OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Alba Mancebo

Alba Mancebo (Cambeda, Vimianzo, 1993) Alba Mancebo Soto és una periodista i presentadora de televisió gallega.

## Biografia

Es va llicenciar en periodisme a la Universitat de Santiago de Compostel·la, després de fer un curs a la Universitat de Tours.
Va treballar durant un any a Radio Galega col·laborant en els informatius i A tarde. El 2017 es va traslladar al departament de Continguts Web de TVG. Va participar en A Revista, parlant dels continguts de la xarxa. El 2018 va crear la secció #instaGal per promocionar la llengua a través de l'Instagram de @TVGalicia. Va ser nomenada cap del Servei del Departament d'Extensió Audiovisual de la CRTVG.
El 2020 fou la presentadora del programa Os Castros, de TVG. Fou conductora del programa Fogos do Apóstolo 2022 amb Noelia Rey i Arturo Fernández. També amb Arturo Fernández va presentar Eventos G de TVG el 2022.
Va participar en Ciències de la Comunicació (USC) en el curs "Escriptura per a xarxes socials" aportant la seva experiència. Fou pregonera de l'Asalto ao Castelo de Vimianzo el 2019. El 2023 fou una de les presentadores de la 21a edició dels Premis Mestre Mateo a Ourense.
És germana del també periodista Alberto Mancebo.

## Premis

* 2019: Premi CIRCOM al millor comunicador jove (Young Onscreen Talent) atorgat per aquest organisme que agrupa les televisions regionals europees.
* 2020: Finalista als Premis Mestre Mateo a la secció Millor Comunicador de Televisió.

## Referències

* ↑ «Compostimes». Compostimes. Arxivat de l'original el 2023-03-15. [Consulta: 30 març 2023].
* ↑ «Alba Mancebo LGx15».
* ↑ «Os castros CRTVG». www.crtvg.es.
* ↑ «tendencias». elcorreogallego.es.
* ↑ Redacción. «‘Eventos G’ métese entre bastidores da orquestra coruñesa Los Satélites na TVG». La Opinión de A Coruña, 09-09-2022.
* ↑ «Ciencias da Comunicación impulsa o curso ‘Escribir para as redes sociais'». Universidade de Santiago de Compostela.
* ↑ «La periodista Alba Mancebo, pregonera del Asalto ao Castelo». La Voz de Galicia, 16-06-2019.
* ↑ García, Por Alicia Alonso. «Coñece ás compañeiras que anunciarán as gañadoras dos XXI Mestre Mateo». Premios Mestre Mateo, 08-03-2023.
* ↑ «A xornalista vimiancesa Alba Mancebo, mellor comunicadora nova das televisións rexionais europeas». que pasa na costa, 16-04-2019.
# Aletta Ruijsch

Aletta Jacoba Josephina van Thol-Ruijsch (Den Helder, 6 d'agost de 1860 - La Haia, 20 de novembre de 1930) va ser una pintora i dibuixant holandesa.

## Vida i treball

Ruijsch era filla de Wilhelmus Ruijsch (1823-1875), oficial de salut de l'Armada holandesa, i de Jacoba Josephina de Block (1825-1903).
Va assistir a la classe de pintura de l'Acadèmia de les Arts Visuals (1888-1891) a La Haia, impartida per Eugène Joors a Anvers. Va pintar i dibuixar flors, natures mortes, paisatges i retrats. Ruijsch i el pintor Hendrik Otto van Thol (1859-1902) van rebre una subvenció de a la reina el 1892.
Va participar en l'Exposició Nacional del Treball de Dones del 1898 i aquest mateix any la seva obra es va poder veure al Palau de Belles Arts de Barcelona, en la secció estrangera de la IV Exposició de Belles Arts i Indústries Artístiques organitzada per l'Ajuntament de la ciutat, on va presentar l'oli Cigne. Posteriorment, l'any 1907 va prendre part en la cinquena edició, amb l'obra Gall dindi.
El 1899 es va casar amb Van Thol i la parella es va instal·lar a Nunspeet. Després de la mort del seu marit, es va traslladar a Ermelo i va tornar a La Haia el 1903.
Ruijsch va obtenir diversos premis per la seva obra: una medalla d'or a Anvers (1892), una medalla de plata a l'Exposició Esportiva de Scheveningen (1892) i una menció honorífica a l'exposició mundial de París (1900). Va ensenyar a la pintora alemanya Nelly Goedewaagen.
Amb motiu del seu setanta aniversari, el Pulchri Studio li va organitzar una exposició retrospectiva. Dos mesos després, quan una nit Ruijsch es disposava a encendre l'estufa de gas al seu estudi, la roba va incendiar-se. La van portar a l'hospital amb cremades greus, on va morir aquella mateixa nit. Va ser enterrada a Oud Eik, a Duinen.

## Referències

* ↑ «Aletta Ruijsch» (en neerlandès). RKD - Institut Holandès d'Història de l'Art, 30-03-2017. [Consulta: 5 juny 2020].
* ↑ «Aletta van Thol-Ruijsch» (en neerlandès). Biografisch Portaal van Nederland. [Consulta: octubre 2020].
* ↑ De naam werd ook gespeld als Ruysch.
* ↑ "Kunst en letteren", De Tijd, 29 februari 1892
* ↑ Cuarta exposición de Bellas Artes e Industrias Artísticas (en castellà). Barcelona: Imprenta de Henrich y Cia, 1898, p. 115, cat. 676.
* ↑ V Exposición Internacional de Bellas Artes e Industrias Artísticas: catálogo ilustrado (en castellà). Barcelona: Imp. de Henrich y Cia., 1907, p. 98, cat. 44.
* ↑ Repertori de catàlegs d'exposicions col·lectives d'art a Catalunya (fins a l'any 1938). Institut d'Estudis Catalans, Memòries de la Secció Històrico-Arqueològica LIX, 2002, p. 74, 83 i 86. ISBN 84-5273-661-4.
* ↑ "Kunstnieuws. Aletta van Thol-Ruysch. †", Rotterdamsch nieuwsblad, 20 november 1930
# Automedont (fill de Diores)

Automedont (en llatí: Automedon, en grec antic: Αὐτομέδων) va ser, segons la mitologia grega l'auriga d'Aquil·les durant la guerra de Troia, i per això, el seu company a les batalles. Quan Aquil·les va morir, ho va ser del seu fill Neoptòlem. Segons Virgili va lluitar amb valentia al costat del fill d'Aquil·les.
Va néixer a l'illa d'Esciros on Aquil·les va viure uns anys, i era fill de Diores. Va participar en l'ocupació de la ciutat de Troia. El seu nom s'ha convertit en sinònim de cotxer.
Gai Juli Higí parla d'Automedont, i diu que va anar a la guerra de Troia capitanejant deu naus des d'Esciros.

## Referències

* ↑ Homer Ilíada, IX, 209; XVI, 148; XVII, 429
* ↑ Smith, William (ed.). «Automedon». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 15 desembre 2023].
* ↑ Virgili. Eneida, II, 476
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 68. ISBN 9788496061972.
* ↑ Higí. Fabularum Liber, 97
# Beate Grimsrud

Beate Grimsrud (Bærum, Noruega, 28 d'abril de 1963 - Estocolm, Suècia, 1 de juliol de 2020) fou una escriptora, dramaturga i directora de cinema i ràdio noruega resident a Estocolm, Suècia, des de 1984. Escrivia tant en noruec com en suec.

## Biografia

Grimsrud va debutar al món literari el 1990 amb el recull de contes Det fins grenser for hva jeg ikke forstår, però va destacar sobretot com a novel·lista. Com a directora de cinema i ràdio, va escriure drames, radioteatre, documentals per a televisió i llargmetratges.
Va rebre diversos premis i va ser nominada al Premi de Literatura del Consell Nòrdic el 2000 per Å smyge forbi en øks, i el 2011 per En dåre fri. El 2011 va ser guardonada amb el Premi Dobloug per la seva trajectòria literària. Va participar en l'obra The Tunnel of Light a l'estació de Nydalen a Oslo.
Va morir el 1r de juliol de 2020, als cinquanta-vuit anys, després de patir càncer de mama.

## Obres
### Novel·les

* Continental Heaven (1993)
* Å smyge forbi en øks (1998)
* Hva er det som fins i skogen barn? (2002)
* Søvnens lekkasje (2007)
* En dåre fri (2010)
* Evighetsbarna (2015).
* Jeg foreslår at vi våkner (2020)

### Guions

* En film om fotboll (1996)
* Noen spørsmål om boksing (1999)
* Ballen i øyet (2000)
* Det pleier å gå bra (2010)

## Referències

* 1 2 «Author Beate Grimsrud is dead» (en anglès). Tellerreport. [Consulta: 2 juliol 2020].
* ↑ «Beate Grimsrud» (en noruec). NORSK FORFATTERSENTRUM. Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 4 juliol 2020].
* ↑ «Forfatter Beate Grimsrud er død» (en noruec). VG, 01-07-2020.
# Carolina Martínez Sanz

Carolina Martínez Sanz (Madrid, s. XIX) va ser una pintora espanyola.
Natural de la vila de Madrid, va ser deixebla del pintor Antonio Pérez Rubio. Va participar en l'Exposició Nacional de Belles Arts de 1866, on va obtenir una menció honorífica de tercera classe en la temàtica d'història per l'obra Concert en l'època de Felip III. Més endavant, va participar també al saló obert organitzat pel diari El Porvenir el 1882, on presentà el quadre Dulce coloquio.

## Referències

* 1 2 3 Ossorio y Bernard. Galería biográfica de artistas españoles del siglo XIX. Madrid: Imprenta de Moreno y Rojas, 1883-1884, p. 428. Arxivat 2020-01-26 a Wayback Machine.
* ↑ Ballesteros Robles, Luis. Diccionario biográfico matritense (en castellà). Madrid: Ajuntament de Madrid, 1912, p. 430.
* ↑ «Exposición Nacional de Bellas Artes». Revista de Bellas Artes, 17-02-1867.
# Agulla de pit de Tara

L'agulla de pit de Tara és la denominació historiogràfica d'una agulla d'estil hibernosaxó datat a l'entorn de l'any 720 i considerat com una de les més importants peces trobades de la cultura celta irlandesa. Es troba exposat de manera permanent al Museu Nacional d'Irlanda de Dublín.
L'agulla de pit, la trobà una llauradora l'any 1850 a la platja de Bettystown (propera a la localitat de Laytown, comtat de Meath). La vengué a un antiquari que la denominà agulla de pit de Tara, perquè a uns 29 km del lloc on es trobà hi ha un important jaciment arqueològic anomenat Turó de Tara, centre molt important per a nombroses cultures de l'antiguitat a Irlanda.
L'agulla de pit degué pertànyer quasi amb tota seguretat a un personatge de classe alta, amb una funció més ostentatòria que no l'habitual d'unir la roba.

## Característiques

* Tècnica: entrellaçat, filigrana i incrustació.
* Material: argent daurat, ambre, coure, cristall i or.
* Longitud: 22 cm.
* Pes: 224 grams.

## Referències

* Pàgina web de l'agulla de pit de Tara del Museu Nacional d'Irlanda
# Alzinar amb roure cerrioide

L'alzinar amb roure cerrioide (Viburno tini-Quercetum ilicis subass. cerrioidetosum, o en una nomenclatura més clàssica Quercetum ilicis galloprovinciale subass. cerrioidetosum) és una variant humida de l'alzinar litoral.
Es caracteritza per la presència d'espècies de tendència submediterrània que s'afegeixen a les de l'alzinar típic:
* A l'estrat arbori principalment s'hi afegeix el roure cerrioide (Quercus cerrioides).
* Als estrats arbustius i lianoide, l'aranyoner (Prunus spinosa), l'arç blanc (Crataegus monogyna), la ginesta triflora (Cytisus triflorus), etc.
* A l'estrat herbori, la maduixera (Fragaria vesca), el fenàs boscà (Brachypodium sylvaticum), el marxívol (Helleborus foetidus), etc.
Es fa en indrets obacs entre 100 i 600 m, principalment les zones silícies del Sistema Mediterrani Català, com ara el vessant vallèsà de la serra de Collserola (un exemple ben conservat d'aquest tipus de bosc es troba a la Reserva Natural de la Font Groga).
A més de les diferències florístiques (d'espècies) esmentades més amunt, sovint la seva estructura també difereix lleugerament de l'alzinar típic, amb un sotabosc menys desenvolupat, recordant una mica el que s'esdevé a les rouredes i fagedes.
Fitosociològicament forma part de l'aliança Quercion ilicis que reuneix les diferents associacions d'alzinars.

## Referències

* 1 2 3 4 Folch i Guillèn, Ramon. Vegetació dels Països Catalans. 1986a ed.. Barcelona: Ketres, 1980, p. 541 pàgines + mapa. ISBN 84-85256-62-X.
* 1 2 Raspall, A. i cols. Guia de Natura del Parc de Collserola. Barcelona, 2004. Consorci del Parc de Collserola. ISBN 84-609-3165-X
# Districte de Mitrovica

El districte de Mitrovica, també anomenat districte de Kosovska Mitrovica, (en albanès: Rajoni i Mitrovicës; en ciríl·lic serbi: Косовскомитровачки округ, romanitzat: Kosovskomitrovački okrug) és un dels set districtes de Kosovo. El seu centre administratiu i la ciutat més gran és Mitrovica. El districte limita amb el Districte de Pejë al sud-oest, el districte de Pristina al sud i l'est, i Sèrbia al nord i nord-oest.
# Escut de Sant Jaume d'Enveja

L'escut oficial de Sant Jaume d'Enveja té el següent blasonament:
Escut caironat: de sinople, una faixa ondada d'argent acompanyada al cap d'una espiga d'arròs d'argent i a la punta d'una torre també d'argent. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 27 de juliol de 1985 i publicat en el DOGC el 9 d'octubre del mateix any.
Sant Jaume d'Enveja és situat a la part sud del delta de l'Ebre, i l'arròs n'és la principal riquesa. L'escut, doncs, presenta una espiga d'arròs i una cinta ondada que simbolitza el riu Ebre, mentre que la torre d'argent (les armes de Tortosa) recorda que el poble va pertànyer a aquest darrer municipi fins al 1978.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Montsià

## Referències

* ↑ «DECRET 265/1985, de 23 de juliol, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Sant Jaume d'Enveja per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC num. 598, 23-07-1985. [Consulta: 25 juny 2010].
# Endocarpi

En botànica, l'endocarpi o pinyol és la part interna del pericarpi que està en contacte amb la llavor, és a dir, la llavor és dins de l'endocarpi. En fruits en baia, com són el raïm, el tomàquet o el plàtan, l'endocarpi és molt carnós. En fruits en hesperidi com les llimones i les taronges l'endocarpi està dividit en grills membranosos plens de polpa sucosa dins dels quals es troben immerses les llavors. En els fruits en drupa, com l'ametlla, el préssec, la cirera o l'oliva, l'endocarpi està endurit formant el pinyol. En fruits en pom, com la poma i la pera l'endocarpi és coriaci i es troba envoltat pel receptacle de la flor (que és el que mengem) que s'ha desenvolupat al mateix temps que el fruit.

## Referències

* ↑ «pinyol». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.
# Endomorfisme de Frobenius

En àlgebra commutativa i teoria de cossos l'endomorfisme de Frobenius és un endomorfisme d'anells de característica un nombre primer. En certs contextos és un automorfisme, però aquest fet no és cert en general.
Sigui R un anell commutatiu de característica un nombre primer p (la característica és sempre un nombre primer quan R és un domini d'integritat, per exemple). L'endomorfisme de Frobenius F es defineix com
    F(r)=r$^p$
per a tot r de R. Es pot veure com aquesta aplicació respecta la multiplicació d'elements de R: F(rs)=(rs)$^p$ = r$^p$s$^p$ així com la suma en R. L'expressió (r + s)$^p$ pot ser desenvolupada fent servir el teorema del binomi, i com que p és primer, els coeficients de tots els termes excepte r$^p$ i s$^p$ són divisibles per p, la característica, pel que són iguals a zero. Finalment veiem que clarament F(1)=1, pel que acabem de demostrar que F és un homomorfisme d'anells.
En general, F no és un automorfisme. Per exemple, sigui K el cos F$_p$(t), és a dir, un cos finit amb p elements junt amb un sol element transcendent. Podem afirmar que la imatge de F no conté t. Demostrarem aquest fet per contradicció: Suposem que existeix un element de K la imatge del qual en aplicar-li F és t. Aquest element és una funció racional q(t)/r(t) la potència p-èsima del qual (q(t)/r(t))$^p$ és igual a t. Això implica que p(deg q - deg r) = 1, la qual cosa és impossible. Per el que F no és exhaustiva (suprajectiva) i, per tant, no és un automorfisme. Fins i tot és possible que F no sigui injectiva. Això succeeix si i només si R té un element nilpotent d'ordre inferior o igual a p.

## Punts fixos en l'endomorfisme de Frobenius

Sigui R un domini d'integritat. L'aplicació de Frobenius deixa fixos tots els elements de R que satisfan l'equació x$^p$ = x. Aquestes són totes les arrels de l'equació x$^p$ - x, i com que aquesta equació té grau p, hi ha com a molt p arrels. Aquests són exactament els elements 0, 1, 2, ..., p - 1, de manera que el conjunt de punts fixos de F defineixen un cos primer.
Iterant l'aplicació de Frobenius obtenim una seqüència d'elements de R:
    $x,x^{p},x^{p^{2}},x^{p^{3}},\ldots$
Aplicant iterativament e vegades F a un anell que contingui un cos K de p$^e$ elements s'obté un conjunt de punts fixos igual a K, similar a l'exemple anterior. Els iterats de l'aplicació de Frobenius es fan servir per a definir la clausura de Frobenius i la clausura estricta d'un ideal.

## Frobenius per a cossos finits

Sigui F$_q$ el cos finit de q elements, on q=p$^e$. F deixa fix F$_p$ amb aquest argument. Si q=2, aleshores F², la segona iteració de Frobenius, deixa fixos p² elements, pel que deixa fix ${\mathbf {F} }_{p^{2}}$. En general, F$^e$ deixa fix ${\mathbf {F} }_{p^{e}}$. A més a més, F genera el Grup de Galois de qualsevol extensió de cossos finits.
# Enganyapastors alabarrat gran

L'enganyapastors alabarrat gran (Systellura longirostris) és una espècie d'ocell de la família dels caprimúlgids (Caprimulgidae). Habita zones boscoses, matollars i ciutats d'Amèrica del Sud, a Colòmbia, oest, nord i sud de Veneçuela, l'Equador, el Perú, centre i est de Bolívia, sud-est del Brasil, el Paraguai, Uruguai, Xile i l'Argentina.

## Taxonomia

Segons la llista mundial d'ocells del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.1, gener 2024) l'enganyapastors alabarrat gran presenta vuit subespècies. Tanmateix, per al Handook of the Birds of the World i la quarta versió de la BirdLife International Checklist of the birds of the world (Desembre 2019), la subespècie S.l. roraimae, de la zona muntanyosa del sud de Veneçuela i la frontera adjacent amb el nord del Brasil, es considera una espècie separada:
* enganyapastors dels tepuis (Systellura roraimae).

## Referències

* ↑ «Enganyapastors alabarrat gran». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
* 1 2 Gill, Frank; Donsker, David; Rasmussen, Pamela. «Nightjars, Oilbird, potoos, frogmouths» (en anglès). IOC World Bird List v14.1. Congrés Ornitològic Internacional, 2024. [Consulta: 13 juliol 2024].
* 1 2 del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 120. ISBN 978-84-16728-37-4.
# Enginyeria de la carta

En la restauració, l'enginyeria de la carta (en anglès, menu engineering) és un camp interdisciplinari dedicat a l'estudi de disseny estratègic de les cartes de restaurants que s'origina als Estats Units. De vegades es troba referenciat com psicologia de la carta. En general el terme enginyeria de la carta és un terme emprat en la indústria de l'hostaleria (específicament en el context de restaurants), però que pot ser aplicat a qualsevol indústria que ofereix una llista de productes o serveis a elecció del consumidor.

## Característiques

L'objecte de l'enginyeria de la carta és maximitzar la rendibilitat de l'empresa encoratjant al consumidor en les seves preferències, i descoratjant de la mateixa manera alguns dels productes oferts.

## Camps d'estudi

Els camps d'estudi que contribueixen a l'enginyeria de la carta son:
* Psicologia (Percepció, Atenció, Emoció/Afectes)
* Comptabilitat directiva (Contribució a les anàlisis de costos marginals i de producte)
* Màrqueting & Estratègia (Preus, Promoció)
* Disseny gràfic (Disseny de vistes, Tipografia)

## Referències

* ↑ En el seu sentit més vertader, el terme enginyeria es refereix a la metodologia específica d'anàlisi de la carta en un restaurant específic. Aquesta teoria ha estat desenvolupada per Michael L. Kasavana, Ph.D i Donald J. Smith a la Michigan State University School of Hospitality Business el 1982.

## Vegeu també

* Carta (restaurant)

## Enllaços externs

* The Menu Advantage
* The School of Hospitality Business
# Enosis Pezoporikou Amol Làrnaca

EPA Làrnaca, o Enosis Pezoporikou Amol, (en grec modern: Ε.Π.Α. Λάρνακας, Ένωσις Πεζοπορικού Αμολ) fou un club xipriota de futbol de la ciutat de Làrnaca.

## Història

El club va ser fundat el 1930 per la fusió de dos clubs de la ciutat, el Pezoporikos i l'AMOL Làrnaca. Fou membre fundador de l'Associació Xipriota de Futbol i participà en el primer campionat xipriota el 1934/35. Anys més tard, el Pezoporikos es tornà a fundar. La seva millor època la visqué el 1944/45 i 1945/46, quan guanyà dos doblets (lliga i copa). El 1994 es fusionà amb el Pezoporikos Làrnaca i formà l'AEK Làrnaca FC. El club també va tenir seccions de basquetbol i voleibol.

## Palmarès
### Futbol

* Lliga xipriota de futbol (3): 1945, 1946, 1970
* Copa xipriota de futbol (5): 1945, 1946, 1950, 1953, 1955
* Supercopa xipriota de futbol (1): 1955

### Voleibol (femení)

* Lliga xipriota (1): 1976

## Referències

* 1 2 3 Meletios, George (2011). Futbol Xipriota 1900-1960. Nicòsia: Editorial Power. ISBN 978-9963-688-87-6
* ↑ «Η Λάρνακα πανηγυρίζει για την ενοποίηση... (Larnaca celebra la unificació ...)». sigmalive.com, 04-06-2011. [Consulta: 17 febrer 2016].
# Enteritis

A la medicina, l'enteritis es refereix a la inflamació de l'intestí prim. El més comú és que sigui causada per la ingestió de substàncies contaminades amb microorganismes patògens. Un microoganisme que ho pot produir és Salmonella Enteritidis. Els símptomes inclouen dolor abdominal, còlics, diarrea, deshidratació i febre. Vegeu també la inflamació dels òrgans connexos del sistema gastrointestinal: gastritis (estómac), (gastroenteritis, l'estómac i l'intestí prim), colitis (intestí gros), i enterocolitis (intestí prim i l'intestí gros).
# Envolupant convexa

En matemàtiques es defineix l'envolupant convexa d'un conjunt de punts X de dimensió n com la intersecció de tots els conjunts convexos que contenen X.
Donats k punts $x_{1},\,x_{2},\,...,x_{k}$, la seva envolupant convexa C ve donada per l'expressió:
   $C(X)=\left\{\sum _{i=1}^{k}\alpha _{i}x_{i}\ {\Bigg |}\ x_{i}\in X,\,\alpha _{i}\in \mathbb {R} ,\,\alpha _{i}\geq 0\,,\sum _{i=1}^{k}\alpha _{i}=1\right\}$
En el cas particular de punts en un pla, si no tots els punts estan alineats, llavors la seva envolupant convexa correspon a un polígon convex els vèrtexs del qual són alguns dels punts del conjunt inicial.
Una forma intuïtiva de veure l'envolupant convexa d'un conjunt de punts al pla és imaginar una banda elàstica estirada que els tanca a tots. Quan s'alliberi la banda elàstica, aquesta prendrà la forma de l'envolupant convexa.

## Càlcul de l'envolupant convexa

En geometria computacional existeixen nombrosos algorismes per calcular l'envolupant convexa d'un conjunt finit de punts, amb diversos graus de complexitat computacional. La complexitat de l'algorisme de resolució se sol estimar en funció del nombre n de punts d'entrada i el nombre h de punts de la corresponent envolupant convexa.

### Algorismes per al càlcul de l'envolupant convexa en el pla

* Jarvis march o gift wrapping algorithm. Proposat per R. A. Jarvis el 1973. És un dels més simples i posseeix una complexitat computacional O(nh). En el pitjor dels casos la seva complexitat serà O(n²).
* Mètode de Graham. Publicat el 1972, és molt més eficient i posseeix una complexitat computacional O(n log n). Si els punts es troben ordenats per una de les coordenades o per l'angle a un vector fix llavors la complexitat és O(n).
* Divide and conquer. Un altre algorisme de complexitat O(n log n) publicat el 1977 per Franco P. Preparata i Hong. També és aplicable al cas tridimensional.

## Vegeu també

* Determinants de Cayley-Menger
* Símplex

## Referències

* ↑ Weisstein, Eric W., «envolupant convexa» a MathWorld (en anglès).