OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Orfeó Granollerí

L'Orfeó Granollerí va ser creat el 1915 per iniciativa de la Unió Liberal de Granollers. El 3 de juny d'aquell any se'n va aprovar el reglament i s'encarregà la direcció de la nova formació coral al mestre Martí Llobet Palaus. Una de les primeres accions impulsades per l'Orfeó, al costat de la Societat Coral Amics de la Unió, va ser promoure que es dediqués un carrer de Granollers a Anselm Clavé. Això va representar que la carretera principal fos batejada amb aquest nom que encara porta ara. A la premsa local de l'època hi hagué un intens debat entre les dues entitats sobre l'autoria inicial de la iniciativa.
El primer concert de l'Orfeó Granollerí va ser el dia 1 de gener de 1916. El disseny de l'estendard va ser encarregat a Alexandre de Riquer.
El 1918 hi va haver discussions internes de caràcter ideològic que van comportar que alguns membres de l'orfeó i el seu director Martí Llobet, que argumentaven sentir-se massa controlats per la junta de la Unió Liberal, deixessin l'entitat i creessin un nou orfeó granollerí en un altre local, amb el suport del Centre Catòlic i la societat La Alhambra. D'aquesta manera hi va haver, durant un breu període, dos grups corals anomenats Orfeó Granollerí: els qui s'havien escindit, dirigits pel mestre Llobet, i els que es quedaren a la Unió Liberal que serien dirigits a partir d'aquell moment pel mestre Aureli Font.
El 1932, des del mateix orfeó s'impulsà també la creació de l'Esbart Dansaire de Granollers.
Passada la Guerra Civil Espanyola, l'orfeó va seguir actiu fins a la seva dissolució del 12 de juny de 1943. No obstant, en la premsa local no es fa esment de cap activitat de l'entitat més tard de 1936.

## Referències

* ↑ «La Comarca, 1/5/1915». [Consulta: 6 gener 2025].
* 1 2 Fernández García, Mariano. La Unió Liberal i el Centre Catòlic, polaritzadors del teixit associatiu a Granollers, 1881-1936. [Granollers]: Ajuntament de Granollers, 1999. ISBN 84-930014-1-4.
* ↑ Farnés Sararols, Josep Maria. Crònica de la Unió Liberal. Granollers: Ajuntament de Granollers, 1981.
* ↑ Capdevila Oliveras, Josep. L'Esbart Dansaire de Granollers. Granollers: Ajuntament de Granollers, 2009 [i.e. 2010]. ISBN 978-84-937059-1-6.
* ↑ «Revista del Vallès, 25/6/2004». [Consulta: 2 abril 2022].
# Orfeó Ulldeconenc

L'Orfeó Ulldeconenc és una obra d'Ulldecona (Montsià) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici entre mitgeres que consta de planta i un pis. La façana conserva l'estructura original. A la planta s'obren tres altes portes de mig punt iguals. Al primer pis hi ha una balconada gran que descansa sobre unes mènsules ornamentals amb llosana de perfil mixtilini i barana balustrada. En aquest nivell s'obren, també, tres finestres de sobrellinda decorada amb frontó triangular d'inspiració clàssica. La cornisa que remata la façana té una barana que combina l'obra vista amb una reixa de ferro colat i, al centre, hi ha un plafó de rajola vidriada valenciana on el llegeix: "ORFEÓ MONTSIÀ". L'arrebossat del mur, actualment pintat, simula bandes horitzontals i tendeix a diferenciar els tres carrers en què es divideix la façana, mitjançant pilastres encastades de capitell compost. A l'interior, entre altres estances auxiliars, s'ubiquen el bar de la societat i l'auditoria, utilitzada també com a teatre municipal.

## Història

L'orfeó Montsià es tractava d'una associació de tipus cultural-musical creada el 1922, sobre l'experiència d'un primer grup coral dit "La Aurora" i sorgit a les darreries del segle xix. L'edifici, que seria la seva seu, es va començar a construir el 22 d'octubre de 1923, gràcies al préstec del Banc de Tortosa i els ajuts materials dels veïns. El 1930 es va inaugurar la biblioteca, a partir d'aquesta data es viuria l'època de més esplendor. Amb la Guerra Civil es va iniciar un davallament i d'ençà del 1947 s'ha reprès l'activitat, reorganitzant l'associació i creant l'Orfeó Ulledeconenc, encara avui en funcionament. L'edifici és avui conegut per les representacions que tots els anys fan en ell de la Passió d'Ulldecona, començades el 1955 i adaptades a l'actual text el 1964, tenen com a precedent una tradició del segle xvi.

## Referències

* 1 2 3
# Orfisme (avantguarda)

L'orfisme apareix a França el 1911. És una tendència que surt del cubisme per a proclamar la supremacia del color. El terme va ser creat pel poeta francès Guillaume Apollinaire per designar la pintura del matrimoni Delaunay (Robert Delaunay i Sonia Delaunay). Una tendència que segueix, fins a cert punt, el camí iniciat per l'orfisme es desenvolupà als Estats Units amb el nom de sincronisme.

## Estètica

* No-figuració o figuració gairebé simbòlica: tendència cap a l'abstracció geomètrica.
* Estructuració a força de formes geomètriques més o menys rígides: cercles i semicercles en bandes concèntriques, segments alternats, prismes de color, etc.
* Recerca de la correlació entre sons i colors.
* Sensació de dinamisme rítmic.
* Composicions de gran fantasia.

## Desenvolupament de l'estil

Guillaume Apollinaire anomenà "orfisme" una derivació del cubisme que perseguia una obra d'art de formes pures, sense cap referent en la realitat visual, a la manera de les formes musicals -segons el mite, Orfeu era el músic, el poeta, el príncep dels artistes inspirats. De tots els pintors que Apollinaire classificava com a "òrfics", el més representatiu és Robert Delaunay. L'obra de Robert i Sonia Delaunay és de gran originalitat dins el moviment cubista perquè ambdós parteixen del'impressionisme i el neoimpressionisme, estils que els cubistes menystenien perquè els consideraven massa coloristes, massa visuals (el color era per a ells un efecte òptic sense consistència). Els Delaunay desenvoluparen les possibilitats obertes per la pintura de Georges Seurat: la tècnica divisionista.
Combinant la influència de Seurat i la tendència cubista en construir la imatge en formes geomètriques, Robert Delaunay pintà uns quadres amb taques de colors que poden ser considerats totalment abstractes: l'únic motiu del quadre és la llum i el color, no hi cap altra referència naturalista.
L'obra de Delaunay tingué un gran èxit a Múnic quan fou exposada a les exhibicions que organitzaven els artistes del grup expressionista anomenat Der Blaue Reiter ('El genet blau'), V. Kandinski i F. Marc, els organitzadors d'aquest grup, adoptaren els procediments coloristes del cubisme de Delaunay. Kandinski fou el primer artista que defensà teòricament la possibilitat d'un art totalment abstracte (De l'espiritualitat en l'art), que no fes cap referència a la realitat material perceptible com a imatge visual.

## Referències

* ↑ Carmody, Francis J. The Evolution of Apollinaire's Poetics 1901-1914 (en anglès). University of California Press, 1963, p. 94.
* ↑ Lipsey, Roger. The Spiritual in Twentieth-Century Art (en anglès). Courier Dover Publications, 2011, p. 91. ISBN 0486432947.
# Organisme per a la Proscripció de les Armes Nuclears a l'Amèrica Llatina i el Carib

L'Organisme per a la Proscripció de les Armes Nuclears a l'Amèrica Llatina i el Carib o OPANAL és un organisme internacional que promou el desarmament nuclear. Fou creat com a resultat del Tractat de Tlatelolco, signat el 1967 a Mèxic, i en vigor des de 1969, el qual prohibeix els països signataris de fer ús, emmagatzemar o transportar armes nuclears. La seu és a la ciutat de Mèxic, per la qual cosa, segons les estipulacions del Tractat, el secretari general, no pot ser nacional de Mèxic.
En són membres: Antigua i Barbuda, l'Argentina, les Bahames, Barbados, Belize, Bolívia, el Brasil, Colòmbia, Costa Rica, Cuba Dominica, la República Dominicana, l'Equador, El Salvador, Granada, Guatemala, Haití, Hondures, Jamaica, Mèxic, Nicaragua, Panamà, el Paraguai, el Perú, Saint Kitts i Nevis, Saint Lucia, Saint Vincent i les Grenadines, Surinam, Trinitat i Tobago, l'Uruguai, Veneçuela i Xile.

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial en castellà i anglès
# Organització Marroquina dels Drets Humans

L'Organització Marroquina dels Drets Humans (en francès Organisation marocaine des droits de l'Homme, OMDH) és una associació marroquina creada del 12 de gener de 1989 i reconeguda d'utilitat pública el 24 d'abril de 1990. Forma part de la Xarxa Euromediterrània dels Drets de l'Home des de 1997.

## Referències

* ↑ Liste des associations reconnues d'utilité publique Arxivat 2013-10-15 a Wayback Machine., al web del Sécratariat général du gouvernement
* ↑ «Organisation marocaine des droits de l'Homme (OMDH)». Arxivat de l'original el 12 de desembre 2019. [Consulta: 14 novembre 2012].
# Staphylinochrous ruficilia

Staphylinochrous ruficilia és una espècie de lepidòpter zigenoïdeu de la família dels himantoptèrids (Himantopteridae), subfamília Anomoeotinae.
És endèmica de Camerun.

## Referències

* ↑ «Funet - Staphylinochrous». [Consulta: 2 març 2025].
# Staphylinochrous sagittata

Staphylinochrous sagittata és una espècie de lepidòpter zigenoïdeu de la família dels himantoptèrids (Himantopteridae), subfamília Anomoeotinae.
Es pot trobar a l'Àfrica.

## Referències

* ↑ «Funet - Staphylinochrous». [Consulta: 2 març 2025].
# Alejandro Cachón

Alejandro Cachón (Cangas del Narcea, Astúries; 28 de gener de 1999), popularment conegut com el Volador de Cangas, és un pilot de ral·li asturià. Guanyador del Super Campionat d'Espanya de Ral·lis de l'any 2024.
S'inicia als ral·lis a partir de l'any 2017 disputant proves per Astúries, aconseguint guanyar el Volan FAPA del 2019, fet que li permeté disputar la Peugeot Rallye Cup Ibèrica del 2020, disputant així proves per Espanya i Portugal amb un Peugeot 208 Rally4. Aquest certament finalment el guanyarien la temporada 2021, on també disputaria alguna prova del Campionat d'Europa de Ral·lis.
L'any 2022 es converteix en pilot oficial del Citroën Rally Team pel Super Campionat d'Espanya de Ral·lis, on finalitza en tercera posició. Posteriorment, a la següent temporada disputa proves del Campionat Mundial de Ral·lis, dins de la categoria WRC2, amb un Citroën C3 Rally2.
A partir de la temporada 2024 esdevé pilot oficial de Toyota Espanya, guanyant el Super Campionat de Ral·lis d'Espanya amb un Toyota GR Yaris Rally2.

## Referències

* ↑ A, S. «El piloto Alejandro Cachón, un 'referente' para los jóvenes de Cangas del Narcea» (en castellà), 15-11-2022. [Consulta: 13 desembre 2024].
* ↑ Infomotor. «Los ganadores del Volante FAPA en la Peugeot Rally Cup Ibérica» (en castellà), 11-02-2020. [Consulta: 13 desembre 2024].
* ↑ @touspatous. «Alejandro Cachón, un campeón de mecha rápida» (en castellà), 16-10-2021. [Consulta: 13 desembre 2024].
* ↑ «Entrevista a Alejandro Cachón, piloto de Citroën Rally Team» (en castellà), 13-04-2023. [Consulta: 13 desembre 2024].
* ↑ nacho. «Alejandro Cachón, 'supercampeón' de España con Toyota» (en castellà). [Consulta: 13 desembre 2024].
# Staphylinochrous ugandensis

Staphylinochrous ugandensis és una espècie de lepidòpter zigenoïdeu de la família dels himantoptèrids (Himantopteridae), subfamília Anomoeotinae.
Es pot trobar a l'Àfrica.

## Referències

* ↑ «Funet - Staphylinochrous». [Consulta: 2 març 2025].
# Ciutadella d'Alba Carolina

La Ciutadella d'Alba Carolina (en romanès: Cetatea Alba Carolina, en hongarès: Gyulafehérvári vár) és una fortalesa en forma d'estrella situada a Alba Iulia. Les obres van començar el 4 de novembre de 1715 durant el govern dels Habsburg a Transsilvània i es va acabar el 1738. Fins a 20.000 serfs van participar en la construcció, que es calcula que va costar uns tres milions de guldens. La ciutadella va ser construïda al lloc d'altres dues fortificacions: la fortalesa legionària de la Legio XIII Gemina (coneguda com a Apulum), així com la ciutadella medieval de Balgrad.
La forma de la ciutadella, un element icònic de l'arquitectura de Vauban, va influir en el disseny del logotip de la ciutat d'Alba Iulia quan la ciutat va rebre l'estatut de ciutat el 2014 La ciutat va rebre 47,5 milions de lei el 2009 per la restauració i conservació de la ciutadella.
La ciutadella porta el nom de Carles VI, conegut en romanès Carol VI, que era l'emperador del Sacre Imperi Romanogermànic quan es va construir de la ciutadella.

## Vegeu també

* Set meravelles de Romania

## Referències

* ↑ «Alba Carolina Fortress - The Roman Citadel of Alba Iulia» (en anglès americà). Rolandia. [Consulta: 5 agost 2018].
* ↑ «The Alba Iulia Fortress». Alba Iulia Town Hall. Arxivat de l'original el 5 agost 2016. [Consulta: 14 agost 2018].
* ↑ Popa, Nicolae. «Heritage, image and territorial competitiveness.». A: Dasí. Identity and Territorial Character: Re-Interpreting Local-Spatial Development. 13. Universitat de València, 2014, p. 122. ISBN 9788437094632.
* ↑ «The Bastionary, Vauban-type Citadel of Alba Carolina» (en romanès). Alba Iulia Town Hall. [Consulta: 21 agost 2018].
* 1 2 (juliol 2018) "" a International Conference on Economic and Social Studies.
* ↑ Smith, Philip. «Apulum». A: William Smith. Dictionary of Greek and Roman Geography, illustrated by numerous engravings on wood (en anglès). Londres: Walton and Maberly & John Murray, 1854.
* ↑ Zgârciu, Liviu. «Cetatea bastionară de tip Vauban, Alba Carolina» (en romanès). Historia. [Consulta: 22 agost 2018].
* ↑ «Peste 47 de milioane de lei pentru reabilitarea Cetatii Vauban». Ziare. [Consulta: 13 octubre 2019].

## Bibliografia

* Anghel, Gheorghe. Alba Iulia (en romanès). Editura Sport-turism, 1987.
* Anghel, Gheorghe. Ceăți medievale din Transilvania (en romanès). Meridiane, 1972.
* Berciu, I.; Popa, Alexandru; Ursu, Horia. Cetatea Alba Iulia: Fortress Alba Iulia (en romanès). Editura Meridiane, 1968.
* Moga, Vasile. De la Apulum la Alba Iulia: fortificaţiile oraşului (en romanès). Editura Sport-Turism, 1987.
# Eufònia bronzada

L'eufònia bronzada (Euphonia chalybea) és un ocell de la família dels fringíl·lids (Fringillidae).

## Hàbitat i distribució

Habita boscos de les terres baixes al sud-est del Brasil, est de Paraguai i nord-est de l'Argentina.

## Referències

* ↑ «Eufònia bronzada». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/04/2022(català)
# PGF

PGF té els següents significats:
* Progressive Graphics File, format de compressió d'imatges
* PGF també és el codi IATA de l'aeroport de la Llavanera, que serveix l'àrea de Perpinyà
# Guo Yi

Guo Yi :
| Xinès tradicional: | Xinès tradicional: | 郭弈 |
| Xinès simplificat: | Xinès simplificat: | 郭弈 |
    En aquest nom xinès, el cognom és Guo.
Guo Yi va ser un ministre de Cao Wei, durant el període dels Tres Regnes de la història xinesa. Era fill de Guo Jia.
Guo Yi fou portat a la llar de Cao Cao, després de la mort de Guo Jia, per obtenir el títol de tutor imperial. Guo Yi era conegut a tot Cao Wei, com una persona molt educada, igual que el seu pare, però tenia canvis de maneres quan es reunia amb persones diferents.

## Referències

* 1 2 (子弈嗣。弈為太子文學，早薨。) Sanguozhi vol. 14.

## Vegeu també

* Llista de persones relacionades amb els Tres Regnes
# Kimberley Le Court

Kimberley Le Court (Curepipe, 23 de març de 1996) és una ciclista mauriciana de ciclisme de carretera, on, actualment competeix amb l'equip AG Insurance - Soudal Team.
Les seves victòries més destacades en el ciclisme són els campionats nacionals de ruta i contrarellotge i una etapa al Giro d'Itàlia.

## Palmarès en ruta

* 2015
** Medalla d'or en ruta als Jocs Panafricans
* 2016
** Campiona de Maurici en ruta
* 2018
** 1a a la 100 Cycle Challenge féminin
* 2019
** Campiona de Maurici en ruta
* 2022
** Medalla d'or en contrarrellotge per equips mixtes als Campionats d'Àfrica de ciclisme en ruta
* 2023
** Medalla d'or en contrarrellotge per equips mixtes als Campionats d'Àfrica de ciclisme en ruta
* 2024
** Campiona de Maurici en ruta
** Campiona de Maurici en contrarellotge
** Vencedora d'una etapa al Giro d'Itàlia

## Palmarès en bicicleta de muntanya

* 2019
** Medalla d'or als Jocs Africans en marató cross-country
* 2022
** Campiona de Maurici en cross-country
** Campiona de Maurici en marató cross-country
* 2023
** Campiona de Maurici en cross-country

### Resultats a les Grans Voltes
#### Giro d'Itàlia

* 2024. 18a posició, vencedora de la 8a etapa.

#### Tour de França

* 2024. 16a posició

## Referències

* ↑ «Kimberley Le Court» (en anglès). UCI. [Consulta: 2 març 2025].
* ↑ «8ª Giro Italia féminas: Longo Borghini, profeta en su casa» (en castellà). Ciclo21, 14-07-2024. [Consulta: 2 març 2025].

## Enllaços externs

* Fitxa a procyclingstats.com
* Fitxa a firstcycling.com
# La Morsure

La Morsure (en francès, La mossegada) és una pel·lícula fantàstica francesa dirigida per Romain de Saint-Blanquat i estrenada el 2023. Ha estat subtitulada al català.

## Argument

Dues adolescents de 17 anys, Françoise i Delphine, s'escapen per la nit d'un col·legi de noies per tal d'anar a una festa de disfresses en una casa abandonada enmig del bosc. Françoise intenta fruir-ne al màxim perquè creu que és la seva última nit.

## Repartiment

* Léonie Dahan-Lamort : Françoise Bertho
* Lilith Grasmug : Delphine Rivière
* Maxime Rohart : Christophe
* Cyril Metzger : Daniel Lebrun
* Fred Blin : Maurice
* Vincent Bellée : Jean-Pierre
* Nathan Chapuis-Guntzburger : Alain
* Virginie Picard : madame Royer
* Jean Barrier : el pare Antoine
* Ludivine Anberrée : la germana
* Camille Roesch : le cowboy
* Sarah Viennot : la professora

## Recepció crítica

Per Samuel Douhaire de Télérama, « [...] Françoise, la mística apassionada, és una filla del foc que Gérard de Nerval hauria adorat, el bosc es converteix en l'escenari d'un conte de fades gòtic on una bruixa moderna es troba amb un vampir amb cara de nen, i la posada en escena molt estilitzada multiplica els símbols morbosos com en un giallo de Dario Argento. El que sorgeix és una estranyesa poètica sovint seductora, que deu molt a la interpretació habitada de Léonie Dahan-Lamort, entre la pulsió de vida i la pulsió de mort. És difícil no pensar en una certa Isabelle Adjani i, més concretament, en la seva sorprenent actuació a Nosferatu: Phantom der Nacht, de Werner Herzog ».
Per a Thomas Desroches, la pel·lícula, rica en seqüències oníriques, evoca a vegades Mais ne nous délivrez pas du mal de Joël Séria.
El 2024, Romain de Saint-Blanquat cita el migmetratge Fantasmagorie (1963) de Patrice Molinard com una de les influències de La Morsure.

## Notes i referències

* ↑ «La Morsure». encyclocine.com.
* ↑ la Morsure al festival de Sitges
* ↑ «La Morsure». télérama.fr.
* ↑ «Locarno 2023 : La Morsure, un teen movie étrange teinté de fantastique». allocine.fr.
* ↑ Stéphane du Mesnildot, « La Morsure. Interview. Romain de Saint-Blanquat », Mad Movies, n° 382, mai 2024, p. 66.

## Enllaços externs

* Tr+àiler de la pel·lícula a YouTube
# Vòrtex d'Abrikóssov

En superconductivitat, el fluxó (també anomenat vòrtex d'Abrikóssov i vòrtex quàntic) és un vòrtex de supercorrent en un superconductor de tipus II, utilitzat per Aleksei Abrikóssov per explicar el comportament magnètic dels superconductors de tipus II. Els vòrtexs d'Abrikóssov es produeixen genèricament a la teoria de la superconductivitat de Ginsburg-Landau.
La solució és una combinació de solució de fluxó de Fritz London, combinada amb un concepte de nucli de vòrtex quàntic de Lars Onsager.
En el vòrtex quàntic $_,$ el supercorrent circula al voltant del nucli normal (és a dir, no superconductor) del vòrtex. El nucli té una mida $\sim \xi$ — la longitud de la coherència superconductora (paràmetre d'una teoria de Ginsburg-Landau). Els supercorrents decauen a la distància aproximadament $\lambda$ (Profunditat de penetració de London) des del nucli. Tingueu en compte que en els superconductors de tipus II $\lambda >\xi /{\sqrt {2}}$. Els supercorrents circulants indueixen camps magnètics amb el flux total igual a un quàntic de flux únic $\Phi _{0}$. Per tant, un vòrtex d'Abrikóssov sovint s'anomena fluxó.
La distribució del camp magnètic d'un únic vòrtex lluny del seu nucli es pot descriure amb la mateixa equació que en el fluxoide de London
$B(r)={\frac {\Phi _{0}}{2\pi \lambda ^{2}}}K_{0}\left({\frac {r}{\lambda }}\right)\approx {\sqrt {\frac {\lambda }{r}}}\exp \left(-{\frac {r}{\lambda }}\right),$
on $K_{0}(z)$ és una funció de Bessel d'ordre zero. Tingueu en compte que, segons la fórmula anterior, a $r\to 0$ el camp magnètic $B(r)\propto \ln(\lambda /r)$, és a dir, divergeix logarítmicament. En realitat, per $r\lesssim \xi$ el camp ve donat simplement per
$B(0)\approx {\frac {\Phi _{0}}{2\pi \lambda ^{2}}}\ln \kappa ,$
on κ = λ/ξ es coneix com el paràmetre de Ginsburg-Landau, que ha de ser $\kappa >1/{\sqrt {2}}$ en superconductors tipus II.

## Referències

* ↑ Wells, Frederick S.; Pan, Alexey V.; Wang, X. Renshaw; Fedoseev, Sergey A.; Hilgenkamp, Hans Scientific Reports, 5, 2015, pàg. 8677. arXiv: 1807.06746. Bibcode: 2015NatSR...5E8677W. DOI: 10.1038/srep08677. PMC: 4345321. PMID: 25728772.
* ↑ Abrikóssov, A. A. Journal of Physics and Chemistry of Solids, 2, 3, 1957, pàg. 199–208. Bibcode: 1957JPCS....2..199A. DOI: 10.1016/0022-3697(57)90083-5.
* ↑ Londres, F. Physical Review, 74, 5, 01-09-1948, pàg. 562–573. DOI: 10.1103/PhysRev.74.562.
* ↑ Londres, Fritz. Superfluids (en anglès). 2a edició. New York, NY: Dover, 1961.
* ↑ Onsager, L. (en anglès) Il Nuovo Cimento, 6, S2, 3-1949, pàg. 279–287. DOI: 10.1007/BF02780991. ISSN: 0029-6341.
* ↑ Feynman, R.P.. Chapter II Application of Quantum Mechanics to Liquid Helium. Elsevier, 1955. DOI 10.1016/s0079-6417(08)60077-3. ISBN 978-0-444-53307-4 [Consulta: 11 abril 2021].
* ↑ Londres, F. Physical Review, 74, 5, 01-09-1948, pàg. 562–573. DOI: 10.1103/PhysRev.74.562.
* ↑ Londres, Fritz. Superfluids. 2a edició. New York, NY: Dover, 1961.
* ↑ de Gennes, Pierre-Gilles. Superconductivity of Metals and Alloys. Addison Wesley Publishing Company, Inc, 2018, p. 59. ISBN 978-0-7382-0101-6.