OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Orquestra de Girona

L'Orquestra de Girona (OdG), antigament anomenada Conjunt Orquestral de Girona, és una orquestra de cambra de corda fundada el 1996 i formada per 16 músics professionals de Girona i les seves comarques.
El seu repertori cobreix un ampli marc històric que va des del Barroc fins als autors contemporanis; i s'enfoca essencialment en el patrimoni musical català.

## Història

L'OdG va ser fundada el 1996. Des de l'any 1998 fins al 2004 va actuar en el Festival Castell de Peralada amb un repertori essencialment contemporani. Des de l'any 2005, duu a terme una temporada de concerts a l'Auditori-Palau de Congressos de Girona. En diverses ocasions ha participat en concerts organitzats per l'Auditori o l'Auditori de la Merçè de Girona. Ha participat en diverses edicions del Festival de Músiques Religioses i del Món de Girona i en festivals i cicles de dins i fora de Catalunya.
Ha actuat també amb solistes instrumentals i vocals com Michel Moragues, Jaime Martín, Ara Malikian, Hans van Kerckhoven, Michel Lethiec, Josep Pizarro, Maria Hinojosa, Raquel Andueza. També ha actuat amb formacions corals de Catalunya, com el Cor de Noies de l'Orfeó Català, el Cor Infantil de l'Orfeó Català, la Coral Belles Arts Sabadell, el Cor de Cambra de l'Auditori Enric Granados de Lleida, i amb nombroses formacions corals de la demarcació de Girona.

## Directors

* Miquel Sunyer
* Càndid Rodríguez
* Pablo Heras-Casado
* Josep Vicent
* Jesús López Cobos
* Francesc Llongueres
* Marnix W.Steffen
* Xavier Puig

## Músics destacats

* Jaume Baró Coll
* Joan Baró Vila
* Josep Baró Güell
* Joan Bataller Admetlla
* Josep Maria Boix Rissech

## Referències

* 1 2 3 «Orquestra de Girona».
* ↑ «Programació de Concerts de l'Auditori de Girona».
# Àngel (Miquel Àngel)

L'Àngel portacanelobre, és una escultura en marbre, realitzada per Miquel Àngel l'any 1494 per a l'Arca de sant Domènec a la basílica de San Dominico a Bolonya.
Per la mort el 1494 de l'escultor Niccolo dell'Arca que estava realitzant la decoració del sepulcre de sant Domènec de Guzman, es va recórrer a Miquel Àngel per a l'acabament de les imatges de san Petronio, san Procolo i un àngel portacanelobre fent parella amb el ja executat per Niccolo dell'Arca.
L'obra de l'àngel de Miquel Àngel, que és l'únic cop a tota la seva escultura que va fer una escultura alada, es mostra amb un gran contrast amb la delicada escultura de Niccolo dell'Arca, retorna Miquel Àngel a l'escultura típica Toscana del segle xv, però amb un aire monumental, s'aprecia a les vestidures un gran dinamisme amb un clar record a Jacopo della Quercia. Aquesta obra es troba documentada a les biografies sobre Buonarroti de Vasari i Condivi.

## Referències

* Baldini, Umberto. Miguel Ángel: La Escultura. Editorial Teide, 1978. ISBN 84-307-8163-3.
* Hodson, Rupert. Miguel Ángel, escultor. Florencia, Gruppo Editoriale Faenza Editrice, 2000. ISBN 88-8138-044-7.
Viccionari
# Ànode

L'ànode és l'elèctrode positiu en el dispositius alimentats per una font de tensió externa i l'elèctrode negatiu en els dispositius que generen o acumulen corrent elèctric, com les piles o els acumuladors.
L'ànode d'una cel·la electroquímica és l'elèctrode on es produeix la reacció d'oxidació:
* En una cel·la electrolítica és el terminal positiu.
* En una pila és el terminal negatiu, ja que per definició l'ànode és el pol on té lloc la reacció d'oxidació.
Així, s'anomena ànode l'elèctrode positiu d'una cel·la electrolítica cap on es dirigeixen els ions negatius dins l'electròlit, i per això s'anomenen anions.

## Referències

* ↑ Gran Enciclopèdia Catalana. Volum 2. Reimpressió d'octubre de 1992. Barcelona: Gran Enciclopèdia Catalana, 1992, p. 401. ISBN 84-85194-83-7.
# Àrab marroquí

L'àrab marroquí, també anomenat dàrija (àrab: الدارجة, ad-dārija, ‘dialectal’, de l'expressió al-lugha ad-dàrija o al-kalam ad-dàrij, ‘la llengua del carrer’), és el parlar dialectal de l'àrab que s'utilitza al Marroc i forma part de la gran família dels dialectes occidentals àrabs. Com la majoria de dialectes àrabs, és principalment oral, ja que en l'escriptura se sol utilitzar l'àrab estàndard.

## Referències

* ↑ «dàrija». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 1r setembre 2022].
* ↑ Castells Criballes, Margarida; Cinca Pinós, Dolors. Diccionari Àrab-Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2007, p. s.v. «درج». ISBN 978-84-412-1546-7.
* ↑ Corriente, Federico. Diccionario árabe-español. Madrid: Instituto Hispano-Árabe de Cultura, 1977, p. s.v. "درج". ISBN 8460008428.
* ↑ Sedrati, Anass; Ait Ali, Abderrahman «Moroccan Darija in online Creation Communities: Example of Wikipedia». Al-Andalus — Magreb. Universitat de Cadis, 26, 29-03-2020. Arxivat de l'original el 2020-10-21 [Consulta: 6 setembre 2022].

## Enllaços externs

* http://www.musulmanesandaluces.org/al-madrasa/DARIYA/dariya_intro.htm Curs online d'àrab marroquí (castellà)
* http://friendsofmorocco.org/learnarabic.htm Petit curs descarregable d'àrab marroquí (anglès)
Llengües semítiques :
Llengües semítiques occidentals i centrals :
# Àrea 4 de Brodmann

L'àrea 4 de Brodmann fa referència a l'escorça motriu primària del cervell humà. Es troba a la part posterior del lòbul frontal, concretament és part del gir precentral. Els seus límits són: el solc precentral per la part anterior, la fissura interhemisfèrica per dalt, el solc central o de Rolando per posterior, i la fissura de Silvio inferiorment.
Aquesta zona de l'escorça, com ja van mostrar Penfield i altres, té el patró d'un homuncle. Això vol dir que les cames i el tronc estan representats per sobre i medialment a la fissura interhemisfèrica, els braços i les mans es troben al mig de l'àrea, i la cara a la part inferior de la zona. Com que l'àrea 4 de Brodmann es troba en la mateixa localització general que l'escorça motora primària, aquest homuncle rep el nom d'homuncle motor (de Penfield).
El terme 'àrea 4 de Brodmann' fa referència a una porció citoarquitectònicament definida del lòbul frontal d'un cercopitec. Es localitza bàsicament al gir precentral. Brodmann va observar que era topogràficament i citoarquitectònicament homòloga a l'àrea humana gigantopiramidal 4, així com que ocupa una major fracció del lòbul frontal en el mico que en l'ésser humà.

## Referències

* ↑ SNELL, Richard S. Clinical Neuroanatomy. 7a edició (en anglès). ISBN 978-0781794275 (en anglès)
# Àrea de Wernicke

L'àrea de Wernicke és una part del cervell humà situada a l'escorça cerebral en la meitat posterior del gir temporal superior, i a la part adjacent del gir temporal mitjà. Correspon a les àrees 22, 39 i 40 de Brodmann. Pertany a l'escorça d'associació o còrtex associatiu, específicament auditiva, situada a la part posteroinferior de l'escorça auditiva primària o àrea de Heschl.
El seu paper fonamental radica en la descodificació auditiva de la funció lingüística (es relaciona amb la comprensió del llenguatge), funció que es complementa amb la de l'àrea de Broca, que processa la gramàtica. L'afàsia d'aquesta àrea s'anomena fluent, de manera que el pacient no presenta problemes en l'articulació de paraules, no hi ha disfunció motriu de la parla, però aquest no comprèn el que sent, a diferència de l'afàsia de Broca, anomenada no fluent, en què passa el contrari, es perd l'habilitat d'elaboració de paraules, i el pacient comprèn el que escolta. Deu el seu nom al neuròleg i psiquiatre alemany Karl Wernicke.

## Vegeu també

* Àrea de Heschl.
* Sistema nerviós central.
* Psicologia.
* Neuropsicologia.
* Neurologia.
* Afàsia.

## Bibliografia

Goodglass, H. & Geschwind, N. (1976) Language disorders. En E. Carterette i M.P. Friedman (eds.) Handbook of Perception: Language and Speech . Vol II. New York: Academic Press.

## Nota

* ↑ Arthur C. Guyton; John E. Hall. Fisiologia Medica. Elsevier España, 10 agost 2006, p. 718–. ISBN 9788481749267 [Consulta: 1r maig 2011].
* ↑ George Yule; Antonio Benítez Burraco & Nuria Bel Rafecas. El lenguaje. Ediciones AKAL, març 2007, p. 163–. ISBN 9788446025214 [Consulta: 2 maig 2011].
# Àrea metropolitana d'Alacant-Elx

A l'Àrea metropolitana d'Alacant-Elx hi viuen 766.757 habitants. Es tracta d'una conurbació de les àrees urbanes d'Alacant (478.109) i Elx-Crevillent (288.504). És la tercera àrea metropolitana més poblada dels Països Catalans.

## Composició

Està formada per 12 municipis, que són els mateixos que conformen el "Pla d'acció territorial de l'entorn metropolità d'Alacant i Elx", també conegut amb l'acrònim PATEMAE, i que pertanyen a les comarques de l'Alacantí o el Baix Vinalopó, tret de la Torre de les Maçanes.
És una àrea metropolitana bipolar, amb dos nuclis: Alacant i Elx, l'expansió de la qual ha estat facilitada per un relleu geogràfic suau. De fet, Emili Beüt va plantejar l'existència d'una comarca geogràfica, l'Horta d'Alacant, l'extensió territorial de la qual coincideix amb l'agrupació dels municipis pertanyents actualment al PATEMAE. És a dir, Alacant és el centre d'una conurbació de 478.109 habitants que està formada per la capital i tots els municipis de l'Alacantí. Mentrestant, el nucli d'Elx té 187.877 habitants i la resta de la població de l'àrea metropolitana es troba en els altres dos municipis del Baix Vinalopó, Crevillent i Santa Pola.

## Dades demogràfiques
### Dades de població en 2017

| Municipi | Població | Àrea km² | Densitat h/km² |
| Alacant | 329.988 | 201,67 | 1.636,28 |
| Elx | 228.675 | 325,79 | 701,91 |
| Sant Vicent del Raspeig | 57.175 | 40,67 | 1.405,83 |
| Crevillent | 28.836 | 104,34 | 276.37 |
| Santa Pola | 31.137 | 58,31 | 533,99 |
| El Campello | 27.604 | 55,70 | 495,58 |
| Sant Joan d'Alacant | 23.149 | 9,56 | 2.421,44 |
| Mutxamel | 24.778 | 47,52 | 521,42 |
| Xixona | 6.895 | 163,49 | 42,17 |
| Agost | 4.703 | 66,66 | 70,55 |
| Busot | 2.904 | 33,90 | 85,66 |
| Aigües | 913 | 18,53 | 49,27 |
| Total | 766.757 | 1.126,12 | 680,88 |

## Vegeu també

* Rodalies de la zona metropolitana d'Alacant

## Referències

* ↑ Conurbacions en 2006 Arxivat 2007-06-22 a Wayback Machine. segons el projecte AUDES5. Actualitzades dades a l'1 de gener de 2017 segons l'INE.
* ↑ Dades d'àrees urbanes en 2006 Arxivat 2007-06-22 a Wayback Machine. segons el projecte AUDES5. Actualitzades les dades a l'1 de gener de 2017 segons l'INE.
# Àrea metropolitana de Puebla

L'àrea metropolitana de Puebla o l'àrea metropolitana Puebla-Tlaxcala és la quarta aglomeració urbana més gran de Mèxic, amb una població de 2,1 milions d'habitants. La ciutat principal d'aquesta àrea metropolitana és Puebla de Zaragoza, amb 1,5 milions d'habitants. A més, l'aglomeració inclou 9 altres municipis de l'estat de Puebla i 13 municipis de l'estat de Tlaxcala, però n'exclou la ciutat de Tlaxcala.
L'àrea metropolitana de Puebla és situada a 100 km al sud-est de l'àrea metropolitana de la ciutat de Mèxic i a 300 km a l'oest del Port de Veracruz, al Golf de Mèxic. Està localitzada a la vall de Puebla, una ampla vall a una altura mitjana de 2.000 msnm i envoltada per quatre dels pics més elevats de la Sierra Nevada mexicana: el Popocatépetl, l'Iztaccíhuatl, la Malinche i el Pic d'Orizaba. Tot i trobar-se al centre del país, Puebla també ha estat el centre econòmic i central de transport de l'Orient del territori mexicà. Hi ha diversos parcs industrials, entre els quals, el Parque Finsa integrat per la planta de Volkswagen per a Amèrica del Nord, i més de 70 dels seus proveïdors.
Els municipis que integren l'àrea metropolitana de Puebla són:
# Àrea urbana de Sagunt

Segons la proposta del projecte AUDES, l'àrea urbana de Sagunt, conforma un entramat urbà de 295,4 km² abastant a una població total de 122.411 habitants (INE 2008) i la densitat mitjana de població se situa en 414,4 hab./km².
Com indica el mateix estudi, la proximitat de l'àrea urbana de Sagunt amb tot l'entramat urbà de la ciutat de València i la seua àrea d'influència, ha facilitat la formació d'una conurbació encara més àmplia, integrada en el si de l'àrea metropolitana de València .
Aquesta subàrea de Sagunt, està formada per 17 municipis, 3 localitzats al nord-est de la província de València i focalitzats al voltant del municipi de Sagunt (en ser aquest el de major població). Concretament, la pràctica totalitat dels municipis de la comarca del Camp de Morvedre (a excepció d'Algar de Palància i d'Alfara de la Baronia) juntament amb tres municipis de l'Horta Nord (Puçol, El Puig, i Rafelbunyol), integren l'àrea urbana de Sagunt.

## Referències

* ↑ Dades d'àrees urbanes en 2008 Arxivat 2011-08-22 a Wayback Machine. segons el projecte AUDES5
* ↑ «Municipis que formen les àrees urbanes i metropolitanes». Arxivat de l'original el 2009-12-14. [Consulta: 11 juliol 2015].

## Enllaços externs

* INE (xifres de població i cens demogràfics) Arxivat 2015-05-26 a Wayback Machine.
* Població - Dades i mapes
# Àrtam de les Bismarck

L'àrtam de les Bismarck (Artamus insignis) és una espècie d'ocell de la família dels artàmids (Artamidae)

## Hàbitat i distribució

Habita camp obert de Nova Bretanya i Nova Irlanda a l'arxipèlag de Bismarck.

## Referències

* ↑ «Àrtam de les Bismarck». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021(català)
# Àrtam gros

L'àrtam gros (Artamus maximus) és una espècie d'ocell de la família dels artàmids. Habita camp obert i clars del bosc de les muntanyes de Nova Guinea.

## Referències

* ↑ «Àrtam gros». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021
# Àrtam ventreblanc

L'àrtam ventreblanc (Artamus leucorynchus) és una espècie d'ocell de la família dels artàmids.
Habita boscos, manglars, sabanes i ciutats de les illes Andaman, Arxipèlag de la Sonda, Borneo, Filipines, illes Moluques, República de Palau i Aru, Nova Guinea i illes properes, Nova Caledònia, illes Loyauté, Vanuatu, nord i est d'Austràlia i Tasmània.

## Referències

* ↑ «Àrtam ventreblanc». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021(català)
# Àtila canyella

L'àtila canyella(Attila cinnamomeus) és una espècie d'ocell de la família dels tirànids (Tyrannidae) que habita manglars, boscos pantanosos altres zones forestals de Colòmbia, sud i est de Veneçuela, Guaiana, est de l'Equador, nord-est del Perú, nord de Bolívia i oest del Brasil.

## Referències

* ↑ «Àtila canyella». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2023(català)
# Àtila ocraci

L'àtila ocraci (Attila torridus) és una espècie d'ocell de la família dels tirànids (Tyrannidae) que habita boscos de les terres baixes del Pacífic del sud-oest de Colòmbia i oest de l'Equador.

## Referències

* ↑ «Àtila ocraci». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2023(català)
# Èider reial

L'èider reial (Somateria spectabilis) és una espècie d'ocell de la família dels anàtids (Anatidae) que habita els llacs i estanys de la tundra a Spitsbergen, Kolguiev, Nova Terra, nord de Rússia, Sibèria oriental, península de Txukotka, nord d'Alaska, Badia de Hudson, nord de Labrador i Groenlàndia.
# Ènema

L'ènema o lavativa, dita popularment ajuda o servicial és el procediment d'introduir líquids al recte i al còlon per l'anus. Els ènemes poden dur-se a terme per diversos motius mèdics (com el tractament del restrenyiment), per a netejar l'anus a fi (o abans) de tenir relacions anals o com a part de teràpies alternatives. Triga vora vint minuts a fer efecte. La posició de Sims és la millor per l'administració.

## Tipus d'ènemes

Els ènemes mèdics o per higiene s'usen de fa segles i són sobretot de dues menes:

### Ènemes evacuants

Els ènemes evacuants que generalment actuen immediatament (15 a 20 minuts màxim), s'usen per a tractar la retenció fecal, eliminació de fecalomes, o el restrenyiment, com per exemple en les dones embarassades es fan servir per a alleujar la molèstia causada pel restrenyiment que a algunes els produeix la ingestió de suplements nutricionals de ferro, també s'usen per a alleujar la dolor durant la defecació per l'episiotomia o els punts de sutura a la zona vaginal que són molt dolorosos durant els primers dies del puerperi.

### Ènemes de retenció

Els ènemes de retenció que requereixen la retenció de la substància introduïda durant d'un mínim 30 minuts a diverses hores, s'usen per a introduir medicaments o substàncies ràdio opaques, com el sulfat de bari, i així visualitzar amb raigs x imatges del tracte intestinal inferior amb fins diagnòstics (Veure; ènema opac). També existeixen els ènemes per a alimentació via rectal, mesura en desús.
Els ènemes clismafílics són els que es realitzen com a vehicle per a obtenir excitació sexual, és a dir són part de pràctiques sexuals, com a expressió o variació de parafílies, sobretot sadomasoquiestes.

## Substàncies per ènemes

Els ènemes evacuants es realitzen amb aigua, solució salina, solucions sabonoses, emulsions amb oli o glicerina, solucions hipertòniques i hi ha també preparats comercials. Generalment totes aquestes substàncies s'apliquen a temperatura corporal (37 °C).
Els ènemes de retenció (de vegades precedits per ènemes d'evacuació o neteja) es fan amb oli d'oliva (ènema oliós o emolient), medicaments diversos com antihelmíntics o laxants i antisèptics, sulfat de bari i líquids amb nutrients en cas de l'ènema alimentari, així com líquids per hidratació (proctòlisi). En medicina natural s'usen ènemes de cafè per afeccions hepàtiques pel seu efecte colerètic.

## Contraindicacions

Generalment s'han d'evitar practicar ènemes en els següents casos:
* Inflamació intestinal o colitis i apendicitis
* Peritonitis
* Traumatisme abdominal
* Postoperatori de cirurgies abdominals

## Vegeu també

* Irrigador Éguisier
* Klismafilia

## Referències

* ↑ Jonquera Velasco, Carmen Rosa et al. Manual del Auxiliar d'Infermeria. editorial MAD-Eduforma. ISBN 84-665-5787-3, 9788466557870
* ↑ Brater, Jürgen.Sexualitat sense tabús. editorial Robinbook, Barcelona, 2006. ISBN 84-7927-856-0, 9788479278564
* ↑ Palmetti, Néstor. Intestins: tècniques casolanes per a una vida saludable. editorial Kier, 2007, ISBN 9501753522, 9789501753523
* ↑ Osenat, Pierre. Manual de l'auxiliar sanitària. Traduït per Victoria Sanfeliu Cortés. editorial Elsevier Espanya, 1995. ISBN 84-458-0285-2
# Època de la gran unificació

En cosmologia física, assumint que la natura és descrita per una teoria de la gran unificació, l'època de la gran unificació fou el període de l'evolució del jove univers que succeí l'època de Planck, a partir d'uns 10$^{-43}$ després del big-bang, en què la temperatura era comparable a les temperatures característiques de les teories de la gran unificació. Si s'assumeix que l'energia de gran unificació és 10$^{15}$ GeV, correspon a temperatures superiors a 10$^{27}$ K. Durant aquest període, tres de les quatre forces fonamentals (l'electromagnetisme, la força forta i la força feble) es trobaven unificades en una sola força electronuclear. La gravetat s'havia separat de la força electronuclear al final de l'època de Planck. Durant l'època de la gran unificació, les característiques físiques com ara la massa, la càrrega, el sabor i la càrrega de color mancaven de sentit.
L'època de la gran unificació s'acabà aproximadament 10$^{−36}$ segons després del big-bang. Arribat aquest punt, es produïren diversos esdeveniments clau. La força forta se separà de les altres forces fonamentals. La temperatura caigué per sota del llindar al qual es podien crear bosons X i Y, i els que quedaven es desintegraren. És possible que part d'aquest procés de desintegració violés la conservació del nombre bariònic i produís un petit excés de matèria sobre l'antimatèria (vegeu bariogènesi). També es creu que aquest canvi de fase engegà el procés d'inflació còsmica que dominà el desenvolupament de l'univers durant la posterior època de la inflació.

## Referències

* Allday, Jonathan. Quarks, Leptons and the Big Bang. Institute of Physics Publishing, 2001. ISBN 978-0750308069.
# Època estuardiana

L'època estuardiana és un període de la història britànica que abasta des del 1603 al 1714. Comença amb l'accés al tron de Jaume I de la Dinastia Estuard i acaba amb la defunció de la reina Anna sense descendència. Amb la seva mort, la corona anglesa va caure en mans d'un príncep de la Casa dels Hannover, Jordi I.

## Cronologia

Aquesta època comprèn:

   ### 1603-1625

       Període de Jaume I

   ### 1625-1642

       Període de Carles I

   ### 1642-1651

       Guerra civil anglesa

   ### 1651-1660

       English Interregnum
* El Protectorat
* Commonwealth d'Anglaterra

   ### 1660

       Restauració de Carles II d'Anglaterra i d'Escòcia

   ### 1688

       Revolució Gloriosa
# Èter difenílic

L'èter difenílic o òxid de difenil és un compost químic amb la fórmula C$_{12}$H$_{10}$O.

## Síntesi

L'èter difenílic i moltes de les seves propietats es van publicar per primera vegada ja el 1901. Se sintetitza mitjançant una modificació de la síntesi d’èters de Williamson, aquí la reacció del fenol i del bromobenzè en presència de base i una quantitat catalítica de coure:
    PhONa + PhBr → PhOPh + NaBr

## Referències

* ↑ Cook, Alfred N. «Derivatives of phenylether, II». Journal of the American Chemical Society, 23, 11, 11-1901, pàg. 806-813. DOI: 10.1021/ja02037a005.
# Ètica de les virtuts

L'ètica de les virtuts descriu el caràcter d'un agent moral com a força motriu per al comportament ètic, en lloc de regles (deontologia) o conseqüencialisme, que es deriva com a correcte o incorrecte del resultat de l'acte en si mateix. Per exemple, un conseqüencialista pot argumentar que mentir és dolent a causa de les conseqüències negatives produïdes per la mentida, a través d'un conseqüencialista es podrà permetre que determinades conseqüències previsibles podrien fer acceptable mentir. Un deontològic podria argumentar que la mentida sempre és dolenta, independentment de qualsevol possible "bé" que podria venir de la mentida. Un expert en ètica de la virtut, però, se centra menys en la mentida en un cas particular, i en lloc de considerar la decisió de dir una mentida o no dir una mentida analitza el caràcter i la conducta moral. Com a tal, la mentida es faria en una base cas per cas, que es basa en factors com ara el benefici personal, el benefici del grup, i les intencions (pel que fa a si són bones o dolentes).
Encara que la preocupació per la virtut apareix en diverses tradicions filosòfiques, en la Filosofia Occidental, la virtut és present en l'obra de Plató i Aristòtil, i encara avui en dia els conceptes clau de la tradició es deriven de l'antiga filosofia grega. Aquests conceptes inclouen areté (excel·lència o virtut), phronesis (saviesa pràctica o moral), i eudaimonia (felicitat). A Occident l'ètica de la virtut va ser l'enfocament predominant de pensament ètic en els períodes antic i medieval. La tradició de l'ètica de les virtuts va ser oblidada durant el període modern, quan l'aristotelisme va caure en desgràcia. La teoria de la virtut va tornar a la prominència en el pensament filosòfic occidental al segle xx, i avui és un dels tres enfocaments dominants a les teories normatives (les altres dues deontologia (Kant) i el conseqüencialisme o teleològic, on podríem incloure l'Utilitarisme).

## Obres de referència

* Aristòtil (349 aC). Ètica a Nicòmac.
* MacIntyre, Alasdair (1981). After Virtue. A Study in Moral Theory.
* Mauri, Margarita (1992). Les virtuts en el pensament contemporani.
* Hursthouse, Rosalind (1999). On Virtue Ethics.
* Sánchez Cuesta, Manuel (2001). La ética de los griegos.
* Arpaly, Nomy (2003). Unprincipled Virtue. An Inquiry into Moral Agency