OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Estrella d'Alexander

L'estrella d'Alexander (en anglès: Alexander's Star) és un trencaclosques amb un funcionament similar al cub de Rubik, amb la forma d'un gran dodecaedre, un poliedre de la família dels sòlids de Kepler-Poinsot.
L'Estrella d'Alexander va ser inventada per Adam Alexander, un matemàtic nord-americà el 1982; va ser patentat el 26 de març de 1985, amb la patent nord-americana número 4.506.891 i venut per l'empresa de joguines Ideal Toy Company. Va ser comercialitzat tant amb les superfícies pintades, com amb adhesius.

## Descripció

Té 30 peces mòbils, que roten en grups en forma d'estrella de cinc puntes. L'objectiu del trencaclosques és reorganitzar les peces mòbils, per la qual cosa cada estrella està envoltada per cinc cares del mateix color i les estrelles oposades estan envoltades pel mateix color. Això és equivalent a resoldre només les vores d'un Megaminx de sis colors.
Es tracta d'un trencaclosques estrany de resoldre i mai es veu realment acabat tret que el jugador entengui l'objectiu. El trencaclosques es resol quan tots els plànols paral·lels tenen un sol color.
Té 30 arestes, cadascuna dels quals pot ser girada de dues formes, donant un màxim teòric de 30!×230 permutacions. Aquest valor no s'aconsegueix per les següents raons:
* Només són possibles les permutacions parelles d'arestes, la qual cosa redueix els possibles arranjaments a 30! / 2.
* L'orientació de l'última aresta es determina per l'orientació de les altres, reduint el nombre d'orientacions a 229.
* Des dels costats oposats del trencaclosques resolt es pot veure el mateix color, és a dir, cada aresta té un duplicat. Seria impossible canviar tots els 15 parells d'arestes per un nombre imparell, la qual cosa aplica un quocient de reducció de 214.
* L'orientació del trencaclosques no importa ja que no hi ha centres fixos que serveixin com a punts de referència, dividint el total final entre 60. Hi ha 60 possibles posicions i orientacions per a la primera aresta, però tots elles són equivalents a causa de la falta de centres de cara.
Això dona un total de ${\frac {30!\times 2^{15}}{120}}\approx 7.24\times 10^{34}$ combinacions possibles.
El nombre precís és 72 431 714 252 715 638 411 621 302 272 000 000.

## Vegeu també

* Ernő Rubik

## Referències

* 1 2 Scherphuis, Jaap. «Description and solution» (en anglès). jaapsch.net.
* ↑ TwistyPuzzles. «TwistyPuzzles Museum: Alexander's Star» (en anglès). twistypuzzles.com.
# Estreptopus

L'estreptopus(Streptopus amplexifolius) és una espècie de la família de les liliàcies que podem trobar a les muntanyes del centre i Sud d'Europa, com als Pirineus on és més aviat rara de veure. També és present en ambients boreals d'Amèrica del Nord i Àsia.

## Descripció

Sol compartir l'espai, entremig de caos de blocs granítics i les comunitats de megafòrbies de l'estatge subalpí, amb dos altres liliàcies molt més espectaculars i que a primer cop d'ull no s'hi assemblen gaire: el marcòlic i el marcòlic groc.
És una planta herbàcia perenne que creix fins als 40-100 cm d'alçada. La característica més evident són les seves tiges en zig-zag, que canvien de sentit a cada nus. Les fulles són alternes, oblong-lanceolades, de 5-14 cm de llarg que abracen a la tija (amplexicaules). Les flors petites, de color blanc verdós, pengen de l'axil·la en pedicels prims d'1 a 2 cm, cada flor amb sis tèpals de 9 a 15 mm de llarg. Els fruits, de la mida d’un pèsol, són vermells quan arriben a la maturitat.
El nom del gènere és un compost de l'adjectiu grec στρεπτός (streptos) "torçat" i del substantiu πούς (pous) "peu" en referència a la forma retorçada de la tija. L'epítet específic es refereix a les fulles amplexicaules que abracen a la tija per llur base.
* Tija i fulles
* Flors
* Fruits

## Referències

* 1 2 Josep Vigo Bonada. L'Alta muntanya catalana. Flora i Vegetació. Centre Excursionista de Catalunya i Institut d'Estudis Catalans, 2008 (2a edició), pàg.127. ISBN 9788492583249.
* ↑ Oriol de Bolòs i Josep Vigo. Flora dels Països Catalans. Barcelona: Ed. Barcino, 1995, p. Vol.IV, pàg.125. ISBN 84-7226-698-2.
# Estret Frozen

L'estret Frozen és un estret de l'Àrtida canadenca, al Territori de Nunavut. Es troba al nord de la badia de Hudson, entre la península de Melville, al nord, i l'illa Southampton, al sud. Connecta Repulse Bay, a l'oest, amb la conca de Foxe, a l'est. L'estret té una longitud de 80 km i una amplada d'entre 19 i 32 km i a la seva part central hi ha dues grans illes, illa White (789 km²), a l'oest, i illa Vansittart (997 km²), a l'est.
El 1615 Robert Bylot va quedar bloquejat pel gel al seu extrem est. El 1742 l'anglès Christopher Middleton, a la recerca del Pas del Nord-oest, el va recórrer del tot. El 1821 William Edward Parry va passar l'estret sense cap dificultat. El 1836, el també capità britànic George Back, al comandament del HMS Terror, quedà atrapat pel gel en aigües de l'estret Frozen durant 10 mesos i no aconseguír arribar, com pretenia, Repulse Bay.
En l'estudi de 1974 de Gillies W. Ross Distribution, Migration, and Depletion of Bowhead Whales in Hudson Bay, 1860 to 1915 se suggereix que la balena de Groenlàndia migra durant la primavera i tardor a través del Roes Welcome Sound, però la possibilitat que migrassin realment a través de l'estret Frozen no es pot descartar.

## Referències

* ↑ «Frozen Strait». The Columbia Gazetteer of North America. bartleby.com, 2000. Arxivat de l'original el 2005-05-22. [Consulta: 7 abril 2008].
* ↑ Richardson, J. The Polar Regions. Edinburgh: A. and C. Black, 1861, p. 117–118. OCLC 2666406 [Consulta: 7 abril 2008]. «frozen strait.»
* ↑ Barr, William «Christopher Middleton (ca. 1690-1770)». Arctic Profiles. University of Saskatchewan [Saskatoon]. Arxivat de l'original el 2016-03-03 [Consulta: 7 abril 2008].
* ↑ Ross, W.G. «Distribution, Migration, and Depletion of Bowhead Whales in Hudson Bay, 1860 to 1915» p. 85-98. JSTOR, 1974.
# Estret de Balabac

L'estret de Balabac és un canal marí que connecta la mar de la Xina Meridional, a l'oest, amb la mar de Sulu a l'est. Al nord s'hi troba l'illa filipina de Balabac, de la província de Palawan, i al sud les illes de Banggi i de Balambangan de l'estat de Sabah (Malàisia), al nord de Borneo.
El punt més estret té una amplada de 49 km.
A l'est de l'estret hi ha les illes de Mangsee del Nord i Mangsee del Sud i l'escull de Mangsee (Great Reef).
Al maig de 1941 el submarí nord-americà SS-183 Seal va enfonsar a l'estret de Balabac el vaixell de transport Tatsufuku Maru (1946 t).

## Referències

* ↑ http://www.geographic.org/geographic_names/name.php?uni=-239675&fid=4971&c=philippines
* ↑ http://www.wlb-stuttgart.de/seekrieg/verluste/jap.merch.loss.frames.htm
# Estret de Belle Isle

L'estret de Belle Isle, en anglès Strait of Belle Isle, en francès Détroit de Belle Isle (estret de l'illa bonica), de vegades referit com estret de Labrador. És un braç d'aigua de l'est del Canadà la península de Labrador de l'illa de Terranova a la província de Terranova i Labrador.
L'estret fa aproximadament 125 km de llarg i l'amplada varia entre un màxim de 60 i un mínim de 15 km.
La navegació per aquest estret pot ser molt perillosa perquè hi ha un corrent marí molt fort a més d'haver-hi gel marí durant de 8 a 10 mesos boira i males condicions ambientals.
El nom deriva de l'illa Belle Isle que està a l'extrem est de l'estret, dins la província de Terranova i Labrador.
El viking Leiv Eriksson possiblement va anomenar a aquest estret Straumsfjord.

## Bibliografia

* Auger, Réginald. Labrador Inuit and Europeans in the Strait of Belle Isle From the Written Sources to the Archæological Evidence. Collection Nordicana, no 55. Québec, Canada: Centre d'études nordiques, Université Laval, 1991.
* Bailey, W. B., and H. B. Hachey. Hydrographic Features of the Strait of Belle Isle. St. Andrews, N.B.: Atlantic Oceanographic Group, 1951.
* Bock, Allan. Out of Necessity The Story of Sealskin Boots in the Strait of Belle Isle. Shoal Cove East, Nfld: GNP Craft Producers, 1991.
* Bostock, H. H., L. M. Cumming, and Harold Williams. Geology of the Strait of Belle Isle Area, Northwestern Insular Newfoundland, Southern Labrador, and Adjacent Quebec. Ottawa, Canada: Geological Survey of Canada, 1983. ISBN 0-660-10608-6
* Dawson, W. Bell. The Currents in Belle Isle Strait, the Northern Entrance to the Gulf of St. Lawrence. The Bulletin of the Geographical Society of Philadelphia, No. 1-2, January-April, 1920. Philadelphia: The Society, 1920.
* Jeffers, George W. Observations on the Cod-Fishery in the Strait of Belle Isle. Toronto: Biological Board of Canada, 1931.
* LeGrow, Keith Herbert. Distribution of Marine Birds in Relation to Water Masses and Fronts in the Strait of Belle Isle, Northwestern Atlantic Ocean. Ottawa: National Library of Canada = Bibliothèque nationale du Canada, 2001. ISBN 0-612-54902-X
* May, A. W. Biological Data on Cod from the Summer Fishery on the North Shore Strait of Belle Isle. [Ottawa]: Fisheries Research Board of Canada, 1968.
* McGhee, Robert, and James A. Tuck. An Archaic Sequence from the Strait of Belle Isle, Labrador. Mercury series. Ottawa: National Museums of Canada, 1975.
* Murphy, Joe. The Strait of Belle Isle Fixed Link. 2004.
* Ney, C. H. Triangulation in Newfoundland, West Coast and Strait of Belle Isle. Ottawa: Edmond Cloutier, 1948.
* Sobieniak, J. W. A Study of Air Services Across the Strait of Belle Isle. Ottawa: Canadian Transport Commission, Systems Analysis Branch, 1972.

## Enllaços externs

* Strait of Belle Isle ecoregion
* Now let's dig an expensive hole Economist article
# Estret de Màtotxkin

L'estret de Màtotxkin (rus: Ма́точкин Шар, Màtotxkin Xar) és un canal que separa les dues illes principals de l'arxipèlag de Nova Terra, la del Nord o Séverni i la del Sud o Iujni.
Estructuralment considerat com un fiord, té una orientació aproximada est-oest, de la mar de Kara a la de Barentsz, amb una llargada d'uns 100 km, una amplada mínima de 600 m, superfície aproximada de 323 km² i amb una profunditat adequada per a la navegació. Ara bé, atesa la seva latitud, una gran part de l'any és cobert de gel.

## Proves nuclears

L'indret va ésser escenari de proves nuclears subterrànies soviètiques entre els anys 1963 i 1990, conegudes com a Bomba Tsar. S'hi van construir unes xarxes de túnels i pous, on es van realitzar una quarantena de detonacions. A partir del 2000, els russos van realitzar ampliacions a les instal·lacions i les van aprofitar per a experiments hidronuclears.

## Referències

* ↑ «Novaya Zemlya, Northern Russia» (en anglès). visibleearth.nasa.gov, 23-04-2004. [Consulta: 5 novembre 2023].
* ↑ Brubaker, R. Douglas. Seas and Straits of the Russian Arctic Waters (en anglès). Brill Nijhoff, 2004, p. 1–23. ISBN 978-90-474-0672-3.
* ↑ «Big Ivan, The Tsar Bomba (“King of Bombs”)». nuclearweaponarchive.org, 2007. [Consulta: 5 novembre 2023].
* ↑ Herzog, Rudolph. A Short History of Nuclear Folly: Mad Scientists, Dithering Nazis, Lost Nukes, and Catastrophic Cover-ups (en anglès). Melville House, 2013-04-30. ISBN 978-1-61219-174-4.
* ↑ Miquel, J. C «Environment and Biology of the Kara Sea: a General View for Contamination Studies». Marine Pollution Bulletin, 43, 1, 01-01-2001, pàg. 19–27. DOI: 10.1016/S0025-326X(00)00235-6. ISSN: 0025-326X.
# Estret de Qiongzhou

L'Estret de Qiongzhou (en xinès simplificat: 琼州海峡, en xinès tradicional: 瓊州海峽; pinyin: Qióngzhōo Hǎixiá, també anomenat Estret de Hainan) és un cos d'aigua que separa la península de Leizhou a la província de Cantó (Guangdong), en el sud de la Xina, del nord de l'illa de Hainan en el sud. L'estret connecta el Golf de Tonkin en l'oest, fins al baix James (曾母暗沙) en la vora oriental del Mar de la Xina Meridional.
L'estret té de mitjana, 30 quilòmetres (19 milles) d'ample i el seu centre està en les coordenades 20 °09'N 110°16'E, amb una profunditat màxima d'aproximadament 120 metres (390 peus).

## Pont de Qiongzhou

El 2012 es va preveure iniciar el procés de construcció d'un pont a través de l'estret, amb un cost de 140 mil milions de RMB ($21 mil milions de dòlars). El pont està dissenyat per tenir varis nivells, tant per a trens com per a vehicles, i s'espera que tingui 26,3 quilòmetres (16,3 milles) de llarg. En l'actualitat l'estret és susceptible de tancaments durant l'activitat forta de tifons.

## Vegeu també

* Nine-Dash Line
* Geografia de la Xina
* Geografia d'Àsia

## Referències

* ↑ http://news.sohu.com/20100109/n269469867.shtml
* ↑ https://web.archive.org/web/20120317002845/http://fvcom.smast.umassd.edu/publications/shi.pdf
* ↑ http://www.newsgd.com/news/guangdong1/content/2008-12/25/content_4796350.htm Arxivat 2011-06-05 a Wayback Machine.
* ↑ https://web.archive.org/web/20191108093156/http://www.enbar.net/en/2010-07-22/content7_89208.shtml
# Estret de Roes Welcome

L'estret de Roes Welcome (en anglès Roes Welcome Sound) és un estret de l'Àrtida canadenca, a la regió de Kivalliq, Nunavut. Es troba a part septentrional de la badia de Hudson, entre el continent i l'illa Southampton.
L'estret envolta l'illa Southampton per la seva costa occidental i és un pas entre la badia de Hudson, al sud, i la conca Foxe, al nord. En su part més septentrional hi ha la badia Repulse. L'estret fa uns 290 km de llarg i 24 d'ample.
La badia Wager es troba en la part superior de l'estret, en la costa continental.

## Història

El primer occidental del que es tingui constànci que navegà per davant de les seves aigües, tot i que sense endinsar-se en elles, fou l'anglès Thomas Button, el 1613, en el viatge de tornada d'una expedició formada pels vaixells HMS Resolution i HMS Discovery, que havia partit d'Anglaterra l'any anterior en la recerca de Henry Hudson, abandonat a la badia que ara l'honora el 1611 per la seva pròpia tripulació.
El primer a navegar per les seves aigües fou el també anglès Luke Fox, que el 1631 explorà la costa occidental de la badia de Hudson i el batejà en reconeixement de sir Thomas Roe, amic i patrocinador d'aquella expedició.

## Natura

L'estret de Roes Welcome és lloc de pas de la migració de les balenes de Groenlàndia, ruta que s'examina a la publicació de Gillies W. Ross de 1974 Distribution, Migration, and Depletion of Bowhead Whales in Hudson Bay, 1860 to 1915.

## Referències

* ↑ «Roes Welcome Sound». The Columbia Gazetteer of North America. Arxivat de l'original el 2005-05-10. [Consulta: 9 abril 2008].
* ↑ «Thomas James and Luke Foxe». princeton.edu. [Consulta: 9 abril 2008].
* ↑ «JSTOR: The History of American Ornithology before Audubon». [Consulta: 9 abril 2008].
* ↑ Ross, W.G. «Distribution, Migration, and Depletion of Bowhead Whales in Hudson Bay, 1860 to 1915». Arctic and Alpine Research. JSTOR, 6, 1, 1974, pàg. 85–98. DOI: 10.2307/1550373. JSTOR: 1550373.
# Estret de les Cabanotes

L'estret de les Cabanotes o Canal de la Quera és un pas estret i profund del riu Segre entre les muntanyes a l'Alt Urgell. Aquest estret situat a la ribera d'Arsèguel és l'eixidia, és a dir la sortida, del qual és coneguda com a forat de la Seu, perquè inicia la ribera de la Seu d'uns set quilòmetres de llargada, on el Segre canvia l'orientació cap a l'oest per la sud-oest, per un parell d'amplada.

## Referències

* ↑ GGCC, l'Alt Urgell: El relleu.
# Estrilda becgrossa sagnant

L'estrilda becgrossa sagnant (Spermophaga haematina) és un ocell de la família dels estríldids (Estrildidae).

## Hàbitat i distribució

Viu als clars del bosc i vegetació secundària del Senegal, Gàmbia, sud de Mali, sud-est de Guinea, Sierra Leone, Libèria, Costa d'Ivori, Ghana, Togo, Nigèria, sud del Camerun, Guinea Equatorial, el Gabon, República del Congo, Cabinda, sud de la República Centreafricana i nord-oest, nord, sud-oest, sud i est de la República Democràtica del Congo i nord-oest d'Angola.

## Referències

* ↑ «Estrilda becgrossa sagnant». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/03/2022(català)
# Estrilda caranegra septentrional

L'estrilda caranegra septentrional (Brunhilda charmosyna) és un ocell de la família dels estríldids (Estrildidae).

## Hàbitat i distribució

Habita zones amb arbusts espinosos al sud de Sudan del Sud, sud, centre i nord-est d'Etiòpia, nord-oest, sud-oest de Somàlia, extrem nord-est d'Uganda i Kenya.

## Referències

* ↑ «Estrilda caranegra septentrional». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2022(català)
# Estrilda de Jackson

L'estrilda de Jackson (Cryptospiza jacksoni) és un ocell de la família dels estríldids (Estrildidae), comunament trobada a Àfrica. S'ha estimat que l'extensió del seu hàbitat és de 78.000 km².
Es pot trobar a Burundi, la República Democràtica del Congo, Ruanda i Uganda.
El nom binomial commemora a l'explorador anglès Frederick John Jackson.

## Referències

* ↑ «Estrilda de Jackson». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2022(català)
# Estrilda de Reichenow

L'estrilda de Reichenow (Cryptospiza reichenovii) és una espècie d'ocell estríldid comunament trobada a Àfrica. S'ha estimat que l'extensió del seu hàbitat és de 390.000 km².
Es pot trobar comunament a Angola, Burundi, Camerun, República Democràtica del Congo, Malawi, Moçambic, Níger, Nigèria, Ruanda, Tanzània, Uganda, Zàmbia i Zimbàbue.

## Referències

* ↑ «Estrilda de Reichenow». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2022(català)
# Estrilda fumada

L'estrilda fumada (Euschistospiza cinereovinacea) és un ocell de la família dels estríldids (Estrildidae).

## Hàbitat i distribució

Habita zones amb herba alta i arbusts a les muntanyes del centre i sud d'Angola, sud-oest d'Uganda, Burundi, Ruanda i est i sud-est de la República Democràtica del Congo.

## Referències

* ↑ «Estrilda fumada». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/03/2022(català)
# Estrilda verda

L'estrilda verda (Mandingoa nitidula) és un ocell de la família dels estríldids (Estrildidae). Habita la regió sub-sahariana d'Àfrica. És monoespecífic del gènere Mandingoa Hartert, 1919. Aquesta espècie es considera com de Baix Risc per la Llista Vermella.

## Subespècies

Té quatre sub espècies:
* Mandingoa nitidula chubbi
* Mandingoa nitidula nitidula
* Mandingoa nitidula schlegeli
* Mandingoa nitidula virginiae

## Referències

* ↑ «Estrilda verda». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2022(català)
# Estruciosaure

L'estruciosaure (Struthiosaurus, lat. strutio, “estruç”+ gr. sauros, “llangardaix”= “llangardaixestruç”) és un gènere de dinosaures tireòfors nodosàurids, que visqueren en el Cretaci superior (fa aproximadament 83 i 65 milions d'anys, en el Campanià i Maastrichtià) en el que és avui Europa.

## Descripció

L'estruciosaure va ser un petit dinosaure cuirassat, de sol 2,00 metres de llarg, 0,70 d'alt i un pes de 100 quilograms. Això és interessant perquè tots els dinosaures d'aquesta àrea són espècies nanes, una explicació és que visqueren en les illes petites. Els seus malucs, coll i cua es cobrien amb afilades plaques òssies. Tenia un parell de llargues espins en els muscles i moltes altres en els costats.
El primer estruciosaure, un Struthiosaurus austriacus va ser descobert per Eduard Suess el 1859. El 1870, Emanuel Bunzel, ho va classificar originalment la troballa en una ordre de rèptils separada coneguda com Ornithocephala, i Franz Nopcsa el va classificar dins dels dinosaures armats a partir de les restes trobades en 1915 a Romania. Alguns investigadors van suggerir que el fragment del crani pertanyés a un teròpode, justificant la connexió amb els ocells en el nom, J. Pereda-Suberbiola i de P. Galton (1994) ha confirmat que el crani de l'espècimen tipus va provenir d'un nodosàurid juvenil. S'han trobat restes de S. transylvanicus a més d'Àustria i Romania a França i Espanya i l'espècie S. languedocensis a França.

## Referències

* ↑ Carpenter, Kenneth. The Armored Dinosaurs (en anglès). Indiana University Press, 2001, p. 178. ISBN 978-0-253-33964-5.
* ↑ Paul, Gregory S. «Ornithischians». A: The Princeton Field Guide to Dinosaurs. (en anglès). Princeton University Press, 2010-09-20, p. 214–316. DOI 10.1515/9781400836154.214. ISBN 978-1-4008-3615-4.
* ↑ Schade, Marco; Stumpf, Sebastian; Kriwet, Jürgen; Kettler, Christoph; Pfaff, Cathrin «Neuroanatomy of the nodosaurid Struthiosaurus austriacus (Dinosauria: Thyreophora) supports potential ecological differentiations within Ankylosauria» (en anglès). Scientific Reports, 12, 1, 07-01-2022, pàg. 144. DOI: 10.1038/s41598-021-03599-9. ISSN: 2045-2322. PMC: PMC8741922. PMID: 34996895.
* ↑ «Notice of a Fragment of a Reptilian Skull from the Upper Cretaceous of Grünbach» (en anglès). [Consulta: 13 novembre 2022].
* ↑ Nopcsa, Baron Francis «Notes on British Dinosaurs. Part VI: Acanthopholispage 193 note 1» (en anglès). Geological Magazine, 60, 5, 5-1923, pàg. 193–199. DOI: 10.1017/S0016756800085563. ISSN: 1469-5081.
* ↑ Pereda Suberbiola, Xavier; Galton, Peter M. «Reappraisal of the Nodosaurid Angkyolosayr Stuthiosaurus austriacus Bunzel from the Upper Createcous Gosau Beds of Austria». A: Kenneth Carpetenter (ed). The Armored Dinosaurs (en anglès). Indiana University Press, 2001, p. 173-210. ISBN 978-0-253-33964-5.
# Estructura cel·lular bacteriana

L'estructura cel·lular bacteriana consisteix en una cèl·lula procariota (sense membrana nuclear i amb el material nuclear dispers al citoplasma) constituïda per:
* paret cel·lular: serveix de protecció i dona forma a l'eubacteri
* membrana cel·lular: respiració i nutrició
* citoplasma
* ribosomes: Responsables de la síntesi de proteïnes
* plasmidis: Encarregats de l'autoduplicació de l'eubacteri
* càpsula: estructura que proporciona resistència a la fagocitosi
* endòspora: Estructura encarregades de resistir al medi extern quan és desfavorable per a la supervivència de l'eubacteri
# Estudi Padró

L'Estudi Padró és un edifici del municipi de Tossa de Mar (Selva). És un edifici de tres plantes amb coberta de doble vessant a façana i amb un ràfec prominent constituït per quatre fileres: la primera de rajola plana, la segona de teula, la tercera de rajola plana i la quarta de teula girada. Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La façana principal està estructurada internament basant-se en dues crugies. La planta baixa consta de dues obertures com són: el portal rectangular d'accés equipat amb una poderosa llinda monolítica i amb uns vigorosos muntants de pedra ben escairats, i a la seva esquerra una finestra rectangular coberta amb una estructura d'enreixat de ferro forjat.
El primer pis o planta noble, contempla dues obertures de similar tipologia, és a dir: dues finestres rectangulars amb llinda monolítica i muntants de pedra. El segon pis que desenvoluparia les tasques de golfes, s'ha projectat en la façana en uns badius en format de tres obertures d'arc de mig punt complementades amb un ampit continu.
Pel que fa al tema dels materials, prenent la façana com a element referencial, prepondera especialment la pedra sense desbastar, que té com a element cohesionador el morter (argamassa de calç, sorra i ciment).

## Referències

* 1 2 3 4 5