OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Osmoteràpia

L'osmoteràpia és un tractament mèdic que fa servir una injecció intravenosa o l'administració oral d'un agent per induir la deshidratació. L'objectiu de la deshidratació és reduir la quantitat de fluids acumulats al cervell. La primera descripció en la bibliografia mèdica és de l'any 1919.

## Etimologia

Prové de la combinació de les paraules d'origen grec, osmosi i teràpia.

## Tractament

L'osmoteràpia es pot fer servir per al tractament de l'hemorràgia cerebral i l'edema cerebral. Això pot incloure l'ús de manitol per mantenir l'homeòstasi del cervell.

## Referències

* ↑ Medical dictionary
* ↑ Wolf AL, Levi L, Marmarou A, Ward JD, Muizelaar PJ, Choi S, et al: Effect of THAM upon outcome in severe head injury: a randomized prospective clinical trial. J Neurosurg 78:54–59, 1993
* ↑ Medical Management of Cerebral Edema: Osmotherapy Use
# Ossobuco

L'ossobuco (ínsubre: oss bus en ortografia clàssica o escrit com òs büüs) que en italià significa os buit és un tall de carn bovina amb el qual es fa un plat típic de la gastronomia milanesa.

## Preparació

Hi ha diverses maneres de preparar aquest plat. Es pot servir com a segon plat o com a plat únic acompanyat del risotto al zafferano (safrà). La part destinada a ser cuinada prové de la tíbia o el fèmur de la vedella i mostra el moll de l'os i fa de 4 a 5 cm de gruix. El tall més apreciat per a la recepta és la part entre genoll i cuixa de les potes posteriors del vedell. Part integrant de la recepta milanesa és la gremolada, feta d'all i julivert.

## Referències

* ↑ «Ossobuco». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
* ↑ Ossobuco, al diccionari Trecani
. ISBN 886885107-5.  . ISBN 885860966-2.

## Enllaços externs

* Receptes
# Bușteni

Bușteni (pronunciat en romanès: [buʃˈtenʲ]) és una petita ciutat de muntanya al nord del comtat de Prahova, Muntènia (Romania). Es troba a la vall de Prahova, al fons de les muntanyes Bucegi, que tenen una altitud màxima de 2505 m. El seu nom significa literalment troncs d'arbres en romanès. Un poble, Poiana Țapului, forma part administrativament de la ciutat, antiga comuna separada abans del 1950. Segons el cens del 2011, té 8.894 habitants.
L'altitud mitjana de Bușteni és de 900 m. És una de les estacions de muntanya més populars de Romania amb activitat turística durant tot l'any, gràcies a l'esquí i l'alpinisme.
La ciutat i les muntanyes dels voltants van ser lloc d'enfrontaments militars el 1916, durant la Primera Guerra Mundial. Un gran monument commemoratiu (uns 25 m), la Creu dels Herois (Crucea Eroilor) es troba a prop del pic Caraiman, a prop de 2,260 m (7.410 peus). El monument està il·luminat a la nit i és visible des de pràcticament qualsevol lloc de Bușteni. Les principals indústries locals són la indústria de la fusta i el turisme.

## Fills il·lustres

* Ana Maria Brânză: esgrimista
* Alina Dumitru: judoka
* Simona Halep: jugadora de tennis
* Adrian Mutu: futbolista

## Relacions Internacionals

Bușteni està agermanat amb:
* Moissy-Cramayel, França, des del 1993
* Djerba-Midoun, Tunísia, des del 2000

## Galeria d'imatges

* Muntanya Bușteni i Bucegi
* Ajuntament
* Casa romanès-francesa
* Creu dels Herois Nacionals al mont Caraiman
* Castell Cantacuzino
* Creu dels Herois i Bușteni

## Referències

* ↑ Daniel Remeș «Ana Maria Brânză și Simona Halep, cetățeni de onoare ai Bușteniului» (en romanès). , 09-12-2013.
* ↑ «Alina Dumitru și Mutu, cetățeni de onoare ai Bușteniului» (en romanès). , 29-06-2011.

## Enllaços externs

* Quadres i paisatges de les muntanyes dels Carpats
* Alpinet, lloc web sobre les muntanyes dels Carpats
* Mapa sensible a Bușteni, pistes d'esquí de Kalinderu – hotels, allotjaments, pensions – enllaços
* Oficina de Turisme de Bușteni
# Urlați

Urlați (pronunciat en romanès: [urˈlat͡sʲ]) és una ciutat del comtat de Prahova, Muntènia (Romania). El 2011 tenia 10.064 habitants.
La ciutat administra setze pobles: Arioneștii Noi, Arioneștii Vechi, Cherba, Jercălăi, Mărunțiș, Orzoaia de Jos, Orzoaia de Sus, Schiau, Ulmi, Valea Bobului, Valea Crângului, Valea Mieilor, Valea Nucetului, Valea Pietrei, Valea Seman i Valea Urloii.
La ciutat es troba a la part sud-central del comtat. Limita amb les següents comunes: Ceptura al nord-est, Tomșani al sud-est, Albești Paleologu al sud, Valea Călugărească al sud-oest, Plopu a l'oest i Iordăcheanu al nord.
El riu Cricovul Sărat travessa Urlați.

## Fills il·lustres

* Octavian Grigore
* Constantin Vișoianu

## Clima

Urlați té un clima subtropical humit (Cfa a la classificació climàtica de Köppen).

## Referències

* ↑ Rezultatele finale ale Recensământului din 2011: «Tab8. Populația stabilă după etnie – județe, municipii, orașe, comune», 01-07-2013. Arxivat de l'original el 2016-01-18.
# Otava

L'Otava és un riu del sud-oest de Bohèmia, a la República Txeca. Té una llargada de 112 km i és un afluent per l'esquerra del riu Vltava. Passa per diverses ciutats, entre les quals Sušice, Strakonice i Písek. El seu nom és d'origen cèltic. És un riu popular per a la pràctica d'esports aquàtics. El dialecte local (Prácheňsko) l'anomena també "Wotāva".

## Referències

* Information at the Water Management Research Institute
# Otomí Ixtenco

L'otomí Ixtenco, també conegut com a otomí de Tlaxcala, és una llengua ameríndia varietat de l'otomí parlada a la vila de San Juan Bautista Ixtenco a l'estat de Tlaxcala, Mèxic. Ha estat classificada com a otomí oriental per Lastra (2006). Lastra considera l'otomí Ixtenco un dialecte força conservador.
A Tlaxcala l'otomí també havia estat parlat a la propera Huamantla, situada al nord (Carrasco 1950). A l'est, havia estat parlat a Nopaluca, San Salvador el Seco, i Cuapiaxtla. Algunes famílies d'Ixtenco han emigrat a Máximo Serdán en Rafael Lara Grajales, Puebla (Lastra 1998).

## Referències

* ↑ Ethnologue

## Bibliografia

* Lastra, Yolanda. 1998. Ixtenco Otomi. Múnic: LINCOM EUROPA.
* (castellà) Lastra, Yolanda. Los Otomies – Su lengua y su historia. Universidad Nacional Autonoma de México, Instituto de investigaciones Antropológicas, 2006. ISBN 978-970-323388-0.
# Aslan Usoian

Aslan Usoian (georgià : ასლან უსოიანი ; rus : Аслан Рашидович Усоян), també conegut com l'avi Hassan (Dede Hasan, "Дед Хасан"), va ser un Vor v zakone georgià que liderà una destacada facció del crim organitzat rus. Nascut a Tbilisi el 1937, era d'ètnia iazidí d'origen kurd. El 1995, després de la detenció de Viatxeslav Ivankov "Yaponchik" als Estats Units, va passar a administrar el fons comú que les màfies russes utilitzen per auxiliar el seus membres (l'anomenat obsxak). També hauria sigut designat, el 1995, com el responsable de controlar els "negocis" que es farien a Sotxi al voltant de l'organització i celebració dels Jocs Olímpics d'Hivern de 2014. El 1998, va ser precisament a Sotxi on va sobreviure a un primer intent d'assassinat. L'empresonament del seu gendre Zakhar Kalaixov, va fer escalar l'enemistat que Usoian mantenia des de feia anys amb Tariel Oniani, arràn per la gestió de l'herència econòmica de les activitats del crim organitzat rus a Espanya, desarticulat per l'Operació Vespa, i que havien liderat el mateix Kalaixov i Oniani. Es considera que aquest conflicte va desestabilitzar l'equilibri entre les diferents organitzacions de la màfia russa i desenvocaria en el mateix assassinat d'Aslan Usoian el 2013, pel tret d'un franctirador a Moscou. Va ser enterrat al cementiri moscovita de Khovanskoye, després que les autoritats georgianes deneguessin que l'avió que portava les seves despulles pogués aterrar a l'aeroport de Tbilisi per ser-hi enterrades a la tomba familiar.

## Referències

* 1 2 «Усоян Аслан Рашидович» (en rus). Kommersant, 16-01-2013. [Consulta: 13 abril 2020].
* ↑ Soudavar, Abolala. Mithraic Societies: From Brotherhood to Religion's Adversary (en anglès). Lulu, 2014, p. 314. ISBN 9781312106062 [Consulta: 13 abril 2020].
* 1 2 López-Muñoz, Julián. La mafia rusa.Genésis, desarrollo y asentamiento en España. Editorial Midac, 2017, p. 66 [Consulta: 11 abril 2020].
* ↑ «Russia's 'top gangster' Grandpa Khasan shot dead» (en anglès). BBC, 16-01-2013 [Consulta: 13 abril 2020].
* ↑ Roth, Andrew «Russian Gangster Laid to Rest Without Usual Pomp» (en anglès). The New York Times, 20-01-2013 [Consulta: 13 abril 2020].
# Associació Alemanya de Futbol

El futbol alemany és dirigit per l'Associació Alemanya de Futbol (alemany: Deutscher Fußball-Bund o DFB)). És membre de la FIFA i la UEFA.

## Història

La DFB va ser fundada el 1900 a Leipzig amb representació de 86 clubs. Actualment compta amb uns 26.000 clubs afiliats i al voltant de 2 milions de llicències. Té la seu central a Frankfurt del Main. Entre 1950 i 1990 existí també la Deutscher Fußball-Verband a la República Democràtica Alemanya. Els alemanys no eren presents en Paris quan la FIFA fou fundada amb set nacions en maig de 1904, però quan els estatuts de la FIFA van entrar en vigor l'1 de setembre, Alemanya també se sumà per telegrama com la vuitena nació. L'equip nacional alemany va jugar el seu primer partit el 1908.

## Presidents

* Ferdinand Hueppe (1900-1904)
* Friedrich Wilhelm Nohe (1904-1905)
* Gottfried Hinze (1905-1925)
* Felix Linnemann (1925-1945)
* Peco Bauwens (1949-1962)
* Hermann Gösmann (1962-1975)
* Hermann Neuberger (1975-1992)
* Egidius Braun (1992-2001)
* Gerhard Mayer-Vorfelder (2001-2006), juntament amb Theo Zwanziger des del 2004
* Theo Zwanziger (2006-2012)
* Wolfgang Niersbach (2012-2015)
* Reinhard Grindel (2016-2019)
* Fritz Keller (2019-2021)
* Bernd Neuendorf (2021-)

## Vegeu també

* Futbol a Alemanya
* Selecció de futbol d'Alemanya

## Enllaços externs

* Web de la Federació Alemanya de Futbol
# Astor de Sulawesi

L'astor de Sulawesi (Lophospiza griseiceps; syn:Accipiter griseiceps) és una espècie d'ocell de la família dels accipítrids (Accipitridae). Habita selva i manglars de Sulawesi i algunes illes properes. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Taxonomia

Tradicionalment l'astor de Sulawesi estava classificat dins el gènere Accipiter. Tanmateix, estudis filogenètics moleculars van trobar que aquest gènere era polifilètic i es va proposar reordenar les seves espècies en 5 gèneres monofilètics. En base a aquests estudis, el Congrés Ornitològic Internacional, en la seva llista mundial d'ocells (versió 14.2, 2024) transferí aquesta espècie al gènere Lophospiza, que fou recuperat per a tal fí.
Segons el Handook of the Birds of the World i la quarta versió de la BirdLife International Checklist of the birds of the world (Desembre 2019), aquest tàxon apareix classificat dins del gènere Accipiter.

## Referències

* ↑ «Astor de Sulawesi». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 desembre 2022 (català)
* ↑ «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors» (en anglès). IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022.
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 277. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Sulawesi Goshawk. Accipiter griseiceps» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 7 novembre 2022].
* ↑ «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors» (en anglès). IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022.
* ↑ Mindell, D; Fuchs, J; Johnson, J. Phylogeny, taxonomy, and geographic diversity of diurnal raptors: Falconiformes, Accipitriformes, and Cathartiformes (en anglès). Birds of Prey: Biology and conservation in the XXI century. Cham, Suïssa: Sarasola, J.H.; Grange, J.M.; Negro, J.J. (eds.), 2018, p. 3–32. ISBN 978-3-319-73744-7.
* ↑ Catanach, Therese A; Halley, Matthew R; Pirro, Stacy «Enigmas no longer: using ultraconserved elements to place several unusual hawk taxa and address the non-monophyly of the genus Accipiter (Accipitriformes: Accipitridae)» (en anglès). Biological Journal of the Linnean Society, 22-03-2024. DOI: 10.1093/biolinnean/blae028. ISSN: 0024-4066.
* ↑ Gill, Frank; Donsker, David. «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors – IOC World Bird List» (en anglès). IOC World Bird List v14.2. [Consulta: 25 octubre 2024].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 277. ISBN 978-84-16728-37-4.
# Astor taixiró

L'astor taixiró (Aerospiza tachiro; syn: Accipiter tachiro) és una espècie d'ocell de la família dels accipítrids (Accipitridae). Habita zones de selva i bosc d'Àfrica oriental i Meridional, des d'Eritrea, Etiòpia, Kenya i Angola, cap al sud fins a Namíbia i Sud-àfrica. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Taxonomia

Tradicionalment l'astor taixiró estava classificat dins el gènere Accipiter. Tanmateix, estudis filogenètics moleculars van trobar que aquest gènere era polifilètic i es va proposar reordenar les seves espècies en 5 gèneres monofilètics. En base a aquests estudis, el Congrés Ornitològic Internacional, en la seva llista mundial d'ocells (versió 14.2, 2024) transferí aquesta espècie al gènere Aerospiza, que fou recuperat per a tal fí.
Segons el Handook of the Birds of the World i la quarta versió de la BirdLife International Checklist of the birds of the world (Desembre 2019), aquest tàxon apareix classificat dins del gènere Accipiter.
Anteriorment es considerà que també pertanyien a aquesta espècie les diferents subespècies d'Accipiter toussenelii.

## Referències

* ↑ «Astor taixiró». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 desembre 2022 (català)
* 1 2 «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors» (en anglès). IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022.
* 1 2 del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 277. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «African Goshawk. Accipiter tachiro» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 7 novembre 2022].
* ↑ Mindell, D; Fuchs, J; Johnson, J. Phylogeny, taxonomy, and geographic diversity of diurnal raptors: Falconiformes, Accipitriformes, and Cathartiformes (en anglès). Birds of Prey: Biology and conservation in the XXI century. Cham, Suïssa: Sarasola, J.H.; Grange, J.M.; Negro, J.J. (eds.), 2018, p. 3–32. ISBN 978-3-319-73744-7.
* ↑ Catanach, Therese A; Halley, Matthew R; Pirro, Stacy «Enigmas no longer: using ultraconserved elements to place several unusual hawk taxa and address the non-monophyly of the genus Accipiter (Accipitriformes: Accipitridae)» (en anglès). Biological Journal of the Linnean Society, 22-03-2024. DOI: 10.1093/biolinnean/blae028. ISSN: 0024-4066.
* ↑ Gill, Frank; Donsker, David. «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors – IOC World Bird List» (en anglès). IOC World Bird List v14.2. [Consulta: 25 octubre 2024].
# Astragalo balearici-Teucrietum mari

En fitosociologia, l'Astragalo balearici-Teucrietum mari és una associació vegetal present a Menorca i Mallorca que pertany a l'aliança Hypericion balearici. És una comunitat d'eixorba-rates que es troba en els punts més elevats de les illes, a mercè del vent i del pendent.
A Mallorca trobem una variant amb Teucrium marum subs. occidentale (eixorba-rates blanc) i a Menorca una altra amb Teucrium marum subs. marum (la frígola o farigola, mata no pulviniforme), que per altra banda, té el mateix nom comú que la frígola (Thymus vulgaris).
L'altra espècie característica d'aquesta comunitat és Astragalus balearicus (eixorba-rates negre).
Es troben dues variants d'aquesta associació a Menorca:
* Subas. Ampelodesmo-juniperetosum: Abundant a Mallorca, s'ha trobat al Toro. Pocs coixinets, i abunda el càrritx. No sembla una comunitat permanent natural (producte més aviat de la desforestació antròpica).
* Subas. launaetosum: Es troba a prop de la costa, dalt els penyals i just darrere el cinturó d'halòfits pulviniformes de Launaeetum cervicornis. És una comunitat permanent natural. Presenta les següents espècies diferencials:

## Referències

* ↑ «5430 Matoll pulviformes espinosos, frigànics, endèmics de l'Euphorbio-Verbascion». Arxivat de l'original el 2016-09-19. [Consulta: 2 setembre 2016].
* ↑ Cartografia de la vegetació actual de Menorca 1995 Arxivat 2016-09-17 a Wayback Machine., Observatori Socioambiental de Menorca

## Enllaços externs

* PDF Francisco Javier Tébar Garau, Lleonard Llorens García Aportación al conocimiento de la vegetación xeroacántica de Mallorca y Menorca (Islas Baleares) Lazaroa, ISSN 0210-9778, vol. 15, 1994, págs. 183-192 (descarregable)
# Atenisme

L'atenisme o atonisme és la religió basada en la veneració d'Aten (el disc solar) com a déu únic, promoguda per Akhenaton al segle xiv, a l'antic Egipte. Popularment se la coneix com l'heretgia d'Amarna o l'heretgia d'Aton, pel seu caràcter d'oposició a les tradicions religioses i litúrgiques de l'època i perquè el centre d'aquest culte a Aton va ser Aketaton (Amarna). La reforma va suposar la introducció del monoteisme en una societat politeista i l'establiment d'un estat confessional per primer lloc a la història, però l'arrelament de les antigues creences va fer que a la mort del faraó desaparegués el culte.
Els precedents es poden trobar en Amenhotep III, qui va escollir Aten com a déu patró, seguint el costum. Però en cap moment es va plantejar prohibir el culte a altres déus o proclamar-lo l'únic existent, com sí que va fer el seu successor.
Akhenaton va fundar una nova capital, Aketaton (l'Horitzó d'Aton), a l'actual Amarna, per a poder allunyar-se de la influència de la casta sacerdotal, predominant la d'Amon a Karnak (Tebes), defensora de diverses divinitats i va forçar la noblesa a adoptar la nova religió. Entre el poble va repartir figures votives, prohibint la veneració d'altres déus, un decret potser simbòlic (no va haver-hi persecucions massives a la desobediència) però sí rellevant per ser el primer que legislava un afer privat com la creença, un precedent històric per a altres formes de teocràcia futures.
La identificació progressiva del monarca amb el déu, que el va portar a canviar de nom i a destruir els temples rivals, va influir en l'art egipci, que seguint les pautes oficials va començar a representar la família reial en posició d'adoració amb uns cànons realistes fins aleshores mai experimentats. També van aparèixer busts de Nefertiti, la seva gran esposa reial, qui va esdevenir una icona de bellesa.
Malgrat la curta durada de l'atenisme, la seva influència en concepcions posteriors del monoteisme, com l'hebrea, fa que aquesta religió ocupi un lloc destacat en la història.
# Orgue del Convent de Sant Antoni de Pàdua (Artà)

L'Orgue del Convent de Sant Antoni de Pàdua (Artà) és un instrument històric que ha conegut diverses etapes al llarg dels segles. El convent dels Franciscans d'Artà es va fundar el 21 de juny de 1581 a la possessió de Bellpuig i el 1600 es va establir a la vila.

## Història

La primera referència documentada d'un orgue data de 1595, quan es va encarregar un instrument pel monestir amb un pagament de 30 lliures. El primer orgue va romandre al convent fins al 1843, any en què es va proposar traslladar-lo a la parròquia, però finalment es va vendre a Son Servera per 40 lliures. Aquest instrument, que actualment es troba desmuntat a l'església de Son Servera, s'atribueix a Mestre Guillem Barrera, constructor de la primera meitat del segle xvii.
Després d'aquesta desaparició, l'any 1893, l'orguener Miquel Cardell va construir un nou orgue, instal·lat a l'exconvent per encàrrec del rector Gabriel Salvà. Aquest instrument era de dimensions reduïdes i estava situat al centre de la barana del cor. Amb el temps, es va deteriorar i avui dia només en queden les manxes.
L'orgue actual es va instal·lar l'any 1947 i prové de la casa Amézua de Sant Sebastià. La seva benedicció es va celebrar el 21 de desembre d'aquell any en una cerimònia presidida pel Pare Antoni Bauzà, amb la participació de l'organista Julián Samper, que va oferir un concert molt apreciat pels assistents. L'instrument es troba al fons del cor, aferrat a la paret de l'església. Com que és un orgue pneumàtic, necessita un manteniment constant i, per la seva complexitat, es troba en un estat precari, tot i que encara es toca.

## Descripció de la consola

La consola està situada davant l'instrument i d'esquena a aquest. Compta amb dos teclats de 56 notes, un pedal de 30 notes i set jocs reals. La disposició de registres inclou:
* Orgue Major: Violón 16', Flautado 8', Salicional 8', Octava 4', Lleno, Trompeta 8'.
* Recitatiu: Diapasón 8', Gamba 8', Celeste 8', Flauta Octaviante 4', Lleno, Trompeta 8'.
* Pedal: Subbajo 16' (per transmissió de l'Orgue Major), a més d'un pedal d'expressió i botons de combinació com mf, f, tutti, anul·lador i combinació lliure.

## Referències

* ↑ «Órganos de tubos en España». [Consulta: 2 febrer 2025].
* 1 2 3 4 5 Reynés, A. i Mulet, A. Els orgues de les esglésies de Mallorca. Palma: La Foradada, J. J. de Olañeta (editor), p. 167-169. ISBN 978-84-9716-611-9.
# Orgue del monestir de La Real

L'Orgue del monestir de La Real és un orgue que es troba dins el monestir de La Real, situat en el barri del Secar de la Real de la ciutat de Palma.

## Història

Els primers documents que parlen d'un orgue en el monestir daten del 7 de maig de 1510. L'abat de La Real i l'orguener Esteve Sanxo varen signar un contracte on aquest darrer es comprometia a construir un orgue nou pel preu de 100 lliures. Aquest orgue, quan es va construir, probablement estava situat davant el cor i estava format per flautes d'estany. Més tard, el 24 de maig de 1544, Gaspar Roig, el qual era un gran mestre organer, va prometre a l'abat del monestir crear un nou orgue abans de la festivitat de Sant Bernat.
No es té constància de l'existència d'altres orgues dins del monestir fins a l'any 1929, ja que, la casa Amézua i Cia de Sant Sebastià es varen encarregar de construir un nou orgue. Se sap que és de l'any 1929 perquè sota la façana d'aquest hi ha una breu inscripció que posa: Anno 1929 Laudate eum in sono tubae Laudate eum in cordis et organo.

## Actualitat

L'orgue està situat al centre de la paret posterior del cor. Actualment, està en molt males condicions, malgrat una recent restauració.

## Descripció de la consola

L'orgue disposa de 2 teclats manuals de 61 notes (C-c'''') i un pedaler de 30 notes (C-f').
DISPOSICIÓ :
| Manual I | Manual II |
| Violón 16' | Flauta harmònica 8' |
| Flautat principal 8' | Viola de Gamba 8' |
| Violón 8' | Veu celest 8' |
| Octava 4' | Fagot i oboè 8' |
| Octavín 2' | Veu humana 8' |
| Trompeta 8' | |
| Trémolo | |
PEDAL :
| Pedal | Combinacions |
| Contrabaix 16' | Pedal autom. |
| Contras 8' | Piano |
| | Mezzoforte |
| | Forte |
| | Tutti |
| | Combinació lliure |
| | Transpositor |
| | Pedal d'expressió |
ACOBLAMENTS :
* Acoblaments
* Pedal + I
* Pedal + II
* Reunió de teclats
* Octaves agudes II/I

## Referències

* 1 2 3 4 MULET, REYNÉS, Antoni, Arnau. Orgues de Mallorca. Barcelona: J.J de Olañeta, 2001, p. 105. ISBN ISBN 84-9716-018-5..

## Bibliografia

* MULET, REYNÉS, Antoni, Arnau (2001) «Orgues de Mallorca», ed. J.J de Olañeta. Barcelona. ISBN 84-9716-018-5.