OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Caracal (Romania)

Caracal (pronunciació en romanès: [kaˈrakal]) és una ciutat del comtat d'Olt, Romania, situada a la històrica regió d'Oltènia, a les planes situades a la part baixa dels rius Jiu i Olt.
Les planes de la regió són ben conegudes per la seva especialitat agrícola en el cultiu de cereals i, al llarg dels segles, Caracal ha estat el centre comercial de la producció agrícola de la regió. Caracal té una població aproximada de 31.000 habitants i és la segona ciutat més gran de la regió.

## Etimologia

Si bé els historiadors del segle xix pensaven que el nom de Caracal estava relacionat amb l'emperador romà Caracalla, l'etimologia acceptada actual és que el nom de la ciutat deriva de la llengua cumana kara kale que significa "fortalesa negra" (kara, que significa "negre", i kal, ja sigui del turc kale, o de l'àrab qal'at, que significaven fortalesa).

## Història

Al final del segle xix i la primera meitat del segle xx, Caracal va experimentar un important creixement i la regió es va convertir en una de les regions agrícoles més importants de Romania. Caracal era la capital d'aquesta regió i seu del comtat de Romanați. La Segona Guerra Mundial i el règim comunista van portar canvis a aquesta regió i a la ciutat de Caracal. Durant la Segona Guerra Mundial es va situar un camp de concentració nazi a prop de la ciutat. El govern comunista, que va desestablir el comtat de Romanați, va instituir plans d’industrialització i Caracal va experimentar un continu creixement econòmic mitjançant l'establiment de plantes industrials al sector de la indústria tèxtil.
La ciutat va experimentar canvis importants després que el règim de Nicolae Ceaușescu fou derrocat per la revolució de desembre de 1989, amb moltes fàbriques col·lapsades per l'èxit de l'economia de mercat.

## Fills il·lustres

* Gheorghe Argeșanu
* Marius Bunescu
* Virgili Carianopol
* Dan Diaconescu
* Aurelian Titu Dumitrescu
* Iancu Jianu
* Haralamb Lecca
* Radu Șerban
* Marius Tucă

## Referències

* ↑ Rezultatele finale ale Recensământului din 2011: «Tab8. Populația stabilă după etnie – județe, municipii, orașe, comune». Arxivat de l'original el 2016-01-18.
* ↑ I. A. Candrea, Elemente de toponimie cu privire specială la toponimia Olteniei, 1932-1933, Facultatea de litere și Filosofie din București, p. 24
* ↑ «Pinkas Hakehillot Romania: Vaslui». www.jewishgen.org. [Consulta: 25 setembre 2019].

## Enllaços externs

* Museu Caracal Arxivat 2006-11-15 a Wayback Machine.
# Constitució espanyola de 1869

La Constitució Espanyola de 1869 (oficialment: Constitució de la Nació Espanyola) fou la llei fonamental per la qual es va regir l'Estat Espanyol des de la seva promulgació el 6 de juny de 1869 fins a l'abdicació d'Amadeu I i la proclamació de la Primera República, l'any 1873. Aquesta nova constitució fou molt avançada per a la societat espanyola de l'època.

## Composició

La constitució està dividida en onze títols en aquest ordre: drets; poders públics; poder legislatiu, s'inclouen les seccions de convocatòria de corts, i les del Senat i el Congrés; rei; successió de la corona i regència; ministres; poder judicial; administracions territorials; contribucions i forces públiques; províncies d'Ultramar i, finalment, un títol referent a la reforma de la Constitució. Tanmateix, el text inclou dues disposicions transitòries: la primera referent a l'elecció d'un nou monarca, i la segona sobre certes potestats del poder executiu fins a la promulgació d'una llei orgànica de tribunals.

## Elements bàsics

La Constitució Espanyola de 1869 era de tendència liberal radical i reconeixia:
* El principi de la sobirania nacional.
* Establia una monarquia parlamentària, amb predomini de les Corts Generals sobre el rei.
* Reconeixia llibertats democràtiques plenes (entre les quals, la llibertat de culte).
* Proclamava el sufragi universal masculí.

## Referències

* 1 2 «Constitución de 1869» (en castellà), 1869.
* ↑ Palomero Caro, Rafael; Pérez Rodríguez, Josep Maria. Histocard 2. Història contemporània de Catalunya i d'Espanya. núm. 14. Barcelona: Castellnou Edicions, 2006, p. 47. ISBN 84-9804-211-9.

## Enllaços externs

* Document íntegre de la Constitució Espanyola del 1869. (castellà)
* Explicacions sobre les diverses Constitucions espanyoles en català (pàgina web allotjada a Buxaweb.com)
# Breviraja mouldi

Breviraja mouldi és una espècie de peix de la família dels raids i de l'ordre dels raïformes.

## Reproducció

És ovípar i les femelles ponen càpsules d'ous, les quals presenten com unes banyes a la closca.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima tropical i demersal que viu fins als 503 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'oceà Atlàntic occidental central: Hondures.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Bigelow H. B. & Schroeder W. C., 1948. New genera and species of batoid fishes. J. Mar. Res. v. 7. 543-566.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ McEachran, J. D. & Matheson, R. E. Jr., 1995. Breviraja mouldi nom. nov., a substitute name for Breviraja schroederi (McEachran and Matheson, 1985) (Chondrichthyes: Rajoidei). Copeia 1995 (núm. 1): 240-241.
* ↑ Dulvy, N.K. i J.D. Reynolds, 1997. Evolutionary transitions among egg-laying, live-bearing and maternal inputs in sharks and rays. Proc. R. Soc. Lond., Ser. B: Biol. Sci. 264:1309-1315.
* ↑ Breder, C. M.; Rosen, D. E. Modes of Reproduction in Fishes (en anglès). Museu Americà d'Història Natural, 1966.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ McEachran, J.D. i Carvalho, M.R. de, 2002. Rajidae: Skates. A: Carpenter, K. E. (ed.). The Living Marine Resources of the Western Central Atlantic. Vol. 1: Introduction, molluscs, crustaceans, hagfishes, sharks, batoid fishes and chimaeras., pp. 531-561. FAO, Roma.

## Bibliografia

* Divisió de Peixos de la Smithsonian Institution. Base de dades de la col·lecció de peixos del Museu Nacional d'Història Natural (en anglès). Smithsonian Institution, 2001.
* Compagno, L.J.V., 1999. Checklist of living elasmobranchs. p. 471-498. A W.C. Hamlett (ed.) Sharks, skates, and rays: the biology of elasmobranch fishes. Johns Hopkins University Press, Maryland, Estats Units.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* McEachran, J.D. i K.A. Dunn, 1998. Phylogenetic analysis of skates, a morphologically conservative clade of elasmobranchs (Chondrichthyes: Rajidae). Copeia (2):271-290.
* Wu, H.L., K.-T. Shao i C.F. Lai (eds.), 1999. Latin-Chinese dictionary of fishes names. The Sueichan Press, Taiwan.

## Enllaços externs

* AQUATAB
* uBio (anglès)
# Les Lleis

* Part de la sèrie: Els diàlegs de Plató
* Primers diàlegs:
* Apologia – Càrmides – Critó
* Eutífron – Alcibíades I
* Hípias major – Hípias menor
* Ió – Laques – Lisis
* Transitoris i diàlegs mitjans:
* Cràtil – Eutidem – Gòrgias
* Menexen – Menó – Fedó
* Protàgoras – El convit
* Diàlegs mitjans posteriors:
* La República – Fedre
* Parmènides – Teetet
* Últims diàlegs:
* Timeu – Crítias
* El Sofista – El Polític
* Fileb – Lleis
* Obres d'autenticitat dubtosa:
* Axíoc - Alcíone
* Clitofont – Epínomis - Eríxias
* Demòdoc – Cartes – Hiparc
* Minos – Rivals d'amor – Sísif
* Alcibíades II – Tèages
* Aquesta caixa:
Les lleis (en grec antic: Νομοι) és un diàleg de Plató pertanyent a la seva època de maduresa. S'hi expressen les seves teories sobre la política i l'organització social d'una manera més realista i menys utòpica que en diàlegs anteriors (potser influït per les seves experiències amb la política a Siracusa).

## Resum

Al contrari que en la majoria dels diàlegs de Plató, Sòcrates no apareix en Les lleis. Això és perquè el diàleg té lloc a Creta, i Sòcrates mai apareix fora d'Atenes en els escrits de Plató. En lloc de Sòcrates, tenim com a protagonistes un ancià atenenc (contrafigura del mateix Plató) i dos ancians: un espartà (Megilo) i un cretenc (Clínica) de Cnossos.
L'atenès s'uneix als altres en el seu pelegrinatge religiós al santuari de Zeus. El diàleg complet té lloc durant aquesta jornada, emulat l'acció de Minos, al qual atribueixen els cretencs la redacció de les seves antigues lleis i que feia aquest camí cada nou anys per rebre instruccions de Zeus.
Cap al final del tercer capítol, Clínica anuncia que té l'encàrrec d'establir les lleis d'una nova colònia cretenca i que agrairia l'ajuda de l'atenenc. La resta del diàleg transcorre amb els tres ancians elaborant lleis per a la nova ciutat, alhora que caminen cap al santuari.
Les qüestions tractades en Les lleis són, entre moltes altres:
* La revelació divina de les lleis.
* El paper de la intel·ligència en la legislació.
* La relació entre filosofia, religió i política.
* El paper de la música, l'exercici i la dansa en l'educació.
* Llei natural i llei positiva.
El diàleg utilitza fonamentalment les legislacions atenenca i espartana (lacedemònia) perquè els dialogants tinguin present un conjunt de lleis, més o menys coherent, per a la nova ciutat de la qual estan parlant.

## Referència bibliogràfica

* Paideia: Protàgoras, de la República, de les Lleis, Plató, EUMO EDITORIAL, EAN: 9788476022566.
# Àrab beduí

L'àrab beduí o dialecte beduí de l'Egipte oriental i del Llevant (àrab: اللهجة البدوية, al-lahja al-badawiyya) és una de les variants de l'àrab, parlada pels beduïns a la península del Sinaí, Jordània, Israel, Franja de Gaza, Cisjordània i Síria.
Segons la classificació de Bruce Ingham i Heikki Palva, els dialectes de la península de Sinaí i del desert de Nègueb, i també els dialectes de la Jordània meridional, la costa oriental del golf d'Àqaba i d'algunes regions del nord-oest d'Aràbia Saudita pertanyen als dialectes aràbics nord-occidentals. El nombre total de parlants dels dialectes egipcis orientals i dels dialectes beduïns llevantins és d'1.690.000 persones, de les quals 860.000 es troben a la península del Sinaí (Egipte), 700.000 a Jordània (bàsicament la part oriental), 70.000 a Síria (governacions d'As-Suwayda i de Dar'a) i 10.000 a Palestina (desert de Judea i tot al llarg del riu Jordà).

## Referències

* ↑ Kees Versteegh. The Arabic Language, p. 192. ISBN 9780748645282.
* ↑ «Arabic, Eastern Egyptian Bedawi Spoken». Ethnologue. [Consulta: 28 agost 2015].
Llengües semítiques :
Llengües semítiques occidentals i centrals :
# Camil Fàbregas i Dalmau

Camil Fàbregas i Dalmau (Moià, 1906 - Sabadell, 2003) fou un escultor i pintor català.
A partir de 1910, a l'edat de 4 anys, va viure a Sabadell. Va estudiar a l'Escola Industrial d'Arts i Oficis, a l'Escola de la Llotja de Barcelona (1925-28), a la Grande Chaumière i a l'École des Arts Appliqués de París, com també a Itàlia. A partir del 1945 es va fer amic de l'escultor Manolo Hugué, amb qui va col·laborar en les seves últimes obres.
L'any 1929 va presentar una exposició individual a l'Acadèmia de Belles Arts de Sabadell. Consta, també, una altra mostra individual l'any 1959.
Va fer diverses obres a Sabadell, tant a la via pública com per entitats i esglésies, i el 1971 li van organitzar una exposició antològica.
La Fundació Ars i el Museu d'Art de Sabadell concentren una gran representació de la seva obra escultòrica i els projectes per a escultures monumentals. També conserven obra de Camil Fàbregas el Museu d'Història de Sabadell, el Museu Comarcal de Manresa i el Museu Thermalia de Caldes de Montbui.

## Exposicions col·lectives

* 1925. Acadèmia de Belles Arts de Sabadell.
* 1942. Acadèmia de Belles Arts de Sabadell.
* 1948. Acadèmia de Belles Arts de Sabadell (abril).
* 1948. Acadèmia de Belles Arts de Sabadell (estiu).
* 1952. Exposició sobre temes eucarístics. Acadèmia Catòlica de Sabadell.
* 1953. Primer Saló Biennal de Belles Arts. Caixa d'Estalvis de Sabadell.
* 1957. Tercer Saló Biennal de Belles Arts. Caixa d'Estalvis de Sabadell.

## Referències

* 1 2 «Camil Fàbregas i Dalmau». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Coincidències insòlites». Diputació de Barcelona. [Consulta: 22 setembre 2015].
* ↑ «Camil Fàbregas, escultor. Apunt biogràfic». Fundació Ars. Arxivat de l'original el 18 de juny 2015. [Consulta: 22 setembre 2015].
* ↑ «De l'Acadèmia de Belles Arts». Diari de Sabadell, 15-11-1929, p. 1.
* 1 2 Entre la continuïtat i el trencament. Art a Sabadell. 1939-1959. Sabadell: Museu d'Art de Sabadell, 2000, p. 141 i ss..
* ↑ «Museus en línia». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 juliol 2017].
* ↑ «Museus en línia». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 juliol 2017].
* ↑ «Museus en línia». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 juliol 2017].
* ↑ «L'exposició col·lectiva de l'Acadèmia de Belles Arts». L'Avenir, núm. 256, 22-08-1925, p. 2.
# Saurida

Saurida és un gènere de peixos teleostis que pertany a la família Synodontidae.

## Particularitats

Aquest gènere inclou unes vint espècies de peixos de talla menuda.

## Taxonomia

* Saurida argentea Macleay, 1881
* Saurida brasiliensis Norman, 1935
* Saurida caribbaea Breder, 1927
* Saurida elongata (Temminck & Schlegel, 1846)
* Saurida filamentosa Ogilby, 1910
* Saurida flamma Waples, 1982
* Saurida gracilis (Quoy & Gaimard, 1824)
* Saurida grandisquamis Günther, 1864
* Saurida isarankurai Shindo & Yamada, 1972
* Saurida longimanus Norman, 1939
* Saurida microlepis Wu & Wang, 1931
* Saurida micropectoralis Shindo & Yamada, 1972
* Saurida nebulosa Valenciennes, 1850
* Saurida normani Longley, 1935
* Saurida pseudotumbil Dutt & Sagar, 1981
* Saurida suspicio Breder, 1927
* Saurida tumbil (Bloch, 1795)
* Saurida umeyoshii Inoue & Nakabo, 2006.
* Saurida undosquamis (Richardson, 1848)
* Saurida wanieso Shindo & Yamada, 1972
# Òxid de liti

L'òxid de liti, Li₂O, també anomenat litia és un compost inorgànic iònic format per cations liti, Li$^+$, i anions òxid, O$^{2–}$. Es presenta en forma de cristalls blancs. La seva estructura cristal·lina és cúbica, tipus fluorita o fluorur de calci, on els cations Li$^+$ petits ocupen el lloc dels petits anions fluorur, F$^–$ en la fluorita i els anions òxid ocupen el lloc dels cations Ca$^{2+}$.

## Obtenció

* L'òxid de liti s'obté per oxidació del liti amb oxigen, però conté impureses de peròxid de liti, Li₂O₂:
    4Li+O₂ → 2Li₂O
* Si es vol aconseguir Li₂O pur s'ha de realitzar la descomposició tèrmica del peròxid de liti a 450 °C o la del carbonat de liti a 800 °C, aquest en atmosfera d'hidrogen:
    2Li₂O₂ → 2Li₂O + O₂
    Li₂CO₃ → Li₂O + CO₂

## Reaccions

* L'òxid de liti reacciona lentament amb aigua produint l'hidròxid de liti:
    Li₂O + H₂O → 2LiOH
* Amb els àcids reacciona de forma relativament fàcil, per exemple amb l'àcid clorhídric produeix el clorur de liti i aigua:
    Li₂O + 2HCl → 2LiCl + H₂O

## Aplicacions

* L'òxid de liti s'empra en ceràmica per donar coloracions blaves combinat amb coure i rosades combinat amb cobalt.
* S'empra dopat en l'estudi de partícules elementals.

## Referències

* ↑ J. S. Lord, S. P. Cottrell and W. G. Williams. Muon sites and diffusion in doped lithium oxide. Physica B: Condensed Matter, Volumes 289-290, August 2000, Pages 491-494

## Bibliografia

* LIDE D.R. (Ed.) Handbook of Chemistry and Physics. CRC Press. 77th Ed. (1996-1997) New York
* SIGMA-ALDRICH http://www.sigmaaldrich.com/catalog/search/ProductDetail/ALDRICH/374725
# Àrab jordà

L'àrab jordà és un dialecte oriental de l'àrab, parlat principalment a Jordània.

## Enllaços externs

* Petita guia d'àrab jordà (anglès)
# Objecció escolar

L'objecció escolar és la negativa de l'alumne a estar a l'escola durant l'edat obligatòria i pot traduir-se en absentisme escolar, passivitat o mala conducta a l'aula per demostrar el rebuig a l'educació formal que s'està rebent. És un fenomen que pot donar-se a qualsevol edat, si bé se sol concentrar en els darrers cursos de l'ESO o etapa equivalent. Hi ha programes alternatius per a aquest col·lectiu, bàsicament la Unitat d'Escolarització Compartida i les Aules Obertes.
Els objectors mostren poca motivació pel procés d'aprenentatge o bé per les matèries que es cursen a l'escola (ja que sí que poden estar interessats a formar-se d'una altra manera, de fet un 21% d'aquests joves ho declara així) i sovint acumulen més suspensos que la mitjana. Constitueixen un dels grups de risc per al fracàs escolar.

## Referències

* ↑ Giné, N. et al. (1997), Una canya o un pal? El pensament de l'alumnat sobre l'ESO, ICE-UAB, Bellaterra
* ↑ CIREM (1994), Èxit i fracàs escolar a Catalunya, Fundació Jaume Bofill, Barcelona
# Óblast d'Irkutsk

L'óblast d'Irkutsk —Иркутская область (rus), tr. Irkútskaia óblast— és un subjecte federal de Rússia.

## Referències

* ↑ «Irkutsk, óblast d'». Nomenclàtor mundial. Institut d'Estudis Catalans, 2022.

## Vegeu també

* Kultuk
# Convent del Carme (Barcelona)

El convent del Carme era un conjunt arquitectònic, actualment desaparegut, entre els carrers del Carme i dels Àngels al barri del Raval de Barcelona. La portalada gòtica es conserva al mig d'una rotonda a Sant Adrià del Besòs i ha esdevingut un símbol del municipi.

## Història

Va ser fundat el segle xiii com a seu de l'orde carmelita i es devia construir entre 1293 i 1381, i l'any 1323 s'hi va hostatjar el rei Jaume el Just. El 1835, el convent fou assaltat i cremat pels grups revolucionaris, i un cop desamortitzat, el 1838 fou cedit a l'Ajuntament de Barcelona per instal·lar-hi provisionalment la Universitat, tot just restablerta després de l'abolició pels Decrets de Nova Planta. El 1872 es va traslladar al nou edifici de l'Eixample, i finalment, el 1874 va ser enderrocat i el solar es va urbanitzar de nou amb l'obertura dels carrers del Doctor Dou i del Pintor Fortuny.

## Portalada

Va ser traslladada al costat de la masia de Cal Tondo de Sant Adrià de Besòs per Juli Maria Parellada i de Moragas, propietari de Can Serra.
El 1968, amb les obres de l'autopista A-19 (actual C-31), quedà situada entre els dos ramals d'aquesta via. El 1991 es construí la ronda del Litoral i la portalada fou restaurada per l'arquitecte Joan Bassegoda i Nonell, director de la Càtedra Gaudí, i es traslladà a l'emplaçament actual, el nus d'accés a la Ronda del Litoral amb els ramals del pont de la carretera N-II, al marge dret del riu Besòs. El 1997, va ser reconeguda com a símbol d'identitat del municipi a petició de l'associació Dones de Futur, i el 2003, declarada BCIL.
Està formada per dos brancals, una llinda plana i l'arc fet amb pedra de Montjuïc tallada. Els brancals estan formats per sòcol llis, sobre el que reposen una successió de pilastres, de fust semicircular, amb bases gòtiques i capitells amb ornamentació de motius vegetals i animals i també per rostres humans. L'arc és ogival i està destacat amb arquivoltes. El carregament coincideix amb els àbacs dels capitells, i està constituït per una imposta motllurada continua de brancal a brancal i per sobre de la llinda plana.

## Referències

* ↑ «Convent de la Mare de Déu del Carme de Barcelona». monestirs.cat.
* 1 2 3 4 5 «Portada gòtica del convent del Carme». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 3 «L'Arc de Sant Adrià». Ajuntament de Sant Adrià del Besòs.

## Bibliografia

* Barraquer, Gaietà «Capítulo sexto. Carmelitas calzados». Las Casas de religiosos en Cataluña durante el primer tercio del siglo XIX. Imprenta Francisco J. Altés y Alabart, pàg. 381-403.
* Peñarroja, Jordi. Edificis viatgers de Barcelona. Barcelona: Llibres de l'Índex, 2007. ISBN 9788496563261.

## Enllaços externs

* «Convent mare de déu del Carme». Barcelona entre muralles. Francesc Font.
* «L'Arc de Sant Adrià». Ajuntament de Sant Adrià del Besòs.
# Oboè de cacera

L'oboè de cacera, de l'italià oboe da caccia és un instrument aeròfon de llengüeta doble, classificat de vent fusta, afinat una quinta per sota de l'oboè, en un registre semblant al del corn anglès; de la família de l'oboè té unes característiques particulars que el diferencien dels altres tipus com el tronc corbat i que acaba amb una campana de bronze. Inventat les primeres dècades del segle xviii, fou utilitzat principalment en l'època barroca i Bach en fou el gran divulgador en algunes de les seves cantates com, per exemple, BWV 1, BWV 46, BWV 167 i BWV 179. Posteriorment, caigué en desús fins que en el segle XX es recuperà dins del moviment d'interpretació seguint criteris històrics amb instruments originals, encapçalat per Gustav Leonhardt i Nikolaus Harnoncourt entre d'altres.

## Referències

* ↑ Gran Enciclopèdia Catalana, Barcelona, 1977
# Camille Urso

Camille Urso (Nantes, França, 13 de juny de 1842 - Nova York, EUA, 20 de gener de 1902) fou una violinista nord-americana d'origen francès. Reconeguda com una de les millors violinistes de la segona meitat del segle xix.
Fou deixebla de Lambert Massart en el Conservatori de París, viatjà per Europa i Nord-amèrica interpretant concerts en les principals ciutats, primer acompanyant les cèlebres cantants Henriette Sontag i Marietta Alboni, i més tard sola, conquistant una sòlida reputació com a intèrpret d'obres clàssiques.
Urso era filla d'un flautista italià i d'una cantant portuguesa. Quan tenia sis anys, tot i l'escepticisme general sobre la seva capacitat per dominar un instrument "masculí", va començar a prendre classes de violí. L'èxit del seu primer recital públic un any després va convèncer els seus pares del seu talent i la família es va traslladar a París, on Urso va estudiar al Conservatori de la capital francesa.
Va arribar a la ciutat de Nova York el setembre de 1852 per començar una gira de concerts nord-americana. Els arranjaments de la gira es van esfondrar, però va donar concerts a la ciutat de Nova York, Boston i Filadèlfia. Va continuar de gira pels Estats Units fins al 1855, quan es va establir amb els seus pares a Nashville, Tennessee.
El 1863 Urso va tocar amb la Philharmonic Society de Boston i, més tard, a l'any va aparèixer amb la New York Philharmonic. Va fer una gira per Nova Anglaterra amb la banda de Patrick Gilmore el 1863-64. El 1864–65 va tenir la seva pròpia companyia de concerts, amb la qual va fer una gira canadenca. Va tornar a París el juny de 1865 i va obtenir un gran èxit. Durant els següents 30 anys, Urso va fer gires regularment als Estats Units i a l'estranger i va ser reconeguda com una de les violinistes més importants del moment. El seu repertori incloïa obres clàssiques i contemporànies. Es va retirar de les seves funcions el 1895 i es va establir a la ciutat de Nova York, on durant alguns anys va ensenyar de manera privada i al Conservatori Nacional de Música.

## Referències

* https://www.britannica.com/biography/Camilla-Urso
* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 65, pàg. 1517 (ISBN 84-239-4565-0)
# Dolmen de Matança

El dolmen de Matança és un dolmen situat a la zona sud de la freguesia de Matança, municipi de Fornos de Algodres, a la província de Beira Alta, regió del Centre i subregió de la serra da Estrela, a la vora de la carretera que connecta aquella freguesia a la seu de municipi. També es coneix com Orca de Corgas da Matança.
La seua construcció remunta al final del neolític (prop de 2900-2640 ae) i sembla un llegat dels pobles celtes que van habitar la zona. Presenta cambra funerària de nou puntals, alguns dels quals contenen restes de gravats. No presenta mámoa. Inicialment fou estudiat per José Leite de Vasconcelos a setembre de 1896. Hi trobà diversos artefactes, posteriorment transferits al Museu Etnogràfic Portugués, i actualment al Museu Nacional d'Arqueologia.
Fou classificat per l'IPPAR com a Immoble d'Interés Públic (IIP) pel Decret núm. 44075, DG218 de 5 de desembre de 1961.

## Referències

* ↑ «Dólmen da Matança» (en portuguès). Direção-Geral do Património Cultural - DGPC, 2020. [Consulta: 26 juny 2021].

## Enllaços externs

* http://www.monumentos.pt:7070/ipa/pages/pdf?nipa=0905100008
* http://www1.ci.uc.pt/aia/megbeira.html