OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Emperador romà d'Orient

L'emperador romà (grec medieval: βασιλεὺς [τῶν] Ῥωμαίων, Vassilevs [ton] Roméon) o basileu (βασιλεὺς, Vassilevs), conegut en la historiografia com a emperador romà d'Orient o emperador bizantí, era la persona situada al cim de la jerarquia administrativa i social de l'Imperi Romà d'Orient. Era l'autoritat suprema en gairebé tots els afers. La justificació ideològica de concentrar la sobirania en una sola persona es remuntava a l'Imperi Romà de l'edat antiga i incorporava nocions tant del cristianisme com de l'hel·lenisme. L'emperador exercia aquest poder per la gràcia de Déu, manifestada a través de l'aclamació de l'exèrcit, el senat i el poble. Tanmateix, la falta de claredat jurídica entorn de la successió feu que les victòries al camp de batalla servissin tot sovint de trampolí per ascendir al tron i obrí la porta a una multitud d'intents d'usurpació, molts dels quals reeixiren.
A partir dels segles vii i viii, l'evolució de les condicions socials conduí a un sistema parcialment hereditari plasmat en el concepte del porfirogènit. La percepció de l'emperador com a representant de Déu a la terra li conferia una autoritat extraordinària sobre l'Església. Com a personificació de l'autoritat legislativa suprema, estava per sobre de la llei i era considerat el propietari de totes les terres de l'imperi. Malgrat que els romans d'Orient sovint es revoltaven contra emperadors individuals i els derrocaven, el poder de la institució en si mai no estigué realment en dubte, car es basava en un exèrcit professional, un engranatge burocràtic eficient i la capacitat de recaptar fons suficients per a les seves empreses. Per altra banda, la propaganda imperial magnificava la figura de l'emperador i en feia la pedra angular del patriotisme i el pensament polític.
La distància entre els emperadors i els seus súbdits era accentuada per la seva residència al palau, on es dedicaven a rituals i cerimònies estrictes amb arrels en l'antic culte imperial, així com per la seva condició sagrada i l'ús d'or i porpra en la seva indumentària.

## Notes

* ↑ Conegut igualment pel nom anacrònic de Imperi Bizantí.

## Referències

* ↑ Mensa i Valls, 2012, p. 115.
* ↑ Bury, 1910, p. 32 i 33.

## Bibliografia

* Bury, J. B. The Constitution of the Later Roman Empire (en anglès). Cambridge University Press, 1910.
* Mensa i Valls, J. Introducció a la filosofia medieval. Servei de Publicacions de la Universitat Autònoma de Barcelona, 2012. ISBN 9788449028663.
# Emprimació

L'emprimació és una tècnica emprada en diverses feines relacionades amb la pintura que prové del verb emprimar que significa fer la primera llaurada, posar una primera capa de pintura. Prové del mot prim que deriva al seu lloc del llatí primus, primer. La paraula s'utilitza també per designar la pintura utilitzada per tal efecte.
S'aplica tal cap sobre una superfície per assegurar una bona adherència del recobriment definitiu. Sovint és blanc, per tal de garantir colors vivaços, que sense capa d'emprimació, per exemple sobre superfícies de fusta de color fosca o pintures anteriors no sortirien bé. En la pintura artística s'aplica sobre els estrats de preparació per obtenir un fons llis i poc porós que pot crear efectes estètics de transparència en aplicar les altres capes de color al damunt. Per a la pintura sobre tela, des del segle xix es van preparar teles emprimades de manera industrial.

## Referències

* ↑ Bruguera i Talleda, Jordi; Fluvià i Figueras, Assumpta. «prim I.2: emprimar». A: Diccionari etimològic. 2004, 4a edició. Barcelona,: Enciclopèdia Catalana, 1996, p. . 751. ISBN 9788441225169.
* ↑ «Emprimació». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Codina i Esteve, Rosa. Materials i tècniques de pintura. Edicions Universitat Barcelona, 2010. ISBN 978-84-475-3450-0.
* ↑ «Emprimació». Museu Nacional d'Art de Catalunya. [Consulta: 12 febrer 2020].
* ↑ Cabo i Such, Rafael. L'Altra pintura: D'un temps, un indret i una indústria. Alacant: Universitat d'Alacant, 2016-10-10, p. 37-40. ISBN 978-84-16724-20-8.
# Enclavament marítim d'Okhotsk

L'enclavament marítim d'Okhotsk, conegut popularment com el forat de cacauet per la seva forma similar amb aquesta fruita seca, es un territori marítim dintre de la mar d'Okhotsk, ubicat entre l'óblast de Magadan, l'illa de Sakhalín i la peninsula de Kamtxatka que va provocar disputes internacionals a la dècada del 1990 i a principis del segle XXI. Les disputes van acabar al març de 2014, quan el territori superficial i el fons marítim d'aquest territori, pertanyen legalment a la plataforma continental russa.
L'origen de les disputes, es remunten a la dissolució de la Unió Soviètica, quan pescadors de diferents països com ho son Polònia, Bulgaria, la Xina, Ucraïna, el Japó d'entre altres, s'adonen que aquest territori, queda fora del territori marítim rus, i que per tant, tenien el dret de pescar dins d'aquella zona, degut a que eren considerades aigües internacionals al estar ubicades a més de 370 quilòmetres (200 milles nàutiques) de qualsevol terra russa. La pesca va arribar a un nivell, que només fins al 1992 ja s'havien pescat un milió de tones d'abadejo.
Al 1993, la Xina, Japó, Polònia, Rússia i Corea del Sud es posen d'acord per no pescar a la zona fins que la població d'aquest peix no hagués tornat a nivells normals. Encara i així, aquest acord no deixava gaire clar què fer quan això passés.
A finals de 2013, el govern rus demana a les Nacions Unides la incorporació d'aquest territori a la zona econòmica exclusiva russa, sol·licitud aprovada al març de 2014.

## Referències

* ↑ «Peanut Hole agreement» (en anglès). Organització de les Nacions Unides, 1993. Arxivat de l'original el 24 de novembre de 2013. [Consulta: 8 setembre 2023].
* ↑ United Nations Commission on the Limits of the Continental Shelf. «Summary of recommendations of the Commission on the limits of the continental shelf in regard to the partial revised submission made by the Russian Federation in respect of the Sea of Okhotsk on 28 February 2013» (en anglès). Organització de les Nacions Unides, 14-03-2014. [Consulta: 8 setembre 2023].
# Encoixinat (construcció)

L'encoixinat és un tipus d'acabat exterior dels paraments de pedra amb carreus, que consisteix en una forma de treballar en relleu la cara vista de la pedra enfondint les juntes per tal de fer la sensació de juntes amples.

## Història

El seu origen sembla trobar-se en el treball de les juntes de contacte que s'aplicaven als carreus per tal que poguessin encaixar els uns amb els altres i s'aplica no només als paraments, sinó també a sòcols, basaments, etc. de qualsevol material.
Va ser àmpliament utilitzat a l'arquitectura fenícia i també a la grega, on s'utilitzaven per decorar els murs de diversos edificis com l'Àgora d'Atenes o el de Delfos. A Roma es va accentuar el seu caràcter monumental. Durant l'Edat mitjana es va emprar en construccions civils a partir del segle xv. El seu ús es generalitza durant el renaixement i és un acabat característic dels palaus d'aquesta època a Itàlia, especialment en plantes baixes, on s'accentua considerablement el seu relleu.

## Tipus d'encoixinat

Durant el barroc apareixen una gran quantitat de models.
* Altern: Mostra fileres a diferents altures o combina dos estils diferents d'encoixinat en cadascuna d'elles.
* Arabesc: Està decorat amb arabescs.
* Corregut: Té les juntes rematades en forma convexa.
* De gola: Té les arestes treballades en gola, és a dir, amb la part superior còncava i la inferior convexa. Sol trobar-se integrat amb d'altres encoixinats per destacar una part important o la clau d'un arc, generalment rematat amb motllures.
* En cavet: Té les juntes rematades en forma còncava.
* En xamfrà: El que té les arestes tallades formant un angle de 45°, també anomenat de biaix de cartabó. Les arestes es poden suavitzar arrodonint-les.
* En punta de diamant: Te la cara del carreu tallada en forma piramidal.
* En rombes, boles, discs, etc: Els carreus estan encoixinats amb alguna forma geomètrica, són típics del barroc i pot presentar moltes formes, incloent-hi les d'elements naturals.
* Estalactític: Que la seva superfície exterior es troba decorada en relleu de formes desiguals, es pot confondre amb el rústic.
* Lligat: Alterna pedres de diferents mides i ofereix cares majors i menors.
* En enfondiment: El que té el front enfonsat respecte a les juntes.
* Rústic: Els carreus presentes un aspecte rugós.
* Vermiculat: Presenta el front recobert de línies irregulars.

## Referències

* ↑ Ching, Francis D.K.. Diccionario visual de arquitectura (en castellà). 1ª ed. 5ª tirada. Barcelona: Gustavo Gili, S.A., 2005, p. 20. ISBN 9788425220203.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 de la Plaza Escudero, Lorenzo. Diccionario visual de términos arquitectónicos (en castellà). 2a edició. Madrid: Ediciones Càtedra, 2009, p. 44-48. ISBN 9788437625065.
* ↑ Diccionario de Arte I. Barcelona: Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.18. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 5 novembre 2014].
* ↑ «Biaix de cartabó | TERMCAT». [Consulta: 10 maig 2019].
* ↑ «Enfondiment | TERMCAT». [Consulta: 10 maig 2019].
# Encontre dels tres vius i els tres morts

L'encontre dels tres vius i els tres morts és un tema present a la literatura i les arts plàstiques de l'edat mitjana. D'origen probablement francés, es va estendre per la resta d'Europa. Encara que alguns elementes siguen variables, les diferents versions del motiu mostren l'encontre entre tres homes vius, generalment tres nobles, i tres cadàvers animats. El tema servia d'il·lustració per a tòpics morals i religiosos relatius a la vanitat de les glòries mundanes i la necessitat de preparar-se per a la mort. Forma part del conjunt de temes macabres habituals a l'art medieval.

## L'Encontre a la literatura

L'origen del tema sembla estar a la literatura francesa del segle xiii. Se'n conserven diferents versions, entre aquestes les del poeta Nicolau de Margival i la de Balduí de Condé, trobador a la cort de Margarida II de Flandes, així com d'altres anònimes. Es tracta en tots els casos de poemes dialogats, en què els morts retrauen als joves nobles els seus pecats i els recorden que la mort arribarà també per a ells. Es tracta, per tant, d'una il·lustració d'alguns dels tòpics més feqüents en la literatura medieval, com ara el del memento mori o el de contemptu mundi.
En el cas francés, les versions literàries del tema són anteriors a les pictòriques, que probablement en deriven. En canvi, a Itàlia no es troba cap exemple literari sinó després de l'aparició de versions figuratives.

## L'Encontre a les arts plàstiques

Pel que fa a les representacions plàstiques del tema, es poden trobar tant versions pictòriques com, en menor mesura, escultòriques. Les versions pictòriques són sobretot miniatures dins de llibres, com ara llibres d'hores, psalteris, etc., per tal de reforçar visualment les reflexions sobre la vanitat del món i la certesa de la mort. També es troben versions de pintura mural, pintura sobre taula, vitralls, i d'altres.
Les representacions de l'Encontre poden dividir-se en dos grans grups:
* L'anomenat Encontre-Diàleg o Arsenal-Grup, predominant a França, en què es pot veure els vius i els morts parlar. Es correspon amb les versions literàries en les quals els morts retrauen als vius els seus pecats i els recorden la seua condició mortal.
* L'anomenat Encontre-Meditació, més present a Itàlia, en què apareix un nou personatge: un eremita que fa d'intermediari entre els vius i els morts. En aquesta versió no hi ha comunicació directa entre els vius i els morts, sinó que és l'eremita qui s'adreça als primers per mostrar-los l'horror de la mort.

## Fonts

* Francesca Español Bertran, Lo macabro en el gótico hispánico, dins la col·lecció Cuadernos de arte español, Madrid, Historia 16, 1992.

## Enllaços externs

* Le dit des trois vifs et des trois morts (francès) i (anglès)
* The Three Living and the Three Dead : A Medieval Morality (anglès)
# Endoneure

L'endoneure és un teixit conjuntiu laxe que es troba entre els grups de fibres nervioses dins del nervi. Està constituït per líquid endoneural, cèl·lules (fibroblasts, macròfags, etc.) i per fibrilles de col·lagen I i III. Entremig de l'endoneure hi ha vasos sanguinis.
L'endoneure limita amb la leptomeninge del sistema nerviós central.
# Rambla de Prim

La Rambla de Prim és un carrer del districte de Sant Martí de Barcelona, dedicat al militar i polític Joan Prim i Prats (Reus, 1814 - Madrid, 1870).

## Història i descripció

A la dècada del 1970, estava afectada per la construcció del primer Cinturó de Ronda (actualment Ronda del Mig), i el 1986, l'Ajuntament de Barcelona va presentar un projecte de l'arquitecte Javier San José, que proposava una calçada central elevada amb talussos laterals, al que els veïns presentaren al·legacions. Tanmateix, el Consell de Districte de Sant Martí no les va admetre, i l'any següent, començaren les obres de la primera fase entre els carrers de Llull i de Cristóbal. Aleshores, els veïns van començar les mobilitzacions i aconseguiren que el regidor del Districte canviés el projecte, recomençant les obres a finals del 1989, accelerades per la celebració dels Jocs Olímpics del 1992.
Els autors del projecte la van concebre la com un bulevard, és a dir, amb un espai central per al trànsit de persones, i equipaments públics com ara mobiliari, fonts, estanys, jardineres, sectors jardinats amb gespa, bardisses i arbrat. A començament de la dècada del 2000, s'hi va habilitar un carril per bicicletes per la calçada, separat del trànsit motoritzat per tacs de goma, i a alguns trams, per les voreres centrals.
Té una amplada mitjana de 60 m, i una llargada aproximada de 4 km, amb una orientació sud-est nord-oest, seguint el traçat de la Riera d'Horta. Comença a la cruïlla de l'Avinguda Diagonal amb el passeig de Taulat, anomenada plaça de Llevant. Aquesta és adjacent a les places de Leonardo da Vinci i Ernest Lluch, popularment anomenades «l'esplanada del Fòrum». Creua la Gran Via de les Corts Catalanes mitjançant un pont que separa els barris de la Verneda i el Besòs i el Maresme, i després es creua amb la Rambla de Guipúscoa i el carrer de Santander, on hi ha una rotonda. Tot i que està previst que en un futur enllaci amb la Rambla de l'Onze de Setembre, el darrer tram, que acaba a la cruïlla de la Ronda de Sant Martí amb la Via Trajana, ja tocant les vies de tren, roman inacabat.

## Referències

* ↑ «Prim, rambla de». Nomenclàtor dels carrers. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 3 Records de la lluita per un barri millor: l'Associació de Veïns de la Verneda Alta. Societat d'Estudis de la Verneda de Sant Martí, 2003, p. 46-51.
* ↑ Santos Herrera, Inma «Un barrio en construcción». El Periódico, 08-05-2014.
* ↑ Marchena, Domingo «AVE en la via lenta». La Vanguardia, 07-10-2015.

## Vegeu també

* Can Sabadell (Barcelona)
* Hodonímia de Barcelona
# Eruguera d'Abbott

L'eruguera d'Abbott (Celebesica abbotti) és una espècie d'ocell de la família dels campefàgids (Campephagidae) i única espècie del gènere Celebesica (Strand, 1928). Habita els boscos de les muntanyes del nord, nord-est, centre i sud-oest de Sulawesi.

## Referències

* ↑ «Eruguera d'Abbott». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/03/2021 (català)
# Error d'arrodoniment

En matemàtiques, l'error d'arrodoniment és aquell que indica si l'arrodoniment realitzat és correcte o no. L'arrodoniment consisteix a eliminar les xifres decimals d'un ordre d'unitats determinat, tenint en compte que si la primera xifra decimal eliminada és igual o superior a 5, sumem 1 a la darrera xifra decimal que mantenim, i si la primera xifra decimal eliminada és inferior a 5, mantenim la darrera xifra.

## Càlcul de l'error comès en l'arrodoniment

En arrodonir, es dona un valor aproximat al valor exacte; per tant, s'està cometent un error voluntari. Per calcular aquest error comès, es calcula l'error absolut.
* Quan l'error absolut és inferior a la meitat de l'ordre d'unitats al qual s'aproxima, l'arrodoniment és correcte.
* Quan l'error absolut és superior a la meitat de l'ordre d'unitats al qual s'aproxima, l'arrodoniment és incorrecte.
${\text{Error absolut}}=|{\text{Valor exacte}}-{\text{Valor aproximat}}|$

### Exemples

A continuació es presenten dues aproximacions a les centèsimes, una correcta i l'altra incorrecta.
| Valor exacte | Valor aproximat | Error absolut |
| 1,23456789 | 1,24 | 0,00543211 |
| π | 3,14 | 0,0015926535... |
En el primer cas, l'error d'arrodoniment és incorrecte, ja que l'error absolut és més gran que mitja centèsima (0,00543211 > 0,005). En canvi, l'error d'arrodoniment del segon cas és correcte, ja que l'error absolut és més petit que mitja centèsima (0,0015926535 < 0,005).

## Enllaços externs

* Roundoff Error a MathWorld.
* «What Every Computer Scientist Should Know About Floating-Point Arithmetic». ACM Computing Surveys, vol. 23, 1, 3-1991, pàg. 5–48. DOI: 10.1145/103162.103163. (, )
# Escala subatòmica

L'escala subatòmica és l'espectre de mides que ocupen els objectes més petits que un àtom. En aquesta escala es manifesten les parts constituents dels àtoms, incloent-hi el nucli amb els seus protons i neutrons, així com els electrons, que segueixen òrbites esfèriques o el·líptiques al voltant del nucli.
L'escala subatòmica inclou l'escala subnuclear, que és milers de vegades més petita i l'escala a la qual es manifesten les parts constituents dels protons i els neutrons, els quarks.

## Vegeu també

* Escala astronòmica, a l'altre extrem de l'espectre
# Escoles públiques (Ribes de Freser)

Escoles públiques és una obra del municipi de Ribes de Freser (Ripollès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Acull l'Institut Escola Vall de Ribes, conegut fins al 2021 com Institut Escola Ribes de Freser.

## Descripció

Les escoles públiques de Ribes de Freser pertanyen a la tipologia utilitzada per en Jeroni Martorell també a Sant Joan de les Abadesses. Consten de planta baixa i dos pisos al seu cos central i de planta baixa i pis en els laterals. És un edifici simètric que sofrí una modificació posterior encara que molt encertada.

## Referències

* ↑ Institut Escola Vall de Ribes és el nou nom del centre ribetà, elRipollèsdigital.cat, 26 d'agost de 2021
Viccionari
# Escàpula

L'escàpula o l'omòplat és un os de l'espatlla, parell, pla i compacte, de forma triangular, amb dues cares, anterior i posterior; tres vores, superior, interna i externa, i tres angles, superior, anterior i inferior. El seu cos és pla i triangular i s'hi originen dues prominències òssies marcades: l'espina de l'escàpula a la cara posterior i l'apòfisi coracoide al seu marge superior.
Es troba a la part posterior i superior del tòrax; forma amb la clavícula l'esquelet de l'espatlla. S'articula amb la clavícula i amb l'húmer

## Imatges addicionals

* Escàpula esquerra, superfície dorsal
* Escàpula esquerra, superfície ventral
# Església Ortodoxa d'Antioquia

L'Església Ortodoxa d'Antioquia, que té el nom històric de Patriarcat Ortodox Grec d'Antioquia i de tot l'Orient, és una de les esglésies autocèfales integrades en la comunió ortodoxa.

## Enllaços externs

* (anglès) Web oficial
# Església Sant Parascheva de Poienile Izei

L'església Sant Parascheva de Poienile Izei és una església ortodoxa romanesa de la comuna Poienile Izei, al comtat de Maramureș (Romania). La van construir el 1700 i és un dels vuit edificis que formen les esglésies de fusta de Maramureș, Patrimoni Mundial de la UNESCO i també està catalogat com a monument històric pel Ministeri de Cultura i Afers Religiosos del país.

## Referències

* ↑ Wooden Churches of Maramureș at the UNESCO site
# Polígon Industrial Can Barri

El Polígon Industrial Can Barri és l'únic polígon industrial al terme municipal de Bigues i Riells del Fai, al Vallès Oriental. Inicialment la indústria estava dedicada al tèxtil i més tard s'ha diversificat considerablement amb la presència empreses dels sectors de la perfumeria, la fusta, farmacèutic, la il·luminació, els plàstics i l'alimentació.
Està situat a l'esquerra del Tenes, i en el costat sud de la carretera BP-1432 (Sant Feliu de Codines - la Garriga), que el separa de la urbanització del mateix nom. És al sud-oest del punt giratori existent a la cruïlla de la carretera esmentada amb la BV-1435. És un polígon estret, allargassat a l'entorn d'un eix central paral·lel al riu, amb alguns carrers que en deriven cap al nord. El seu accés oriental, considerat el principal, és des de la carretera esmentada en el punt giratori on conflueixen les carreters de Santa Eulàlia de Ronçana i de l'Ametlla del Vallès, però en el sector de ponent en té dos més que connecten amb la mateixa carretera a través de pistes rurals d'accés a les masies de Can Flixeret i de Can Quimet.
El polígon s'obrí a la dècada del 1980, en les terres més properes al Tenes de la pagesia de Can Barri, a migdia de la carretera que travessa el poble, mentre que la part de l'heretat més montuosa i formada per carenes i boscos es parcel·là i es dedicà a cases de segona residència, la urbanització de Can Barri. Durant el 2010 s'ha fet una ampliació en el costat de llevant del polígon, construint unes naus paral·leles a la carretera BV-1435, entre el punt giratori abans esmentat i el Pont de Ca l'Onyó, al Tenes.
En aquest polígon, s'hi celebra durant el segon cap de setmana de setembre la Fira d'Indústria, Comerç i Turisme de Bigues, de caràcter multisectorial.
El Molí d'en Barri, a la vora del Tenes, queda a la part central-meridional del polígon. Actualment englobat en el perímetre d'una de les indústries del polígon, és l'origen de la instal·lació d'indústries en el seu entorn.

## Referències

* 1 2 «Bigues i Riells». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 21 abril 2019].

## Enllaços externs

* El Polígon Industrial Can Barri en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Església de Bzipi

L'església de Bzipi és una església cristiana medieval en ruïnes del poble de Bzipi a Abkhàzia/Geòrgia, a la riba dreta del riu Bziphe. Forma part del conjunt de la fortalesa de Bziphe i es remunta a la segona meitat del segle ix o X. La fortalesa, construïda sobre un bloc de pedra calcària ben processada, té torres, contraforts i portes semicirculars.

## Arquitectura

L'església és un gran disseny voltat en forma de creu, amb tres absis projectats. Únicament sobreviuen les ruïnes dels murs coberts de blocs de pedra tallada. Estan situats a la part superior de la fortalesa en ruïnes; a la part inferior va existir un camí que la travessava. La fortalesa va ser col·locada estratègicament per protegir la vall del Bziphe. A l'est de l'església, es poden veure les restes d'una altra església encara més antiga. L'església pot haver servit com a seu al bisbe de Soterioupolis de l'Imperi Romà d'Orient.
Geòrgia ha inscrit l'església en la llista de Monuments Culturals destacats del país, i va reportar-ne un estat inadequat de conservació.

## Referències

* 1 2 3 Gelenava. Cultural Heritage in Abkhazia. Tbilisi: Meridiani, 2015, p. 22.
* 1 2 Khroushkova, Liudmila. Les monuments chrétiens de la côte orientale de la Mer Noire: Abkhazie, IVe-XIVe siècles. Brepols, 2006, p. 317. ISBN 2503523870.
# Església de Constantinoble

L'Església de Constantinoble o església romana d'Orient va ser una de les primeres esglésies cristians i una de les que van formar la Pentarquia.
Segons la tradició, de fet, una llegenda sorgida al segle vii, el primer bisbe de la ciutat hauria estat consagrat per l'apòstol Andreu.
Després de traslladar-se en 330, la capital de l'Imperi Romà de Roma a Bizanci rebatejada com a Constantinoble o nova Roma, el bisbe la ciutat obtingué la preeminència d'honor després de la de Roma.
Després de cisma de 1054, cosa que va suposar una ruptura amb l'Església de Roma, ocuparà un lloc destacat entre les Esglésies ortodoxes.
El Patriarcat Ecumènic de Constantinoble actual n'és l'hereu directe.
El Patriarcat Armeni de Constantinoble va ser establert el 1461.
Durant el període de les Croades, Roma va organitzar una transitòria Església llatina de Constantinoble.

## Referències

* ↑ Petit dictionnaire de l'Orient chrétien (§ Constantinople), Brepols, Turnhout, 1991, p. 113