia». MNAC.
* ↑ «Fotografia publicitària per a Myrurgia. Colònia «Embrujo de Sevilla»». MNAC.
* ↑ «Fotografia publicitària per a Myrurgia. Productes «Goyesca»». MNAC.
# Puig de la Tiula

El Puig de la Tiula és una muntanya de 416 metres que es troba entre els municipis del Montmell i de Sant Jaume dels Domenys, a la comarca del Baix Penedès.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Carrer de París (Barcelona)

El carrer de París és una via urbana de l'Esquerra de l'Eixample de Barcelona. Està situat entre el carrer de Londres i el de Còrsega i comença com a continuació del carrer de Berlín a la cruïlla amb l'avinguda de Josep Tarradellas i el carrer d'Entença. Segueix en direcció nord-est i passa pel costat del recinte de l'Escola Industrial. Acaba en arribar al carrer de Balmes.

## Història

Anteriorment es deia carrer de la Indústria, igual que el tram corresponent situat a la Dreta de l'Eixample, així com de Miguel Hidalgo i Costella, considerat el Pare de la Pàtria de Mèxic.
D'aquesta època és el famós camp del carrer Indústria, situat a la cruïlla amb el carrer del Comte d'Urgell. Com que el nucli històric de la Vila de Gràcia tallava la continuïtat del carrer en dos trossos, l'any 1922 es va decidir reservar aquest nom al sector dret i batejar amb el nom de la capital francesa el tros de l'Esquerra de l'Eixample i Sants, que es perllongava fins al carrer de Sants. Després de la Guerra Civil Espanyola, l'ajuntament franquista va tornar a dividir el carrer; aquesta vegada en va separar el tram eixamplenc que va conservar el nom, del tram situat a Sants que va batejar com a carrer de Berlín fins a la plaça del Centre i avinguda de Madrid fins al carrer de Sants. L'objectiu era introduir al nomenclàtor barceloní carrers que homenatgessin les capitals de les principals potències feixistes del moment.

## Residents il·lustres

* Domenec Pastor Petit (1927-2014) Historiador, especialitzat en espionatge.

## Referències

* ↑ «París de, carrer». Nomenclàtor de carrers. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ Portavella, Jesús. Els carrers de Barcelona: les Corts. Ajuntament de Barcelona, 2000. ISBN 8476098006.
* ↑ Corominas i Julián, Jordi «Indústria era París i Berlín». Catalunya Plural, 20-08-2020.

## Vegeu també

* Hodonímia de Barcelona
# Presó de Villena

El Centre Penitenciari Alacant II, més conegut com a presó de Villena, és un centre penitenciari de la Secretaria General d'Institucions Penitenciàries d'Espanya situat en al terme municipal de Villena, Alacant.
Situada al quilòmetre 66 de la N-330, al costat de l'autovia d'Alacant, en el límit entre les províncies d'Alacant i Albacete, la presó va ser inaugurada el 2002 pel llavors ministre de l'Interior Mariano Rajoy, amb una capacitat inicial per a 879 reclusos, ampliada posteriorment a 1.400. Compta amb dotze mòduls residencials i tres complementaris amb un total de 845 cel·les.
Entre els reus coneguts hi ha Múgica Picabea, Peio Celarain, Jamal Zougam o José Bretón. És considerada una de les presons més segures d'Espanya, de les característiques d'altres com Soto del Real o Alcalá Meco.

## Referències

* 1 2 3 «Así es la cárcel de Villena, el nuevo «hogar» de José Bretón».
* 1 2 «Centro Penitenciario Alicante II». Arxivat de l'original el 11 de febrer de 2018. [Consulta: 25 març 2018].
* 1 2 «Las cárceles alicantinas, las más peligrosas y masificadas».
# Bernat II de Besalú

Bernat II de Besalú (? - ~ 1097) fou comte de Besalú i Ripoll (1066-1097). Era fill del comte Guillem I de Besalú i la seva esposa Adelaida. Fou germà del també comte Guillem II de Besalú. Esdevingué comte a la mort del seu germà Guillem el 1066. Inicialment regí el comtat com a tutor del seu nebot, Bernat, però de fet en fou comte titular entre 1066 i 1085, i finalment, associat a ell entre el 1085 i el 1097. Protegí decididament la reforma de Gregori VII i en fou un dels principals introductors a Catalunya. Així mateix acollí el concili de bisbes que el 1077, reunits a Girona, en foren expulsats per l'arquebisbe de Narbona. Es casà amb la seva cosina Ermengarda d'Empúries, filla de Ponç I d'Empúries i de la seva tia Adelaida de Besalú. D'aquesta unió no hi hagué descendència. El comtat llavors passà al seu nebot Bernat III de Besalú.
Desde el 2014 se sap que Bernat II i Bernat III eren una sola i mateixa persona, fill de Guillem I, germà de Guillem II.

## Vegeu també

* Castell de l'Hortal

## Referències

* ↑ Josep Maria Salrach «Els documents de Besalú a l'Arxiu Comtal de Barcelona i els misteris del darrer comte de Besalú (segles XI-XII)». Quaderns de les Assemblees d'Estudis, 2014, pàg. 7-28.
# Monument a Jacint Verdaguer (Granollers)

El monument a Jacint Verdaguer és una font esculturada inaugurada el 1955 dedicada a Jacint Verdaguer. El monument està situada a la plaça homònima de Granollers, plaça abans coneguda com de la Muntanya, situada entre els carrers de Joan Prim i el carrer Corró.
És una font massissa de pedra i totxana de planta quadrada amb un fanal de ferro colat. Té un medalló de bronze amb una placa que posa "A Mn. J. Verdaguer. 1955".

## Referències

* 1 2 Catalans, Institut d'Estudis. «Monuments Commemoratius de Catalunya - Secció històrico-arqueològica - Institut d'Estudis Catalans», 2015. [Consulta: 10 octubre 2020].
# Adoberia de Granollers

L'adoberia de Granollers coneguda com l'adoberia d'en Ginebreda és l'única de les dotze adoberies que havia tingut el municipi que s'han conservat. És al centre històric de la ciutat, sota de l'edifici d'equipament juvenil, el GRA. L'adoberia era davant de l'església de Sant Esteve, i estava adossada a la muralla que rodejava la ciutat, entre les dues bestorres. Aquesta adoberia és un dels pocs exemples d'arqueologia industrial que s'han pogut extreure de Granollers.
L'adoberia d'en Ginebreda podria tenir els seus orígens durant durant el segle xvi, tot i que la seva utilització es contextualitza a finals del segle xvii i segle xix, la darrera etapa de la seva utilització i una època en què s'inicia la centralització de la producció de les adoberies, en zones com ara Vic o Igualada.
L'adoberia es pot visitar i, a part de la seva visualització, es vol transmetre la importància de la ciutat de Granollers, que es va formar al voltant d'una cruïlla de diferents eixos de l'època romana, propera a la Via Augusta, que travessava el corredor prelitoral, es varen construir al seu entorn diverses viles romanes. Més endavant, es van anar formant nuclis urbans, que va permetre la creació d'un mercat. Aquest mercat va donar lloc a una sèrie d'artesanies i serveis que varen ajudar, a partir del segle xv, al desenvolupament econòmic, social i polític del municipi.

## Referències

* ↑ «L'adoberia». Museu de Granollers. Arxivat de l'original el 2012-05-19. [Consulta: 17 febrer 2012].

## Enllaços externs

* Museu de Granollers, L'Adoberia Arxivat 2012-05-19 a Wayback Machine.
* Adoberia, Centre d'Interpretació històrica del Granollers medieval
* Museu de Granollers, L'adoberia d'en Ginebreda. Granollers Arxivat 2012-02-03 a Wayback Machine.
# Espai personal

L'espai personal és un concepte encunyat per Edward Twitchell Hal que designa la zona que envolta a cada individu i que aquest considera com a pròpia, veient amb incomoditat la presència o contacte amb altres persones fora de les relacions íntimes. La mida i importància de l'espai personal varien segons la cultura. L'espai personal se situa en un segon terme, després de l'espai íntim i abans que l'espai social o l'espai públic, en distància respecte al cos.
Segons la proxèmica, hi ha persones que per caràcter poden tenir un espai personal més diluït que d'altres i aquestes darreres viuen com una invasió o una conducta agressiva que algú entri en aquest espai sense permís directe. L'origen evolutiu d'aquesta necessitat de guardar distàncies rau en el fet de protegir-se de perills físics, que alterten quan algú entra en una zona des de la qual pot atacar per sorpresa.
# Escala de temps geològics de la Lluna

L'escala de temps geològics lunars (o més correctament, escala de temps selenològics) divideix la història geològica de la Lluna en sis grans períodes:
* Copernicà (o era copernicana): 1.100 milions d'anys fins al moment present.
* Eratostenià (o era eratosteniana): de 3.200 milions d'anys a 1.100 milions d'anys abans del present.
* Imbrià superior: de 3.800 milions d'anys a 3.200 milions d'anys abans del present.
* Imbrià inferior: de 3.850 milions d'anys a 3.800 milions d'anys abans del present.
* Nectarià (o era nectariana): de 3.920 milions d'anys a 3.850 milions d'anys abans del present.
* Prenectarià (o era prenectariana): de 4.550 milions d'anys a 3.920 milions d'anys abans del present.
Els valors de les dates són aproximats, ja que les divisions entre eres es basen en les dates en què es produïren esdeveniments geològics lunars importants, en moments difícils de determinar amb precisió. La majoria de mostres lunars a partir de les quals s'ha desenvolupat l'escala temporal acceptada actualment són basalts de l'Imbrià. Les mostres anteriors i posteriors a aquest període són més escasses i, en particular, les més antigues s'han vist afectades per impactes meteòrics violents que en dificulten la determinació de l'edat per mitjans radiomètrics. En molts altiplans lunars, els planetologistes no poden, actualment, distingir entre materials del Nectarià i del Prenectarià, i s'anomenen genèricament materials preimbrians.
# Esomeprazole

L'esomeprazole és un enantiòmer de l'omeprazole que s'utilitza com a fàrmac inhibidor de la bomba de protons i que pot ser usat com a droga d'abús. Redueix la secreció d'àcid gàstric perquè inhibeix l'ATPasa de la membrana cel·lular de les cèl·lules parietals de l'estómac.

## Referències

* ↑ «Esomeprazole Magnesium Monograph for Professionals». Drugs.com. American Society of Health-System Pharmacists. [Consulta: 3 març 2019].
* ↑ «[99 Comparative effectiveness of proton pump inhibitors | Therapeutics Initiative]», 28-06-2016. [Consulta: 14 juliol 2016].
* ↑ «Esomeprazole Magnesium Monograph for Professionals». Drugs.com. American Society of Health-System Pharmacists. [Consulta: 3 març 2019].