OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Opus mixtum

L'opus mixtum (en llatí 'obra mixta'), opus vagecum ('obra barrejada') o opus compositum ('obra composta') va ser una tècnica constructiva de l'arquitectura de l'antiga Roma. Consisteix en una barreja d'opus reticulatum i opus latericium en els angles i costats, o d'opus vittatum i opus testaceum a la resta de l'estructura. Va ser emprada en particular a l'època de l'emperador Hadrià (segle ii).

## Monuments que utilitzen aquesta tècnica

* Monestir d'Ósios Loukàs, a Grècia
* Església de San Giorgio, a Milis (Sardenya)
* La Pietra di Morrecine, a Ortona (Abruços, Itàlia)
* Ruïnes de Coazzo, a Roma

## Referències

* ↑ Roldán Gómez, Lourdes. El ladrillo y sus derivados en la época romana. Casa de Velázquez, 1999, p. 265–. ISBN 978-84-7477-747-5 [Consulta: 27 desembre 2011].
* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.87. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 5 desembre 2014].

## Vegeu també

* Opus (construcció)
* Arquitectura de l'Antiga Roma

## Bibliografia

* Christian Rico, Lourdes Roldán Gómez, Manuel Bendala Galán (coordinadors). El ladrillo y sus derivados en la época romana (en castellà). Universidad Autónoma de Madrid, Servicio de Publicaciones: Casa de Velázquez, 1999, p. 265-276. ISBN 84-7477-747-X.
* Soprintendenza per i Beni Architettonici ed il Paesaggio i per il Patrimonio Storico Artistico ed Etnoantropologico di Napoli e Provincia. 20mista Definició (en italià). Museo dell'Opera di Santa Chiara, 2004-2008 [Consulta: 9 juliol 2008].
# Opus quadratum

L'opus quadratum és un sistema constructiu de l'arquitectura romana, on s'establien carreus de pedra de la mateixa altura en filades paral·leles regulars, de vegades sense emprar morter. Aquesta tècnica de construcció va ser utilitzada pels grecs i els romans sobre el segle vi aC endavant, aconseguint cada cop més precisió i exactitud en el tall del bloc. Aquesta tècnica es va continuar utilitzant durant tot l'Imperi Romà, fins i tot després de la introducció del morter. S'utilitzava sovint conjuntament amb altres tècniques. El tipus de pedra, la mida dels blocs i la forma en què s'ajuntaven, poden ser utilitzats per ajudar els arqueòlegs a datar les estructures fetes amb aquesta tecnologia.
Els blocs rectangulars de pedra (d'aparell gran té unes mesures de 70 × 40 × 40 cm) sobre la base horitzontal. Quan les pedres tenen tots els costats iguals, es coneix com a opus quadratum isodome.

## A la manera etrusca

    En la seva utilització primitiva, (coneguda com la "manera etrusca"), les juntes entre els blocs presentaven discontinuïtats, els blocs eren desiguals. Exemples amb aquest tipus de construcció es poden trobar en els embassaments, soterranis, murs i podis dels temples a les ciutats etrusques i a Roma.

## A la manera grega

    Posteriorment (en l'anomenada "manera grega"), els blocs es col·locaven en una de les dues rotacions. Es col·locaven "lliteres" en què el costat més llarg estava de cara a la paret i després s'hi col·locaven "capçaleres" on el que estava de cara a la paret era el costat més curt, endinsant-se cap darrere dins del gruix de la paret. Es poden donar diversos tipus de patró en funció de la forma de col·locació dels blocs i era una forma comú de reforçar un mur, assegurant que les unions entre blocs estiguessin centrades sobre els blocs de la fila inferior.

## Formigó romà

    Amb la introducció de l'opus caementicium, un tipus d'aglutinant similar al formigó, es van construir sovint, murs exteriors continus, amb alguns blocs col·locats com capçaleres adherits a la paret interior. Tant rajoles com marbres es poden trobar incrustats en els murs, però és menys comú trobar-los en estructures de càrrega, com arcs i pilars utilitzats en ponts i aqüeductes.

## Vegeu també

* Opus (construcció)

## Nota

* ↑ Lourdes Roldán Gómez. El ladrillo y sus derivados en la época romana. Casa de Velázquez, 1999, p. 265–. ISBN 978-84-7477-747-5.
# Opòssum cuacurt de l'Amazones

L'opòssum cuacurt de l'Amazones (Monodelphis emiliae) és una espècie d'opòssum de Sud-amèrica. Viu a Bolívia, el Brasil i el Perú.
Fou anomenat en honor de l'ornitòloga germanobrasilera Maria Elizabeth Emilia Snethlage.

## Referències

* ↑ Gardner, Alfred. Wilson, D. E. (ed.); Reeder, D. M. (ed.). Mammal Species of the World. 3a edició. Johns Hopkins University Press, 16 novembre 2005, p. 14. ISBN 0-801-88221-4.
* ↑ Beolens, B.; Watkins, M.; Grayson, M. The Eponym Dictionary of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2009, p. 125. ISBN 978-0801893049.
Espècies vivents d'opòssums :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Subfamília Caluromyinae :
Subfamília Didelphinae (continua més avall) :
Subfamília Didelphinae (continua més amunt) :
# Opòssum cuacurt uniratllat

L'opòssum cuacurt uniratllat (Monodelphis unistriata) és una espècie d'opòssum de Sud-amèrica. Viu a l'Argentina i el Brasil.

## Referències

* ↑ Gardner, Alfred. Wilson, D. E. (ed.); Reeder, D. M. (ed.). Mammal Species of the World. 3a edició. Johns Hopkins University Press, 16 novembre 2005, p. 16. ISBN 0-801-88221-4.
Espècies vivents d'opòssums :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Subfamília Caluromyinae :
Subfamília Didelphinae (continua més avall) :
Subfamília Didelphinae (continua més amunt) :
# Oque

L'Oque (grec: Όχη) és una muntanya a l'extrem sud-est de l'illa d'Eubea, a Grècia. Té una altitud màxima de 1.398 m. Hi ha boscos als vessants del nord, mentre que la major part de la muntanya és coberta de pasturatges i arbusts. És a 6 km al nord-est de la ciutat costanera de Carist, a 90 km al sud-est de la capital de l'illa, Calcis, i a 65 km a l'est d'Atenes. A l'antiguitat hi havia un santuari dedicat a Hera.
Al cim de l'Oque hi ha una de les cases de dracs més ben conservades, de 48 m² de superfície i una alçada de 2,4 m, descoberta pel geòleg britànic John Hawkins el 21 d'octubre de 1797. Les excavacions fetes el 1959 a l'Oque trobaren fragments de ceràmica de l'època hel·lenística i gelosies, una de les quals conté un text en una escriptura desconeguda, peces que actualment es conserven al Museu Arqueològic de Carist.

## Referències

* ↑ «All the mountains (312)». oreivatein.com. Arxivat de l'original el 2020-09-26. [Consulta: 4 juliol 2020].
* ↑ Bermejo, José.; Reboreda Morillo, Susana.. Los orígenes de la mitología griega. Akal Ediciones, 1996, p. 89. ISBN 84-460-0580-8. OCLC 39444023.
* ↑ «Las casas de dragones de la isla de Eubea en Grecia, construcciones megalíticas de función y edad desconocida» (en castellà). La Brújula Verde, 12-05-2017. [Consulta: 4 juliol 2020].
* ↑ Carpenter, Jean; Boyd, Dan «Dragon-Houses: Euboia, Attika, Karia». American Journal of Archaeology, 81, 2, 1977, pàg. 179–215. DOI: 10.2307/503176. ISSN: 0002-9114 [Consulta: 4 juliol 2020].
# Or natiu

L'or és un mineral de la classe dels elements natius que pertany al grup del coure. La classificació de Nickel-Strunz classifica l'or en la subclasse de metalls i aliatges intermetàl·lics i en la família del coure-cupalita; mentre que la classificació de Dana el classifica en la subclasse de metalls fora del grup del platí. L'or es considera un metall preciós, que des de l'antiguitat ha estat preuat per la seva bellesa, resistència als atacs químics i mal·leabilitat. Com la majoria d'elements natius, presenta un punt de fusió relativament baix (1.063 °C). L'or s'utilitza com a estàndard en l'intercanvi econòmic internacional, així com en joieria, electrònica (com a conductor, tot i el seu elevat cost) i processos fotogràfics. L'or pot presentar diferents impureses de plata, coure, pal·ladi i mercuri.

## Classificació

Segons la classificació de Nickel-Strunz l'or natiu pertany a «01.AA - Metalls i aliatges intermetàl·lics de la família coure-cupalita» juntament amb els següents minerals: alumini, coure, plom, níquel, plata, steinhardtita, auricuprur, cuproaurur, tetraauricuprur, anyuiïta, khatyrkita, novodneprita, cupalita, hunchunita, stolperita, hollisterita, icosaedrita, kryachkoïta i proxidecagonita.

## Formació i context geològic

L'or es troba en quantitats rellevants en tres tipus de dipòsits:
* En vetes de quars hidrotermal formades en roques metamòrfiques i ígnies.
* En dipòsits volcànics exhalatius de sulfurs.
* En dipòsits tipus placer tant consolidats com no consolidats.
També es pot trobar en dipòsits formats a partir de metamorfisme de contacte (com per exemple, en skarns); també en altres dipòsits hidrotermals i en dipòsits epitermals com ara les fumaroles marines.

## Morfologia

L'or se sol trobar formant grans disseminats en vetes de quars amb pirita i altres sulfurs com a minerals associats. També es troba en forma de grans arrodonits, palletes (nuggets) o escates (flakes), en dipòsits de tipus placer tant antics com actuals. Les palletes són originàries de dipòsits hipogenètics, formant-se majoritàriament en vetes, però poden ser transformades mitjançant l'erosió i el transport.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Gold» (en anglès). Mindat. [Consulta: 30 juliol 2015].
* 1 2 «Gold» (en anglès). Webmineral.
* ↑ Hough, R. M., Butt, C. R. M., Reddy, S. M. & Verrall, M. (2007): Gold nuggets: supergene or hypogene? Australian Journal of Earth Sciences 54, 959-964.
# Oracle de Dídima

L'oracle de Didima fou un oracle d'Apol·lo, situat a Dídima en territori de Milet; era el principal oracle dels jonis i eolis.
La tradició diu que l'oracle ja existia quan els jonis van arribar a la costa asiàtica, i suposadament hauria estat construït pel mateix Hèrcules, mentre el temple hauria estat obra de Brancos, un endeví i purificador llegendari, fill d'Esmicre i amant d'Apol·lo, vingut des de Delfos. No obstant, la seva antiguitat no es pot remuntar més enllà del segle vii aC.
Els sacerdots eren anomenats branquides (branchidae) i tenien la completa administració de l'oracle i temple, com a suposats descendents de Brancos. El gran sacerdot s'anomenava Στεφανεφόρος (stefaneforos, "el que porta corona"). Una família posseïa de manera hereditària el poder de transmetre com a missatgers les profecies (els Evangèlides), però el càrrec de profeta no era vitalici. L'oracle era inspirat en l'Oracle de Delfos. El sacerdot o sacerdotessa de l'oracle de Didima (de la família dels branquides) donava les seves profecies en estat d'èxtasi, com l'oracle de Claros o la pítia de Delfos. El ritual de l'oracle era molt semblant: el vident agafava un bastó entre les mans, s'asseia sobre una fusta, es rentava els peus i la punta del vestit en aigua sagrada, aspirava vapors, dejunava durant tres dies i es retirava a l'adyton, el lloc més sagrat del temple. Apuleu diu que aquest oracle responia també per sortem. Aquesta paraula llatina pot voler dir que l'oracle extreia una resposta a l'atzar, documentada així mateix a Delfos des del segle iv aC, o també pot referir-se genèricament a la resposta oracular.
Fou consultat per Cressos de Lídia que li va fer importants regals. El temple i oracle foren cremats pels perses vers el 499 aC, com la pítia de Delfos havia predit, però fou restaurat i adornat amb una estàtua d'Apol·lo que Xerxes I de Pèrsia es va emportar a Ecbàtana el 480 o 479 aC. Una part dels branquides va seguir el partit persa i se'n van anar a Bactriana on els seus descendents haurien estat castigats per Alexandre el Gran 150 anys després.
Seleuc I Nicàtor va retornar l'estàtua d'Apol·lo a Dídima, després que l'oracle el va reconèixer com a rei en una profecia. Encara existeixen algunes ruïnes del temple.

## Referències

* ↑ Montero, Santiago. Diccionario de adivinos, magos y astrólogos de la antigüedad. Valladolid: Trotta, 1997, p. 96. ISBN 8481641618.
# Oracle del turó de Ptòon

L'oracle del turó de Ptòon era un oracle situat a la vora de la ciutat d'Acrefias, en territori de Tebes.

## Història

La tradició afirmava que Tèner, fill d'Apol·lo i de la nimfa Mèlia, va ser el primer endeví que es va instal·lar en aquell lloc, segons explica Estrabó. Píndar parla també d'aquest oracle.
Quan Mardoni va enviar el cari Mis a consultar l'oracle durant les Guerres mèdiques, l'oracle, que normalment donava els seus vaticinis en llengua eòlica, li va respondre en llengua cària, de manera que els tebans que l'acompanyaven no van entendre la resposta i no la van poder escriure, i Mis va haver d'escriure-la ell mateix, segons explica Heròdot.
Els tebans també el van consultar abans de la batalla de Leuctra, segons diu Pausànias. Va ser destruït per Alexandre el Gran quan va assolar tot el territori tebà l'any 336 aC. En temps de Plutarc tot el districte estava abandonat.

## Notes

* ↑ segons el Diccionari Grec-Català

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Oraculum». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 17 març 2021].

## Bibliografia

* Siegfried Lauffer: Ptoion. A: Paulys Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft (RE). Band XXIII,2, Stuttgart 1959, Sp. 1506–1578.
* Albert Schachter, The Cults of Boiotia. Vol. 1, Londres 1981, pp. 52–73; Vol. 3, Londres 1994, pp. 11–21

## Enllaços externs

* Archaeological Site of Akraiphnion - Ptoon. Greek Travel Pages
# Oratori de Sant Felip Neri (Gràcia)

L'Oratori de Sant Felip Neri és un conjunt arquitectònic situat entre els carrers del Sol, Montseny i Ros de Olano de la Vila de Gràcia, catalogat com a bé cultural d'interès local.

## Història

Entre 1883 i 1885 s'hi va construir un primer temple, que en poc temps va quedar petit per a acollir-hi els nombrosos feligresos. L'arquitecte vigatà Josep Artigas i Ramoneda, en col·laboració amb el mestre d'obres Leandre Amargós, va projectar un de més gran, construït entre 1891 i 1894 i ampliat deu anys més tard pel mateix arquitecte.

## Descripció

El conjunt està format per l'església i les dependències residencials de la comunitat, que s'organitzen al voltant d'un claustre central. La façana és una reproducció de la de l'església de Sant Felip Neri, situada al Barri Gòtic, i consta de tres cossos amb acabament semicircular al central; sobre la porta principal d'entrada hi ha una fornícula amb l'escultura del Sant, i a sobre, una rosassa. Té també un campanar de planta quadrada. L'interior és també d'estil neobarroc amb una única nau i capelles laterals.

## Referències

* 1 2 «Oratori de Sant Felip Neri». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Oratori de Sant Felip Neri». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.

## Enllaços externs

* «Oratori de Sant Felip Neri». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Oratori de la Sagrada Família

L'Oratori de la Sagrada Família és una ermita d'Olot (Garrotxa) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Petita ermita de planta quadrada (3 x 3 m), teulada a dues aigües i absis insinuat a la façana de migdia. A la façana nord es pot veure un porxo amb teulat a dues aigües, fet amb pilastres de rajols i la coberta sostinguda per bigues de fusta i plaques de fibrociment i teules. Aquest guarda la porta amb arc de mig punt, tancada per una reixa de ferro. El porxo data de l'any 1929, la capella fou restaurada per dins el gener de 1954 i per fora el novembre de 1951. L'interior es conserva de la mateixa manera que fa un segle el va veure Cèsar August Torras.

## Història

Cèsar August Torras: "Oratori de la Sagrada Família, 620 m d'alçada. És una petita capelleta alçada fa pochs anys, en qual interior hi ha sols el lloch pera l'altar. Damunt d'aquest hi està representada la Sagrada Família, y als costats Sant Pere y Sant Isidre. Un reixat tanca la capella. Al celebrar-s'hi la missa, en els aplechs y festes marcades, els oyents estan a l'aire lliure y sols el celebrant resta cobert al peu de l'altar y dins l'oratori". p. 69.

## Referències

* 1 2
# Orca nana

L'orca nana (Peponocephala electra) és un cetaci de la família dels dofins oceànics (Delphinidae). Està estretament relacionada amb l'orca pigmea i els caps d'olla negres. L'orca nana té una àmplia extensió a les aigües tropicals d'arreu del món, tot i que no sol ser vista pels humans a causa de la seva preferència per les aigües profundes.
El seu nom específic, electra, significa 'ambre' en llatí.

## Referències

* ↑ Entrada «Peponocephala electra» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
* ↑ Entrada «Peponocephala» d'Animalia (en anglès).
Espècies vivents de cetacis :
Regne Animalia  · Embrancament Chordata  · Classe Mammalia  · Infraclasse Eutheria  · Superordre Laurasiatheria  · (sense categoria) Artiodactyla  · (sense categoria) Whippomorpha :
Subordre Mysticeti :
Subordre Odontoceti (continua més avall) :
Subordre Odontoceti (contina més amunt) :
# Orde 24/20

L'orde 24/20 (en portuguès: Ordem 24/20) o declaració 24/20 va ser una operació moçambiquesa que permetia als residents portuguesos a abandonar el país després de la independència de Moçambic el 25 de juny del 1975 si així ho desitjaven. El seu creador fou el polític independentista Armando Guebuza, i el nom d'aquesta prové del fet que per aquesta orde els portuguesos tenien només 24 hores per sortir i endur-se tot just 20 kilos d'equipatge. Pancho Guedes (un famós arquitecte moçambiquès) va ser un dels 180.000 portuguesos que va sortir del país, i es va quedar sense diners després d'endur-se només 20 kg d'objectes de valor. Molts portuguesos sentien que no tenen més remei que marxar, ja que no donaven suport al govern marxista. Nogensmenys 20.000 portuguesos van decidir quedar-se i uns d'ells van ser la famosa família Lemos que esdevingué cèlebre pels seus pintors i escriptors.

## Referències

* ↑ Pitcher, M. Anne. Transforming Mozambique: The Politics of Privatization, 1975–2000. Cambridge University Press, 2002, p. 47. ISBN 9781139434942.
* 1 2 «The Allure of Mozambique». The Wall Street Journal, 10-10-2013 [Consulta: 23 novembre 2015].
* ↑ «Mozambique Facts» (en anglès americà). [Consulta: 11 gener 2021].
# Operació Castle

L'Operació Castle fou una sèrie de proves nuclears d'alta energia (alt rendiment) realitzada per la Força de Tasca conjunta 7 (JTF-7) dels Estats Units a l'atol de Bikini (Illes Marshall) el 1954.
L'operació Castle fou precedida per l'Operació Upshot-Knothole i succeïda per l'Operació Teapot.
Es dugué a terme com a projecte conjunt de la Comissió d'Energia Atòmica i el Departament de Defensa. L'objectiu de l'operació era posar a prova els dissenys d'una arma termonuclear que es pogués llançar des d'una aeronau.
L'Operació Castle fou considerada un èxit pels funcionaris del govern, car demostrà la viabilitat del desplegament dels dissenys d'armes termonuclears de combustible sòlid. Hi hagué, tanmateix, problemes tècnics amb algunes de les proves: un dispositiu tingué un rendiment molt inferior al previst (un fizzle, o bomba fallida), mentre que dos altres dispositius es detonaren amb més de dues vegades el rendiment previst. Una de les proves, la Castle Bravo, donà lloc a una contaminació radiològica extensa en les illes properes (incloent-hi els habitants i soldats dels Estats Units estacionats allà), així com un vaixell de pesca japonès (el Daigo Fukuryu Maru, del qual moriren diversos tripulants), resultant en una mort directa i continus problemes de salut per moltes de les persones exposades. La reacció del públic a les proves i la consciència dels efectes a llarg terme de les seqüeles nuclears s'ha citat com a part de la motivació pel Tractat de prohibició parcial de proves nuclears del 1963.
Operació Castle :
| Experiment | Data | Potència | Ubicació |
| Bravo | 1 de març del 1954 | 15 Mt (megatones). | Nam Is (atol de Bikini) |
| Romeo | 27 de març del 1954 | 11 Mt | Barcassa al cràter de la bomba Bravo (atol de Bikini) |
| Koon | 7 d'abril del 1954 | 0,11 Mt | Eneman (atol de Bikini) |
| Union | 26 d'abril del 1954 | 6,9 Mt | Barcassa prop d'Iroij (atol de Bikini) |
| Yankee | 5 de maig del 1954 | 13,5 Mt | Barcassa al cràter de la bomba Union (atol de Bikini) |
| Nectar | 14 de maig del 1954 | 1,69 Mt | Barcassa al cràter de la bomba Ivy-Mike (atol d'Enewetak). |

## Vegeu també

* Castle Bravo
* Bomba termonuclear
* Operació Redwing
* Bomba Tsar
* Katsuko Saruhashi
* Camps de prova del Pacífic
* Projecte 4.1
# Óblast de Sakhalín

L'óblast de Sakhalín (en rus Сахали́нская о́бласть, transcrit Sakhalínskaia óblast) és un subjecte federal de Rússia.
L'óblast inclou l'illa de Sakhalín i les illes Kurils, a l'est, entre la península de Kamtxatka i l'illa japonesa de Hokkaido. Es tracta de l'única regió insular russa.
Gran part del seu territori fou possessió japonesa com ara la meitat sud de l'illa de Sakhalín i les Kurils del sud, que inclouen Kunaixir, Iturup, i Xikotan principalment, i la sobirania de les quals reclama el Japó i mostra en tots els mapes.
Aquest oblast té una àrea de 87.100 km². El seu centre administratiu i la ciutat més gran és Iuzhno-Sakhalinsk. Segons el cens de 2021, l'oblast té una població d'aproximadament 466.609 habitants.
Després d'Iujno-Sakhalinsk, la segona població més important de la regió és la ciutat portuària de Kholmsk.

## Història

Els primers europeus que van explorar les aigües al voltant de l'illa de Sakhalin van ser Ivan Moskvitin i Martin Gerritz de Vries a mitjans del segle xvi, Jean-François de La Pérouse el 1787 i Adam Johann von Krusenstern el 1805.

## Referències

* ↑ Iwashita, Akihiro; Ha, Yong-Chool; Boyle, Edward. Geo-Politics in Northeast Asia (en anglès). Taylor & Francis, 2022-08-03, p. 147. ISBN 978-1-000-62599-8.
* ↑ «Sachalin Oblast (Region, Russia)». citypopulation.de. [Consulta: 10 març 2024].
* ↑ North, Robert N. «The Far Eastern transport system». A: Allan Rodgers (ed). The Soviet Far East : Geographical Perspectives on Development. Routledge, 1990. DOI 10.4324/9781003389477-8/far-eastern-transport-system-robert-north. ISBN 978-1-003-38947-7.
* ↑ de Palma, Daniela «Ricerche sulla cartografia di Ezo». Rivista degli studi orientali, 71, 1997, pàg. 1–123. ISSN: 0392-4866.
* ↑ Fedorova, Olga M. «Krusenstern's Circumnavigation (1803–06)» (en anglès). The Journal of Pacific History, 46, 3, 12-2011, pàg. 381–392. DOI: 10.1080/00223344.2011.632946. ISSN: 0022-3344.
* ↑ Speake, Jennifer. Literature of Travel and Exploration: R to Z, index (en anglès). Taylor & Francis, 2003, p. 1049. ISBN 978-1-57958-440-5.

## Vegeu també

* Okhà
* Sévero-Kurilsk
* Malokurílskoie
* Sinegorsk (Sakhalinsk)
* Aleksàndrovsk-Sakhalinski

## Enllaços externs

* http://demoscope.ru/weekly/pril.php
* http://www.admsakhalin.ru Arxivat 2016-07-24 a Wayback Machine.
* http://www.internationalsteam.co.uk/trains/russia02.htm
# Óblast de Tomsk

L'óblast de Tomsk (en rus То́мская о́бласть, Tómskaia óblast) és un subjecte federal de Rússia.

## Referències

* ↑ «Administrative divisions of Russia» (en anglès). Comissió Permanent de Noms Geogràfics, 01-05-2015. [Consulta: 11 gener 2025].
# Östermalms IP

L'Östermalms IP és un camp d'esports que es troba al districte d'Östermalm, Estocolm. Acabat el 1906, la instal·lació va ser seu de diversos esports durant els Jocs Olímpics de 1912: hípica, esgrima (incloent la part pel pentatló modern) i el tennis. També va acollir l'exhibició de beisbol en aquests mateixos jocs. Actualment és la seu dels equips inferiors del Djurgårdens IF Fotboll i diversos equips de lligues menors. Les pistes d'atletisme també acullen una pista de patinatge de velocitat durant l'hivern.
La pista d'hoquei sobre gel es va completar per a la temporada 1926-1927.

## Referències

* ↑ 1912 Summer Olympics official report. Arxivat 2008-04-10 a Wayback Machine. pp. 218–20. -
* ↑ Fredrik Kroon. «Östermalms IP» (en swedish). Brinkens IF. [Consulta: 15 octubre 2011].