OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Referèndum sobre les propietats de l'església de Letònia de 1923

El Referèndum sobre les propietats de l'església de Letònia de 1923 va tenir lloc a Letònia el 1 i 2 de setembre de 1923. Va ser la primera vegada que es va celebrar un referèndum al país.
Es va demanar als votants si el govern havia d'aturar la transferència de l'Església Luterana de Sant Jaume de Riga de Riga a l'Església Catòlica Romana. Encara que una gran majoria va votar a favor de la proposta, la participació electoral va ser molt per sota el nivell requerit: Posteriorment l'edifici de l'església va ser donat a l'Església catòlica.

## Conseqüències

Encara que el referèndum va ser aprovada per un ampli marge, la participació només va ser del 21,4%. El referèndum exigia aconseguir 400.000 vots a favor perquè tingués èxit, però solament es va aconseguir una mica més de la meitat d'aquesta quantitat.
Posteriorment, l'edifici de l'església es va dedicar a l'Església Catòlica Romana, que se'n va fer el càrrec com la seva catedral al mes de maig següent. Els luterans també es van veure obligats a compartir la catedral de Riga amb els catòlics.

## Referències

* ↑ Nohlen i Stöver, 2010, p. 1122.
* 1 2 3 4 Hiden, 2004, p. 92.
* 1 2 Nohlen i Stöver, 2010, p. 1135.

## Bibliografia

* Nohlen; Stöver, P. Elections in Europe: A data handbook (en anglès), 2010. ISBN 978-3-8329-5609-7.
* Hiden. Defender of minorities: Paul Schiemann, 1876-1944 (en anglès), 2004.
# Güera

La Güera, La Agüera o Lagouira, i altres variants del nom (en àrab الكويرة, al-Kuwayra; anomenada pels espanyols La Agüera), és una ciutat fantasma del Sàhara Occidental, just a l'extrem sud, a la península del Cap Blanc i fronterera amb Mauritània. Per la seva banda Marroc l'ha integrat a la província d'Auserd dins la regió de Dakhla-Oued Ed-Dahab.

## Història

El novembre del 1920 el coronel Francisco Bens Argandoña, governador del Río de Oro, va avançar per la península del Cap Blanc i va fundar la ciutat de La Agüera a pocs kilòmetres de la ciutat francesa de Port-Étienne (actual Nouadhibou), a la part oposada de la península, la qual havia estat repartida per la meitat per una línia imaginària de nord a sud, en un tractat entre França i Espanya del 1912. Va formar una colònia separada (de nom La Agüera) fins al 1924 en què fou unida a la colònia i govern de Río de Oro. Es van emetre segells de correus propis per aquesta colònia ja el juny de 1920.
El 20 de desembre de 1975 fou ocupada per Mauritània després dels acords de Madrid que posaren fi a la presència espanyola al Sàhara, i la va conservar pels acords de Rabat de 14 d'abril de 1976. El 1979 Mauritània, derrotada pel Front Polisario, va renunciar a la seva part del Sàhara Occidental, i va reconèixer a la República Àrab Sahrauí Democràtica (RASD), evacuant la part que ocupava del Sàhara Occidental (que ràpidament va ocupar el Marroc), però ha conservat l'administració de La Agüera amb el consentiment tàcit de Marroc i el Polisario, encara que està pràcticament deserta. Durant els anys 1990 el govern del Marroc va moure un gran pressupost per tal de fer renàixer la vila, però tot fou en va i només hi viuen uns quants pescadors Imraguens i un campament militar maurità.
Jurídicament forma una daira de la wilaya d'Auserd dins la RASD i la seva població es troba en la seva pràctica totalitat als camps de refugiats de Tindouf a Algèria.

## Ciutats agermanades

* El Puerto de Santa María (Espanya)
* Guadix (Espanya)
* Leganés (Espanya)
* Santa Lucía de Tirajana (Espanya)
* Monteriggioni (Itàlia)
* Piteglio (Itàlia)
* Gorliz (País Basc)
* Deierri (País Basc)
* Vitòria (País Basc)
* Crevillent (País Valencià)

## Vegeu també

* Batalles de La Güera i Tichla
* Segells i història postal de La Agüera
* Aeroport de La Güera

## Referències

* «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
* ↑ Stamp Issuers - La Aguera Stampsofdistinction.com, 24 de març de 2008
* ↑ SELLOS DE COLONIAS ESPAÑOLAS LA AGÜERA Todocoleccion.net (castellà)
* ↑ Abdallah Ben Ali, Guéguerre à Lagouira, Maroc Hebdo International, n° 534, 22 de novembre de 2002
* ↑ Redouane Ramdani, Enquête: Aux frontières du réel Arxivat 2013-12-12 a Wayback Machine., dans Telquel, numéro 248, 18–24 November 2004
# Erugueta de l'ametller

L'erugueta de l'ametller (Aglaope infausta) és una espècie de lepidòpter ditrisi de la família dels zigènids (Zygaenidae), defoliador de rosàcies. És present a Portugal, Espanya, França, nord-oest d'Itàlia, oest d'Alemanya.

## Història natural

El principals hostes son Crataegus monogyna, Prunus spinosa, Amelanchier ovalis, Sorbus aria i fruiters com el cirerer i l'ametller. La defoliació coincideix amb el moment en què brotació, quan les larves abandonen els seus refugis i es nodreixen de gemmes i fulles. Durant la seva joventut mengen únicament una part de la fulla, i només quan la larva ha evolucionat, i si el menjar escasseja, ataquen al revés de la fulla, devorant-la íntegrament excepte els nervis centrals. El seu atac provoca un enrotllament característic en les fulles de les rosàcies i coloració marró.

## Descripció

L'adult té les ales grises amb una part de roig cap a la base. El tòrax és negre i està travessat per una banda vermella. L'envergadura alar és d'uns 15 mm. L'eruga té el cap retràctil cap dins el protòrax. Al llarg del dors té una banda groga amb taques negres. La pupació normalment comença a principi de juny i té la forma de capoll allargat blanquinós o marró clar.

## Referències

* ↑ «Cercaterm | TERMCAT». [Consulta: 2 març 2025].
* ↑ «Erugueta de l'ametller». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Heiko Bellmann i Wijnand Heitmans. «Aglaope infausta» (en neerlandès). Insekten van Europa (Insects d'Europa). Universitat d'Amsterdam, 2001. Arxivat de l'original el 8 de juny 2011. [Consulta: 17 febrer 2015].
* ↑ «Aglaope infausta (Linnaeus, 1767) Aglaope des haies, Zygène des épines, Zygène de l'amandier» (en francès). Papillons de Poitou-Charentes. [Consulta: 23 maig 2010].
# Os marí sud-americà

L'os marí sud-americà (Arctocephalus australis) és una espècie d'os marí que es reprodueix a les costes de Xile i l'Argentina, amb una població d'aproximadament 250.000 individus.
El 1999, s'estimà la població d'aquesta espècie a 390.000 individus, una forta caiguda respecte als 500.000 del 1987. Tot i que totes les colònies d'aquest animal gaudeixen d'una molt bona salut, aquest descens ha provocat una certa preocupació. La població més gran es troba a les costes de l'Uruguai, amb 200.000 individus.

## Referències

Espècies vivents de carnívors :
Regne: Animalia  ·  Embrancament: Chordata  ·  Classe: Mammalia  ·  Infraclasse: Eutheria  ·  Superordre: Laurasiatheria :
Subordre Feliformia :
Família Felidae :
Família Viverridae (inclou les civetes) :
Família Eupleridae :
Subordre Caniformia (continua més avall) :
Subordre Caniformia (continua més amunt) :
Família Canidae :
Família Mustelidae :
# Eurostat

L'Eurostat (en anglès: Statistical Office of the European Communities) és l'oficina estadística de la Comissió Europea, que produeix dades sobre la Unió Europea (UE) i promou l'harmonització dels mètodes estadístics dels estats membres.

## Història

L'any 1953 fou creada l'Oficina Estadística de les Comunitats Europees com la divisió estadística de la Comunitat Europea del Carbó i l'Acer (CECA), passant a ser un organisme integrant de la Comunitat Econòmica Europea (CEE) a partir de 1958. Des de l'any 1959 rep el nom actual.

## Funcions

Dos dels seus papers particularment importants són la producció de dades macroeconòmiques que donen suport les decisions del Banc Central Europeu en la seva política monetària vers l'euro, i les seves dades regionals i classificació (NUTS) que orienten les polítiques estructurals de la Unió Europea.
L'Eurostat és una de les Direccions Generals de la Unió Europea depenent del Comissari Europeu d'Assumptes Econòmics i Monetaris, i té la seu a la ciutat de Luxemburg. El seu Director General actual és Hervé Carre i està assistit per 7 directors, cadascun amb el seu sector d'activitat dins de l'organisme:
* Recursos
* Mètodes estadístics
* Comptes nacionals i europees
* Estadístiques econòmiques i regionals
* Estadístiques agrícoles i ambientals; Cooperació estadística
* Estadístiques socials i Societat de la Informació
* Estadístiques de les empreses

## Organització temàtica

Les dades de l'Eurostat estan dividides en 9 àrees temàtiques principals i en 30 àrees subtemàtiques. Les àrees temàtiques principals són:
* Estadístiques generals i regionals
* Economia i finances
* Població i condicions socials
* Indústria, comerç i serveis
* Agricultura i pesca
* Comerç exterior (balança de pagaments)
* Transports
* Medi Ambient i energia
* Ciència i tecnologia

## Referències

* ↑ «Eurostat». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 2 març 2025].
* ↑ Al-Mansouri, Abdulrahman K. L.; Dziobek, Ms Claudia Helene. Providing official Statistics for the Common Market and Monetary Union in the Gulf Cooperation Council (GCC) Countries: A Case for "Gulfstat" (en anglès). International Monetary Fund, 2006-02-01, p. 21. ISBN 978-1-4518-6298-0.
* ↑ Egeberg, M. Multilevel Union Administration: The Transformation of Executive Politics in Europe (en anglès). Springer, 2006-07-11, p. 109. ISBN 978-0-230-50222-209.
* ↑ Fitzpatrick, Tony; Kwon, Huck-ju; Manning, Nick; Midgley, James; Pascall, Gillian. International Encyclopedia of Social Policy (en anglès). Routledge, 2013-07-04, p. 438. ISBN 978-1-136-61004-2.

## Vegeu també

* Unió Europea
* Comissió Europea

## Enllaços externs

* (alemany) (anglès) (francès) Portal de l'Eurostat
# Oscar a la millor direcció de ball

L'Oscar a la millor direcció de ball (en anglès: Academy Awards for Best Dance Direction) fou un premi que atorgà l'Acadèmia de les Arts i les Ciències Cinematogràfiques entre els anys 1935 i 1937.

## Guanyadors i nominats
### Dècada del 1930

| Guanyador | Nominats |
| 1935 ||
| | Dave Gould per Broadway Melody of 1936 ("I've Got a Feeling You're Fooling") i Folies Bergère de Paris ("Straw Hat") | Hermes Pan per Barret de copa ("Top Hat") Busby Berkeley per Gold Diggers of 1935 ("Lullaby of Broadway i The Words Are in My Heart") Bobby Connolly per Broadway Hostess ("Playboy from Paree) i Go Into Your Dance ("Latin from Manhattan") Sammy Lee per King of Burlesque ("Lovely Lady" i "Too Good to Be True") LeRoy Prinz per All the King's Horses ("Viennese Waltz") i The Big Broadcast of 1936 ("It's the Animal in Me") B. Zemach per She ("Hall of Kings") |
| 1936 ||
| | Seymour Felix per The Great Ziegfeld ("A Pretty Girl Is Like a Melody") | Hermes Pan per En ales de la dansa ("Bojangles of Harlem") Busby Berkeley per Gold Diggers of 1937 ("Love and War") Bobby Connolly per Cain and Mabel ("1000 Love Songs") Dave Gould per Born to Dance ("Swingin' the Jinx Away") Jack Haskell per One in a Million ("Skating Ensemble") Russell Lewis per Dancing Pirate ("The Finale") |
| 1937 ||
| | Hermes Pan per Senyoreta en desgràcia ("Fun House") | Busby Berkeley per Varsity Show ("The Finale) Bobby Connolly per Ready, Willing and Able ("Too Marvelous for Words") Dave Gould per Un dia a les curses ("All God's Children Got Rhythm") Sammy Lee per Ali Baba Goes to Town ("Swing Is Here to Stay") Harry Losee per Thin Ice ("Prince Igor Suite") LeRoy Prinz per Waikiki Wedding ("Luau") |

## Enllaços externs

* Pàgina oficial de l'Acadèmia (anglès)
* Pàgina oficial de la cerimònia dels Oscars (anglès)
* Llista completa descarregable dels Nominats i Guanyadors dels Premis Oscar (anglès)
# Shigeyoshi Koyama

Shigeyoshi Koyama (Osaka, 1940), conegut com a Koyama, és un artista japonès establert a Cadaqués. De formació autodidacta, es va traslladar a Tòquio per dedicar-se a la pintura.
L’any 1970 va viatjar a Europa a través del transsiberià fins a Moscou i posteriorment va volar a París. Des d’allà es va dirigir cap al sud fins a Vilajuïga, on va residir durant tres mesos abans d’arribar a Cadaqués. Després d’un breu retorn al Japó per establir un contracte amb la galeria Kabutoya de Tòquio, es va instal·lar definitivament a Cadaqués, on es va casar i va tenir una filla, integrant-se en la colònia artística del municipi.
El 1977 va signar un contracte amb l’arquitecte Lanfranco Bombelli per exposar a la Galeria Cadaqués, col·laboració que va continuar posteriorment amb Sofia van Schendel i més tard amb Patrick Donkem. La seva producció artística es compon principalment d’olis (70%), complementats amb aquarel·les i guaixos sobre paper.

## Referències

* ↑ Playà Maset, Josep. «Koyama: Cadaqués en oriental» p. 45. La Vanguardia, 16-08-2015. [Consulta: 19 abril 2020].
* ↑ Fanals, Laura. «Una mirada japonesa de Cadaqués». Diari de Girona, 21-08-2016. [Consulta: 20 abril 2020].
* ↑ Borràs, Maria Lluïsa. «Koyama, el pintor de Cadaqués» (en castellà) p. 27. La Vanguardia, 16-08-1988. [Consulta: 19 abril 2020].
* ↑ «L'obra pictòrica de Koyama centra el segon vídeo multimèdia de «L'art del segle XXI»». El Punt, 16-08-1996. [Consulta: 20 abril 2020].
# Osmazom

L'osmazom (del grec osmés, olor, i zomós, suc) és l'extracte aquós de la carn, considerat com la seva essència.
A causa de l'osmazol, la barreja de diverses proteïnes de la carn desprèn l'olor característica del brou.

## Referències

* ↑ Definició d'osmazom
# Băicoi

Băicoi (pronunciació en romanès: [bəjˈkoj]) és una ciutat del comtat de Prahova, Romania, a prop del 45è paral·lel. La ciutat administra cinc localitats: Dâmbu, Liliești, Schela, Tufeni i Țintea. Amb el pas del temps, aquests s'han convertit en barris de la ciutat.
Bӑicoi es troba a la regió històrica de Muntènia. Es troba al centre del comtat i té una extensió de 17 km en la seva amplitud. La ciutat és travessada pel seu costat sud-oest per la carretera nacional DN1, que la connecta amb la seu del comtat, Ploiești, 18,7 km al sud-est i Brașov, 95,3 km cap al nord. Bӑicoi es troba a prop de Florești, una parada de tren entre Ploiești i Câmpina.
Segons el cens del 2011, la població de Băicoi és de 17.981 habitants, per sota del cens anterior del 2002, quan es van registrar 20.020 habitants. La majoria dels habitants són romanesos (95,48%). Per al 4,15% de la població, no es coneix l’ètnia. Des del punt de vista confessional, la majoria dels habitants són ortodoxos (93,37%). Per al 4,34% de la població, no se'n coneix l'afiliació confessional.

## Història

El nom de la ciutat deriva de "Baicu". A la fi del segle xix, Băicoi era una comuna rural, formada pels pobles de Băicoi, Cotoiu, Tufeni i Găgeni, amb un total de 3.257 habitants. Les altres localitats de la ciutat actual formaven la comuna de Țintea, que estava formada per pobles de Țintea, Dâmbu i Liliești, amb un total de 1.240 habitants. Ambdues comunes formaven part de Plasă Filipești, al comtat de Prahova. El 1925, la comuna de Băicoi tenia 5.946 habitants, als pobles de Băicoi, Cotoiu i Tufeni (el poble de Găgeni havia estat assignat a la comuna de Păulești). La comuna Țintea, en la mateixa composició, tenia 2.639 habitants.
La comuna de Băicoi va ser declarada ciutat el 1948, al començament de la República Popular de Romania. Després de la reorganització administrativa del 1950, la ciutat va passar a formar part del raion Câmpina de la Regió de Prahova, ampliada el 1952 i rebatejada com a regió de Ploiești. Quan es van abolir les regions el 1968, la comuna de Țintea amb tots els seus pobles va ser assignada a la ciutat de Băicoi, que va passar a formar part del comtat de Prahova.

## Clima

Băicoi té un clima continental humit (Cfb a la classificació climàtica de Köppen).

## Referències

* 1 2 Rezultatele finale ale Recensământului din 2011: «Tab8. Populația stabilă după etnie – județe, municipii, orașe, comune». Arxivat de l'original el 2016-01-18.
* ↑ «Recensământul Populației și al Locuințelor 2002 - populația unităților administrative pe etnii». Kulturális Innovációs Alapítvány (KIA.hu - Fundația Culturală pentru Inovație). Arxivat de l'original el 2013-10-14. [Consulta: 6 agost 2013].

## Enllaços externs

* Lloc oficial
# Osteologia

L'osteologia és l'estudi científic dels ossos. Es tracta d'una subdisciplina de l'antropologia i l'arqueologia, l'osteologia és l'estudi detallat de l'estructura dels ossos, elements esquelètics, dents, funció morfològica, malalties, patologia, el procés d'ossificació la resistència i duresa dels ossos (biofísica), etc. Sovint l'osteologia es fa servir per a identificar restes humanes respecte edat, mort, sexe, creixement individual i desenvolupament en un context biocultural.

## Mètodes

Una anàlisi típica inclouria:
* Un inventari dels elements esquelètics presents
* Un inventari dental
* Dades d'envelliment basades fusió epifiseal i erupció dental (per a subadults) i el deteriorament de costelles i pubis en adults
* Estatura i altres dades mètriques
* Ancestres
* Trets no mètrics
* Patologia i o modificacions culturals

## Aplicacions

L'osteologia es fa servir en investigacions en disciplines com la ciència forense, antropologia física i arqueologia i inclou:
* Salut
* demografia
* dieta
* malalties
* patrons d'activitat
* física
* genètica de poblacions antigues
* migracions
* Investigacions criminals
* crims de guerra

## Referències

* Bass, W. M. 2005. Human Osteology: A Laboratory and Field Manual. 5th Edition. Columbia: Missouri Archaeological Society.
* Buikstra, J. E. and Ubelaker, D. H. (eds.) 1994. Standards for Data Collection from Human Skeletal Remains. Arkansas Archeological Survey Research Series No. 44.
* Cox, M and Mays, S. (eds.) 2000. Human Osteology in Archaeology and Forensic Science. London: Greenwich Medical Media.

## Enllaços externs

* British Association of Biological Anthropologists and Osteoarchaeologists
# Ostropel

L'ostropel és un guisat tradicional romanès que es fa principalment a partir de pollastre barrejat amb una salsa de tomàquet espessa. A més a més, s'hi poden afegir alls o cebes tendres. De vegades també s’utilitzen conills, xais o altres tipus de carn i, sinó, també es poden fer versions vegetarianes durant els períodes de dejuni.

## Orígens

Com altres plats, és un dels aliments romanesos que no tenen equivalents a l'estranger. Per tant, es veu com un element bàsic de la cuina tradicional romanesa.

## Preparació

El plat es prepara tradicionalment fregint potes de pollastre. A continuació, barregeu l’aigua amb l’oli de cocció, la salsa de tomàquet, la farina, l’all i la ceba fins que la salsa arribi al punt d’ebullició, després afegiu-hi el pollastre i deixeu-ho coure a foc lent durant quinze minuts més o fins que la salsa s’espesseixi. Abans de servir, escampeu-hi el julivert per sobre. La polenta s’utilitza generalment com a guarnició, juntament amb una amanida lleugera.

## Varietats

Com molts altres plats romanesos, l’ostropel té variacions regionals. Per exemple, a Moldàvia la recepta és força senzilla, sense afegir molts altres ingredients a la salsa. Tot i això, a Oltenia s’afegeixen pastanagues i vinagre a la salsa i el plat final se serveix amb patates bullides en lloc de polenta.

## Referències

* ↑ «dexonline». [Consulta: 30 abril 2021].
* ↑ «Ostropel de pui autentic românesc», 19-03-2019.
* ↑ Community Center Romanian (2010).
* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 30 abril 2021].
* ↑ «Reteta Ostropel oltenesc». Gustos.ro.
# Otitis externa

L'otitis externa és una inflamació de l'orella externa: el conducte auditiu extern; i/o, més rarament, el pavelló auricular.És una malaltia d'alta incidència, que pot afectar fins al 10% de la població almenys una vegada a la vida.
La inflamació de la pell del conducte auditiu extern és l'essència d'aquest trastorn. La inflamació pot ser secundària a la dermatitis (èczema) només, sense infecció microbiana, o pot ser causada per una infecció activa per bacteris o fongs. En ambdós casos, però més sovint amb la infecció, la pell del conducte s'infla, causant dolor (otàlgia) i sensibilitat al tacte.

## Causes

La majoria de les otitis externes tenen lloc en condicions d'alta humitat i temperatura. La més comuna és la maceració de la pell del conducte, per l'efecte de l'aigua en el seu interior (i que hi pot haver entrat en nedar o amb la dutxa). Aquesta aigua hi pot quedar retinguda per l'efecte d'un tap de cerumen. Amb la pell macerada, els bacteris o els fongs existents en el conducte (o continguts en una aigua, a vegades contaminada), hi penetren causant la infecció.

## Referències

* 1 2 Larach, Francisca; Astorquiza, Constanza «OTITIS EXTERNA: DIAGNÓSTICO Y MANEJO PRÁCTICO» (en castellà). Revista Médica Clínica Las Condes, 27, 6, 11-2016, pàg. 898–904. DOI: 10.1016/j.rmclc.2016.11.019. ISSN: 0716-8640.

## Bibliografia

* Pere, Abelló; Quer, Miquel. Manual d'oto-rino-laringologia. Univ. Autònoma de Barcelona, 1992. ISBN 978-84-7929-458-8.
* FSB, Richard G. Harvey BVSc DVD Dip ECVD; Paterson, Sue. Otitis Externa: An Essential Guide to Diagnosis and Treatment (en anglès). CRC Press, 2014-05-27. ISBN 978-1-4822-2458-0.
# Otterhound

Otterhound és una raça de gos de caça de tipus rastrejador molt antiga provinent del Regne Unit, la qual contempla -entre moltes altres mescles- dins dels seus ancestres a la raça Terrier d'Airedale.

## Introducció

L'Otterhound (Rastrejador de llúdries) és un gos especialitzat en la caça de llúdries, un treball summament difícil i perillós. Aquest gos té un olfacte gairebé tan desenvolupat com el Bloodhound.
Excel·lent nedador, persegueix a les llúdries nedant contra corrent si fos necessari, usant com a pista només les bombolles de les llúdries que bussegen sota la superfície. Aquesta raça es va desenvolupar a Anglaterra.

## Mascota

Aquest gos és una raça molt especialitzada que per instint sap el que ha de fer. Tal vegada per això siguin una mica tossuts i no sempre obedients. No són del tot apropiats per a la vida en apartament. Requereixen un pati vallat o preferiblement ser mantinguts en gosseres. Requereix molt exercici, preferiblement natació. És un gos de treball i necessita mantenir un cicle d'obligacions o activitats.

## Descripció

Les mesures varien entre les diferents criances canines del món. Es presenten xifres relatives que donen una idea de la grandària de la raça. A la creu o les espatlles: Els mascles aconsegueixen una altura d'uns 69 cm. L'altura de les femelles és d'uns 61 cm. La seva cua és llarga i peluda.

### Cap

Té un cap gran i fort amb els ossos ben marcats.

### Musell i boca

Té una mossegada en tisora, similar a la de gossos com el Doberman o el Terrier d'Airedale, és a dir que en tancar la boca les dents de sota descansen en la part interior de les de dalt.

### Orelles

Té les seves orelles llargues i peludes. Les seves orelles es mantenen constantment caigudes.

### Pelatge

El seu pelatge és llarg i dens de textura dura. El mateix té un mantell interior. El color del pelatge és del conegut com a negre i foc, una mescla de marró i groc amb negre.

### Ventrada

Usualment la ventrada és de sis a set gossets. Es registren ventrades de fins a 12 cadells.

## Perill d'extinció

S'estima que existeixen al voltant de 1.000 Otterhounds al món, dels quals entre 350 i 400 es troben als Estats Units. Fins i tot en els inicis del segle xx, quan la caça de la llúdria era un esport popular, els Otterhounds mai van ser nombrosos.
Avui dia, es considera a aquesta raça com la més amenaçada per perill d'extinció del Regne Unit, amb tan sols 51 exemplars nascuts el 2006. Es troben en la llista de races natives més vulnerables de l'UK Kennel Club i s'estan duent a terme programes per salvar la raça. Alguns experts diuen que el perill que desaparegui l'Otterhound és similar al de l'extinció del Panda gegant.

## Bibliografia

* Leighton, Robert (2004). Dogs and All About Them. Kessinger Publishing. ISBN 1419116363.
* Cunliffe, Juliet (2003). Otterhound: Rare Breed Special Editions. Kennel Club Books. ISBN 1-84286-058-5.

## Enllaços externs

* Otterhound Club of America Arxivat 2012-11-23 a Wayback Machine.
* The Otterhound Club UK
* Dutch Friends of the Otterhound
* German Otterhound Fan Club