OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Hol·landita

L'hol·landita és un mineral de la classe dels òxids, i dins d'aquesta classe pertany al grup de la coronadita. Va ser descoberta l'any 1906 a una mina del districte de Jhabua, a l'Índia. Va ser anomenada així en honor de T.H. Holland, director d'exploració geològica de l'Índia.

## Característiques

Químicament és un òxid múltiple de manganès i altres metalls. La seva fórmula, Ba(Mn$^{4+}$₆Mn$^{3+}$₂)O$_{16}$, és molt semblant a la de la romanechita i són gairebé indistingibles. Cristal·litza en el sistema monoclínic i la seva duresa oscil·la entre 4 i 6 a l'escala de Mohs.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'hol·landita pertany a «04.DK: Òxids amb proporció Metall:Oxigen = 1:2 i similars, amb cations grans (+- mida mitjana); estructures de túnel» juntament amb els següents minerals: akaganeïta, coronadita, criptomelana, manjiroita, mannardita, priderita, redledgeita, henrymeyerita, estronciomelana, romanechita i todorokita.

## Formació

És un mineral de formació primària a les zones de metamorfisme de contacte en dipòsits de manganès. També es pot formar com a mineral secundari com a alteració de minerals de manganès. Se sol trobar junt amb altres minerals associats: bixbyita, braunita, piemontita i altres òxids de manganès. És extret en mines com a mena de manganès.
Als territoris de parla catalana ha estat trobada a Can Súria (Maçanet de la Selva), a la mina Maria Magdalena (Ulldemolins), a la mina Oriental (Xóvar) i a la mina Amparo (Montserrat).

## Referències

* 1 2 3 4 5 Mindat - Hollandite
* ↑ Calvo Rebollar, Miguel. Minerales y minas de España. Vitoria-Gasteiz: Museo de ciencias naturales de Álava. ISBN 9788495063991 [Consulta: 13 novembre 2023].
* ↑ Joan Rosell Riba · Carles Rubio Rodríguez · Frederic Varela Balcells «Els minerals de vanadi de la mina “María Magdalena” Ulldemolins, el Priorat, Tarragona, Catalunya». Mineralogistes de Catalunya, 12, 5, 2017, pàg. 3-50 [Consulta: 13 novembre 2023].
* ↑ «Mina Amparo». MTI. [Consulta: 13 novembre 2023].
# Homiliari de Beda

L'homiliari de Beda és un còdex sobre pergamí de 263 folis, i el seu contingut textual són unes homilies. Té la particularitat de defugir l'esquema tradicional de l'homiliari, ja que aquí les homilies no són d'un sol autor, sinó que una major part són comentaris de sant Jeroni a l'evangeli de sant Mateu, de sant Agustí sobre l'Evangeli de sant Joan, i al final comença una homilia o comentari de sant Agustí a la Passió de sant Joan, i a continuació (foli 260) comença una altra homilia sobre la Passió de sant Joan, però aquesta última és de l'anomenat Beda el Venerable, monjo i escriptor anglès dels segles VII-VIII, les obres llatines del qual (ben nombroses) li donen un lloc important en la primera etapa medieval. Fou precisament aquesta homilia de Beda, que ocupa tres folis complets, desconeguda fins que es trobà en aquest còdex, la que li ha donat el nom.
A la regla de l'orde de Sant Benet, fundat l'any 529, s'hi estableix l'obligació de dedicar unes hores cada dia al treball de l'escriptori o Scriptorium. Els monjos benedictins cultivaven les lletres, les arts i les ciències, i s'afanyaven a multiplicar els textos, salvant-los així de la pèrdua i de l'oblit. L'homiliari de Beda n'és un exemple. El que té un valor artístic excepcional d'aquest manuscrit són les miniatures. N'hi havia un total de 40, se'n conserven 35. Alguna de les que falten es troben escampades per museus catalans. Aquestes miniatures són molt estilitzades i de caràcter quasi infantil, com tots els còdexs de l'època al nostre país. Van ser fetes sense pintar, únicament s'hi va utilitzar el vermelló per contrastar i realçar. Les portes dibuixades i altres motius artístics recorden els de la Bíblia de Sant Pere de Rodes (conservada a la Biblioteca Nacional de París). Això fa pensar que hi havia un eix Girona-Ripoll-Sant Pere de Roda, que demostra que els monjos s'ajudaven o constituïen un centre cultural local. En qualsevol cas, aquests dos còdexs, de Girona i de Sant Pere de Rodes, constitueixen un dels més antics monuments de la pintura catalana.
# Hoplita de Samos

L'Hoplita de Samos és una antiga estàtua grega en marbre que representa la figura, només fins a la cintura, d'un hoplita, un ciutadà soldat de les ciutats estat de l'antiga Grècia. La descobrí al començament del segle xx a l'illa grega de Samos l'equip arqueològic de Theodor Wiegand, que la va datar de finals del segle vi aC (anys 530-525 aC). És ara a l'Altes Museum, dependent de l'Antikensammlung Berlin de la capital alemanya.

## Descobriment

Algunes parts del tronc i del cap se'n trobaren inicialment en excavacions efectuades per l'Institut Arqueològic Alemany d'Atenes a l'Herèon de Samos a la primeria del segle xx, sota la direcció de l'arqueòleg Theodor Wiegand. Segons l'acord sobre descobriments arqueològics, l'estàtua es traslladà a Alemanya, a l'Altes Museum, dependent del Museu Arqueològic (Antikensammlung). No tota l'estàtua és al país bavarés. Part d'una cama esquerra, trobada en les excavacions, s'exposa a Samos.

## Descripció

Està fet de marbre. Prové de Samos o Lacònia, doncs són les úniques zones les pedreres de les quals són del mateix color característic de l'estàtua. Representa un hoplita amb un casc jònic, que li protegeix el cap i els ulls, el nas i la boca, i li dona un caràcter amenaçador. Li penja una trena al llarg de l'esquena. La cuirassa està decorada a l'estil d'altres obres que representen guerrers d'origen laconi, tot i que els detalls podrien ser-ne representatius de la zona de Samos.
Malgrat que fou trobada a Samos, sembla que l'estàtua està clarament influïda per la cultura lacònia, de la qual formava part Esparta. Es pogué fer un intercanvi cultural entre Samos i Esparta, i podria haver-hi hoplites en aquesta zona.

## Interpretació de l'estàtua

Les característiques mixtes de l'art laconi i `de Samos són desconcertants i no han estat completament interpretades. Al principi, els orígens de Samos es van qüestionar. L'arqueòleg i professor Conrad M. Stibbe conclogué que l'estàtua era obra d'un espartà que vivia a Samos. Aquesta versió, però, no la comparteix cap més científic.
Samos i Esparta foren aliats propers, i podria haver-hi hagut algun intercanvi cultural, sobretot en la primera meitat del s. VI ae. La interpretació predominant recolza que el projecte prové d'un taller de Samos, tot i que pot ser poc afortunat.
A més, les estàtues heroiques com aquesta, de caràcter bèl·lic, disposades en santuaris, eren costum d'Esparta, no de Samos, on les ofrenes eren en general de naturalesa pacífica.

## Referències

* 1 2 Stibbe, Conrad M. (1996): "Ein Spartanischer Krieger auf Samos?", en von Zabern, Mainz (ed.): Das andere Sparta. Kulturgeschichte der Antiken Welt.
# Hort de Sant Rafel Arcàngel

L'Hort de Sant Rafel Arcàngel és una obra d'Alcanar (Montsià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Enfront l'accés a les Cases d'Alcanar, des de la N-340, a uns 400m. de la carretera hi ha una construcció amb dos cossos adossats; un té planta i pis, amb un rafal al davant que serveix com a terrassa del primer pis (rafal modern de formigó); el segon cos és només d'un nivell, utilitzat com a magatzem. Tots dos estan coberts amb teulada a doble vessant.
Les obertures són amb llindes o amb arcs escarsers, només amb un emmarcament de pedra. A la dreta de la casa, adossada hi ha una gran bassa utilitzada per regar tarongers. La sínia que l'abasteix és actualment un mecanisme a motor, part del qual queda dintre del magatzem.
A la part del darrere hi ha patis descoberts, i a un d'ells un alt fumeral de secció quadrada i fet amb maó, a la base del qual hi ha un forn, ara en desús.
El material de construcció són la maçoneria i el maó, ara arrebossats i emblanquinats. La façana abans estava pintada de blau.

## Referències

* 1 2 3 4
# Horta d'en Caixa i aqüeducte

L'Horta d'en Caixa i aqüeducte és una obra de Palafrugell (Baix Empordà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

L'aqüeducte és una conducció d'aigua en una paret de la tanca sobre un seguit d'arcades. La paret és de pedra i morter i els arcs de rajols a sardinell. Quan, pels pendents respectius de la canal i el carrer, disminueix prou l'alçada de l'aqüeducte, a la banda nord, desapareixen les arcades i el canal per on circulava l'aigua passa pel damunt d'una paret de tanca massissa. Per l'altre extrem, el de migdia, l'aqüeducte va ser seccionat per l'obertura de l'avinguda d'Espanya; a l'altre costat del vial hi queda el petit edifici on hi havia el molí de pouar l'aigua.
L'aqüeducte forma part dels complexos sistemes de distribució i ús d'aigua per a reg o altres usos anteriors a l'actual xarxa d'aigua potable, que inclouen des de les rieres, als recs, els molins, pous, basses, fonts, safareigs, etc.
L'horta d'en Caixa és un dels exemples d'hortes palafrugellenques sempre situades a la vora de l'aigua. Aquesta horta continua a l'altra banda de l'avinguda d'Espanya juntament amb d'altres hortes que conformen un paisatge digne de ser conservat.

## Referències

* 1 2 3
# Hospital Ambroise-Paré

L'Hospital Ambroise-Paré és un hospital docent de Boulogne-Billancourt. Forma part d'Assistance publique - Hôpitaux de Paris i és hospital docent de la Universitat de Versalles Saint-Quentin-en-Yvelines
És un dels hospitals més grans d'Europa. Va ser creat el 1923.

## Referències

* ↑ (francès)Biomarqueurs en Cancérologie et Onco-Hématologie (BCOH)
# Valeria Răcilă

Valeria Răcilă (Stulpicani, 2 de juny de 1957), de casada Roşca i més tard van Gröningen, és una remadora romanesa, ja retirada, que va competir durant les dècades de 1970 i 1980.
El 1980 va prendre part en els Jocs Olímpics de Moscou on guanyà la medalla de bronze en la prova de doble scull del programa de rem. Quatre anys més tard, als Jocs de Los Angeles, guanyà la medalla d'or en la prova de scull individual.
En el seu palmarès també destaquen quatre medalles al Campionat del món de rem, dues de plata i dues de bronze, entre les edicions de 1979 i 1985.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Valeria Roșca-Răcilă». [Consulta: 1r gener 2024].
* ↑ «Valeria Racila - Comitetul Olimpic si Sportiv Roman». [Consulta: 1r gener 2024].
# Hospital Bikur Cholim

L'Hospital Bikur Cholim (en hebreu: בית החולים ביקור חולים) va ser un hospital general de 200 llits a Jerusalem, Israel, va ser establert en 1826. Fou l'hospital més antic del país.
Bikur Cholim va ser conegut pels seus departaments d'obstetrícia i cardiologia. L'hospital també operaba una moderna unitat de cures intensives neonatal, un departament de pediatria i unitats de cirurgia bariàtrica i plàstica.
Bikur Cholim tractaba a uns 60.000 pacients anualment. El centre tenia una plantilla de 700 administradors, metges, infermeres, tècnics i personal de neteja, era un dels ocupadors més grans del centre de Jerusalem. Un terç dels metges eren ciutadans àrabs israelians, molts dels quals van triar Bikur Cholim per a les seves residències.

## Tancament

El desembre de 2012, l'hospital va passar a ser gestionat pel Centre Mèdic Shaare Zedek, i va continuar funcionant com a sucursal de Shaare Zedek, posteriorment es va tancar l'edifici principal de l'hospital, mentre que l'edifici situat al carrer Hanevim, la sala de maternitat, que servia als residents dels barris propers, va continuar funcionant. Paral·lelament, es van presentar a les autoritats urbanístiques plànols per a la restauració de l'estructura històrica, i la seva integració en un conjunt que incloïa un centre comercial i habitatges. L'any 2020, les autoritats van decidir també tancar la maternitat, seguint les directrius que obliguen a situar-la al costat d'hospitals que puguin prestar serveis mèdics especials, si fos necessari.

## Referències

* ↑ Gaydamak wants out of Bikur Cholim Hospital
* ↑ Turning things around at Bikur Cholim
* ↑ «A state of critical condition». Arxivat de l'original el 2012-09-06. [Consulta: 17 desembre 2017].
# Hospital Militar Gómez Ulla

L'Hospital Gómez Ulla, actualment conegut oficialment amb el nom d'Hospital Central de la Defensa Gómez Ulla, és un hospital militar situat a Madrid, al barri d'Carabanchel a l'antic terme de Carabanchel. Forma part del Ministeri de Defensa Espanyol.
L'hospital va ser fundat el 21 d'abril de 1896 com Hospital de Carabanchel. Als temps de la Guerra del Rif va donar servei als ferits transferits des del Marroc i va ser reanomenat en honor de Mariano Gómez Ulla, un cirurgià militar espanyol que s'havia distingit prestant serveis als camps de batalla de les Guerres d'Àfrica.
Durant la Guerra Civil espanyola va atendre als ferits i convalescents de les Forces Armades de la República Espanyola i de les Brigades Internacionals, així com a la població civil afectada pels bombardejos de la ciutat durant l'assetjament de Madrid.

## Vegeu també

* American Medical Bureau

## Referències

* ↑ «Hospital Central de la Defensa Gómez Ulla - Datos de localización y contacto». [Consulta: 5 febrer 2016].
* ↑ «Gómez Ulla, gloria de la medicina militar. El Correo Gallego. 2008/11/23.». Arxivat de l'original el 2016-03-12. [Consulta: 6 febrer 2016].
* ↑ Medical Aid to the Spanish Republic During the Civil War (1936-1939)

## Enllaços externs

* Historia de l'hospital
# Hospital Monkole

L'Hospital Monkole (Centre Hospitalier Mère-Enfant Monkole) és un hospital situat a l'oest de Kinshasa, a la República Democràtica del Congo. El nom Monkole és una manera d'anomenar el barri situat als afores de la ciutat anomenat Mont-Ngafula, on hi ha aquest hospital. És un hospital general però es dedica especialment a la salut maternoinfantil, la formació de professionals i la lluita contra les malalties tropicals.

## Història

L'abril de 1991 es va iniciar un dispensari amb una ONG del Congo, que més tard seria convertit en hospital a petició del Ministeri de Sanitat del país. Des del 2001 és l'hospital de referència del barri Mont-Ngafula, on està situat, una zona amb més de 500.000 habitants. Des del 2014 és hospital general de referència. Per tal de dur a terme el projecte, el 1997 va comptar amb el suport de la ONG Onay, amb el suport d'Aecid i el Govern de Navarra.
El 2009 l'hospital va fer 4.000 operacions i va atendre a més de 45.000 persones. El model social de Monkole es basa en el fet que paguen més els més rics, de manera que el 20% dels pacients subvencionen el 80% restant, amb l'objectiu d'evitar que els pobres no siguin atesos correctament.
L'hospital és d'inspiració cristiana i l'atenció pastoral catòlica dels pacients que ho desitgen està confiada a l'Opus Dei. De fet, el 1989, en una visita al Congo, Àlvar del Portillo (1975-1994), en aquell moment prelat, va animar un grup de professionals a dedicar-se al sector sanitari.

## Referències

* 1 2 3 Arroyo, Marta «El hospital Monkole: un proyecto a prueba de dictaduras y saqueos». El Mundo, 22-11-2010 [Consulta: 28 maig 2018].
* ↑ DEIROS, TRINIDAD «Cáncer en el Congo: "Un adiós"» (en castellà). elperiodico, 03-02-2017.
* ↑ «Por una maternidad sin riesgo en el Congo Democrático» (en espanyol europeu). [Consulta: 28 maig 2018].
* ↑ «Kinshasa: l'hôpital Monkole élevé au rang d'Hôpital général de référence» (en francès). Radio Okapi, 02-06-2014.
* ↑ ICNET. «El hospital Monkole de Kinshasa, un referente para la medicina en África | ICnet» (en espanyol europeu). [Consulta: 28 maig 2018].
* ↑ «Héroes corrientes - Campus - Nuestro Tiempo» (en castellà). [Consulta: 28 maig 2018].
# Hospital Raymond-Poincaré

L'Hospital Raymond-Poincaré és un hospital docent de Garches. Forma part d'Assistance publique - Hôpitaux de Paris i és hospital docent de la Universitat de Versalles Saint-Quentin-en-Yvelines.
Va ser creat el 1936.

## Referències

* ↑ (francès)UFR Simone Veil - santé Arxivat 2019-09-03 a Wayback Machine.
* ↑ (francès)Hôpital Raymond-Poincaré Arxivat 2019-07-30 a Wayback Machine.
# Hospital de Sant Pau i Santa Tecla

L'Hospital de Sant Pau i Santa Tecla és un hospital de Tarragona. L'edifici és una obra de Tarragona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Edifici

Edifici construït el 1588, obra de l'arquebisbe Antoni Agustí. De l'antic edifici en destaca la porta d'arc de mig punt amb escut de la ciutat a la seva clau. Aquesta dona a un claustre renaixentista de la mateixa època on actualment està situat el servei d'urgències.
L'any 1993 es van realitzar excavacions d'urgència dirigides per Jordi López.

## Referències

* 1 2
# Hospital de Sant Pere

L'Hospital de Sant Pere és una obra de Vilassar de Dalt (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

L'hospital de Sant Pere és un edifici de planta baixa, pis i golfes amb carener perpendicular a la façana principal. Ha sofert moltes transformacions al llarg del temps. La façana principal va ser restaurada el 1936 pel marquès de Gelida introdueix elements florals d'estil noucentista.
La capella de l'hospital és d'estil neogòtic i té una sola nau amb contraforts.

## Història

L'hospital és l'antic mas Pi fins al segle xvi. Passa després a la família Ponts i Arenes, entre els segles XVII i XIX. L'any 1885 s'utilitza com a llatzaret per malalts de colera. L'any 1930 s'hi instal·là la Fundació Santa Maria, hospital per a mariners vells.

## Galeria

* Placa a l'interior de l'Hospital
* Façana de l'edifici principal de l'Hospital
* Façana de la capella neogòtica
* Façana de l'edifici nou de l'Hospital.

## Referències

* 1 2 3
# Hospital del Mar

L'Hospital del Mar és un centre sanitari, situat al Passeig Marítim de la ciutat de Barcelona, que fou inaugurat el 1905 com a hospital d'infecciosos. L'Ajuntament de Barcelona endegà diversos concursos per a un nou hospital d'infecciosos, en un terreny més adequat i unes instal·lacions més modernes. El 1920, l'arquitecte municipal Antoni de Falguera i Sivilla, amb el seu ajudant, Joaquim Vilaseca i Rivera, signava un projecte mai realitzat del nou Hospital d'Infecciosos Municipal. Aquest projecte s'ha descobert recentment a l'Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona. Però, finalment, l'acord municipal de 1924 és per executar el projecte de l'arquitecte Josep Plantada i Artigas, el qual sempre s'ha considerat l'arquitecte de l'obra.
El centre es creà el 1915 com a Hospital d'Infecciosos a partir de les instal·lacions marítimes de l'exposició de 1888, com a llatzeret per atendre malalts de pesta, tifus i altres malalties contagioses. Per a la prestació de l'assistència foren contractades les Germanes Darderes, que s'hi estaren fins al 1977. El 1939 la dictadura franquista li canvià el nom a Hospital de Nostra Senyora del Mar i, finalment, al final del franquisme rep el seu nom definitiu d'Hospital del Mar.
Dedicat inicialment a combatre les malalties infeccioses i les epidèmies greus, en la dècada del 1970 del segle xx s'hi va crear la primera unitat de deshabituació de toxicomanies de Catalunya. Centre de referència durant la celebració dels Jocs Olímpics del 1992, destaca tant per la tasca assistencial com per la de recerca, integrades actualment al Parc de Salut Mar.
Tot i que de dimensions reduïdes, l'Hospital del Mar té una de les produccions científiques més rellevants del país, amb el desenvolupament de projectes que apropen la ciència a l'aplicació diària en la salut de les persones.
El 2015 el centre va rebre la Creu de Sant Jordi "en la commemoració del centenari d'una institució sanitària de Barcelona vinculada especialment als seus barris marítims".

## Referències

* ↑ Venteo, Daniel. Barcelona i l'Hospital del Mar : de l'Hospital d'Infecciosos al Parc de Salut Mar. Barcelona: Parc de Salut Mar, Amics de l'Hospital del Mar, 2015. ISBN 9788498507225.
* ↑ Vila Gimeno, Carme; Villavieja Bueno, Pilar «Dels llatzerets a l'hospital dels infecciosos de Barcelona». Gimbernat: Revista d’Història de la Medicina i de les Ciències de la Salut, 69, 2018, pàg. 247–258. ISSN: 2385-4200.
* ↑ Bonilla, L. «Les tres vides (i els tres noms) de l’Hospital del Mar», 03-10-2015. [Consulta: 19 juny 2022].
* 1 2 «El Govern distingeix amb la Creu de Sant Jordi 27 personalitats i 15 entitats». Gencat, 14-04-2015 [Consulta: 15 abril 2015].
* ↑ Informació de l'hospital.

## Enllaços externs

* Guia temàtica Biblioteca ETSAB: Ampliació de l'Hospital del Mar. Arquitectes: Manuel Brullet i Albert de Pineda
# Hospital dels Pobres (Tremp)

L'Hospital dels Pobres és un edifici del municipi de Tremp (Pallars Jussà) protegit com a bé cultural d'interès local. És un edifici situat al centre del nucli urbà de Tremp, en una cantonada entre el carrer del Forn i la Plaça del Forn.

## Descripció

Es tracta d'una edificació renaixentista amb reminiscències gòtiques, de planta baixa i pis, i coberta de pavelló de teula àrab. És una construcció de pedra i morter, però amb una composició de carreus diferenciada entre les façanes. La façana principal, que dona al carrer del Forn, compta amb uns carreus més grans i és la que dona accés a l'edifici. El portal, centrat en la façana, és un arc de mig punt adovellat. Del seu interior destaca la capella amb volta de creueria.
L'edifici presenta moltes modificacions, algunes intervencions de consolidació, modificant la fesomia de la façana i de l'edifici, havent modificat les crugies de la coberta per l'eliminació de les golfes. La darrera restauració de l'edifici es va realitzar amb motiu de la instal·lació de les dependències del Jutjat de Primera Instància de Tremp.

## Història

En el 1521, Jaume Fiella fundà l'Hospital dels Pobres. Va costejar les obres i es va encarregar del seu manteniment. L'hospital, a més de donar una assistència, també complia una funció benèfica. Els usos de l'Hospital han anat canviant amb el pas dels segles, convertint-se en presó del partit Judicial, magatzem municipal, i finalment albergant els Jutjats de Primera Instància

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7
# Hospital militar de Benicàssim

L'Hospital militar de Benicàssim va ser un hospital de guerra que va donar servei als ferits de les Brigades Internacionals durant la Guerra Civil espanyola.

## Particularitats

L'Hospital era situat a la zona de les Vil·les, entre el Camí Nou i l'Hotel Voramar. El conformaven gairebé mig centenar d'edificis, vil·les d'estiueig principalment, així com un convent, un hotel i un garatge.
Va estar en servei, sota la direcció de les Brigades Internacionals, des del mes de desembre del 1936 fins al mes d'abril del 1938. Va atendre més de 7.000 ferits i convalescents de les Brigades Internacionals, tant espanyols com de diverses nacionalitats foranes.

## Enllaços externs

* Breu història de l'Hospital militar de Benicàssim (castellà)