OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Egipte sota el domini persa

La història d'Egipte sota el domini persa es divideix en tres eres:
Egipte era un país ric i els perses l'havien cobejat durant més d'un mil·lenni. Havia estat conquerit dues vegades pels aquemènides (525-404 i 343-332 aC, abans de la conquesta d'Alexandre), però l'estable i poderós regne ptolemaic i, després, l'Imperi Romà, mantingueren els perses allunyats d'Egipte durant gran part dels períodes grec, romà i romà d'Orient. Tanmateix, els designis expansionistes del rei dels reis sassànida Cosroes II (r. 590-628), aprofitant un període turbulent al bàndol romà d'Orient, permeteren als perses sota el comandament de Xahrbaraz conquerir Egipte una altra vegada (entre altres parts de l'Orient Pròxim), per un període curt (619-629).

## Referències

* ↑ Fournet, Jean-Luc. «Persians in Egypt». A: The Encyclopedia of Ancient History (en anglès), 2012. DOI 10.1002/9781444338386.wbeah07074. ISBN 9781444338386.
# Rellotge automàtic

Un rellotge automàtic és, bàsicament, un rellotge mecànic que té la capacitat de donar-se corda a si mateix amb el moviment del braç del seu propietari, cosa que fa innecessària l'operació manual de donar corda.
Això és possible gràcies a un rotor que gira al voltant d'un pivot, que, mitjançant l'oscil·lació del braç en moviment, actua sobre el mecanisme de càrrega de la molla.
Cada mecanisme s'anomena "calibre": de la precisió de la construcció depèn d'una bona funcionalitat i, per tant, la major precisió. En el cas dels rellotges de corda automàtica, el ressort està constantment amb la mateixa tensió i, com a conseqüència proporciona una sortida de força constant per al moviment.
A part d'una precisió més alta, els rellotges automàtics tenen l'avantatge de ser molt més propensos a l'estanquitat contra la pols i la humitat: el fet de no haver de donar corda al mecanisme diàriament a través de la corona, permet mantenir la qualitat segells i, per tant, protegir el rellotge dels agents externs.
Els primers a inventar un moviment automàtic van ser Abraham-Louis Perrelet i Abraham-Louis Breguet, però no van aconseguir una prou gran difusió fins al Harwood automàtic.
Actualment en el mercat hi ha moltes grandàries, des de les més comercials a molt buscats a causa de complicacions de la muntanya. Entre els més populars hi els de les marques Miyota, ETA i Seiko.

## Vegeu també

* Rellotge de polsera
* Rellotge mecànic
* Rellotge japonès
* Ressort motor
* Ressort motor
* Cronologia de la tecnologia per a mesurar temps

## Referències

* ↑ Ruxu Du; Longhan Xie. The Mechanics of Mechanical Watches and Clocks. Springer, 28 June 2012, p. 114–. ISBN 978-3-642-29307-8 [Consulta: 22 febrer 2013].
* ↑ Automatic Watch Spring
* ↑ What is Automatic Watch Movement
* ↑ «Perrelet vs. Sarton». Arxivat de l'original el 2012-10-23. [Consulta: 22 febrer 2013].
# Ortònix australià

L'ortònix australià (Orthonyx temminckii) és una espècie d'ocell de la família dels ortoníquids (Orthonychidae).

## Hàbitat i distribució

Viu al terra del bosc humid, a les terres baixes i turons d'Austràlia, al sud-est de Queensland i est de Nova Gal·les del Sud.

## Referències

* ↑ «Ortònix australià». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021 (català)
# Triticum dicoccoides

Triticum dicoccoides o pisana i espelta bessona, és una espècie comuna del cereal Triticum (blat). Pertany als tetraploides (posseeix quatre còpies de cada cromosoma). El seu genoma té 14 cromosomes.
En l'antiguitat va ser l'espècie de blat més important per a la humanitat, però actualment és gairebé extinta, puix que tan sols es conserven conreus d'aquesta espècie en algunes regions de l'Índia. A Galícia, Lleó i Astúries es cultiva d'ençà d'almenys 2500 anys.
La pisana conté gluten i no és apta perquè la consumeixin persones celíaques.

## Referències

* ↑ Bai JC1, Fried M, Corazza GR, Schuppan D, Farthing M, Catassi C, Greco L, Cohen H, Ciacci C, Eliakim R, Fasano A, González A, Krabshuis JH, LeMair A; World Gastroenterology Organization «Guías Mundiales de la Organización Mundial de Gastroenterología - Enfermedad celíaca». J Clin Gastroenterol, 47, 2, 2013 Feb, pàg. 121-6. DOI: 10.1097/MCG.0b013e31827a6f83. PMID: 23314668.
* ↑ San Mauro, Ismael; Garicano, E; Collado, L; Ciudad, MJ «¿Es el gluten el gran agente etiopatogénico de enfermedad en el siglo XXI?». Nutr Hosp, 30, 6, 2014, pàg. 1203-1210. Arxivat de l'original el 2015-11-06. DOI: 10.3305/nh.2014.30.6.7866 [Consulta: 27 febrer 2023].

## Enllaços externs

* La pisana a Astúries (castellà)
* La pisana (castellà)
# Os de Plata al millor guió

L'Os de Plata al millor guió (Silberne Bär für das beste Drehbuch) és un premi del Festival Internacional de Cinema de Berlín. Es va entregar per primera vegada l'any 2008 dins la categoria d'Os de Plata.

## Palmarès

| Any | Guardonats | Pel·lícula | Títol original |
| 2008 | Wang Xiaoshuai | In Love We Trust | 左右 (Zǔo yòu) |
| 2009 | Oren Moverman Alessandro Camon | The Messenger | The Messenger |
| 2010 | Wang Quan'an Na Jin | Apart Together | 團圓, Tuán yuán |
| 2011 | Joshua Marston Andamion Murataj | The Forgiveness of Blood | The Forgiveness of Blood |
| 2012 | Nikolaj Arcel Rasmus Heisterberg | A Royal Affair | En kongelig affære |
| 2013 | Jafar Panahi | Closed Curtain | Pardé |
| 2014 | Dietrich Brüggemann Anna Brüggemann | Kreuzweg | Kreuzweg |
| 2015 | Patricio Guzmán | El botón de nácar | El botón de nácar |
| 2016 | Tomasz Wasilewski | Zjednoczone Stany Miłości | Zjednoczone Stany Miłości |
| 2017 | Sebastián Lelio Gonzalo Maza | Una mujer fantástica | Una mujer fantástica |
| 2018 | Alonso Ruizpalacios Manuel Alcalá | Museo | Museo |
| 2018 | Maurizio Braucci Claudio Giovannesi Roberto Saviano | La paranza dei bambini | La paranza dei bambini |
| 2020 | Damiano i Fabio D'Innocenzo | Favolacce | Favolacce |

## Enllaços externs

* Pàgina oficial de la Berlinale (alemany) (anglès)
# Os de les cavernes

L'os de les cavernes (Ursus spelaeus) fou una espècie d'os que visqué a Europa durant el Plistocè i s'extingí al principi de l'últim màxim glacial, fa uns 27.500 anys. Tant el nom os de les cavernes com el nom científic spelaeus són deguts al fet que els fòssils d'aquesta espècie han estat trobats majoritàriament en coves, cosa que indica que aquest animal passava més temps a les cavernes que l'os bru, que només les utilitza per hibernar-hi. Per tant, al llarg del temps s'hi han trobat grans piles d'ossos, gairebé tots d'óssos de les cavernes.
Aquest os era omnívor i, si es posava dret (a dues potes), podia arribar a fer més de 3 metres. L'os de les cavernes era el descendent d'Ursus deningeri i se'n van trobar més de 80 fòssils a la Sima de los Huesos, Atapuerca.
# Os de sípia

L'os de sípia és la conquilla de les sèpies, una estructura interna dura, trencadissa i lleugera pròpia de tots els membres de l'ordre Sepiida, coneguts comunament com a sípies. Està composta principalment de carbonat de calci. Està plena de petits espais i gas que serveix per controlar la flotabilitat de l'animal. Anteriorment, els ossos de sípies s'usaven per fer sorra per a polir. S'afegia aquesta sorra al dentifrici i s'usava com antiàcid o com a producte absorbent. Avui en dia, l'os de sípia s'utilitza habitualment com a suplement alimentari ric en calci per a aus engabiades, xinxilles, crancs ermitans, rèptils i cargols.

## Referències

* ↑ Norman, M.D. & A. Reid 2000. A Guide to Squid, Cuttlefish and Octopuses of Australasia. CSIRO Publishing.
# Os lacrimal

L'unguis o os lacrimal és un os laminar de forma quadrilàtera, parió, situat a la part inferior i interna de cadascuna de les òrbites.

## Anatomia

Es troba en la part anterior de la cara interna de l'òrbita ocular, entre l'os maxil·lar superior, frontal i l'etmoide. S'articula, a més, amb el cornet inferior.
La cara externa presenta una cresta vertical o cresta lacrimal posterior, que s'acaba inferiorment per una apòfisi en forma de ganxo (hamulus lagrimalis). Aquesta apòfisi integra l'orifici superior del conducte nasal.
La cara externa està dividida en dues porcions per la cresta lacrimal. La posterior és plana i es continua amb la làmina papiràcia de l'etmoide, mentre l'anterior és acanalada i contribueix a formar el canal lacrimonasal. L'esmentada cresta serveix d'inserció al tendó reflex del múscul orbicular de les parpelles.
Viccionari
# Os marí afroaustralià

L'os marí afroaustralià (Arctocephalus pusillus) és un mamífer marí. Aquesta espècie d'otàrid es reprodueix a les costes de Sud-àfrica i Austràlia.

## Taxonomia

Aquesta espècie inclou dues subespècies diferents:
* Arctocephalus pusillus doriferus (Austràlia)
* Arctocephalus pusillus pusillus (Sud-àfrica)

## Referències

* ↑ Guide to marine mammals of the world. 2a edició. Nova York: A. A. Knopf, 2008. ISBN 978-0-375-41141-0.
Espècies vivents de carnívors :
Regne: Animalia  ·  Embrancament: Chordata  ·  Classe: Mammalia  ·  Infraclasse: Eutheria  ·  Superordre: Laurasiatheria :
Subordre Feliformia :
Família Felidae :
Família Viverridae (inclou les civetes) :
Família Eupleridae :
Subordre Caniformia (continua més avall) :
Subordre Caniformia (continua més amunt) :
Família Canidae :
Família Mustelidae :
# Os marí subantàrtic

L'os marí subantàrtic (Arctocephalus tropicalis) és una espècie d'os marí. El seu nom específic tropicalis és a causa del fet que l'exemplar descrit per Gray hauria estat trobat a la costa septentrional d'Austràlia. Tanmateix, es creu que això és un error, car des d'aleshores mai no s'ha observat un exemplar d'aquesta espècie en aquesta regió.

## Referències

Espècies vivents de carnívors :
Regne: Animalia  ·  Embrancament: Chordata  ·  Classe: Mammalia  ·  Infraclasse: Eutheria  ·  Superordre: Laurasiatheria :
Subordre Feliformia :
Família Felidae :
Família Viverridae (inclou les civetes) :
Família Eupleridae :
Subordre Caniformia (continua més avall) :
Subordre Caniformia (continua més amunt) :
Família Canidae :
Família Mustelidae :
# Osborne 1

L'Osborne 1 va ser el primer ordinador portàtil amb èxit comercial, produït l'abril de 1981 per l'Osborne Computer Corporation. Pesava 10,7 kg, costava 1.795 $, i va córrer el llavors popular sistema operatiu CP/M 2.2. Les seves principals deficiències van ser una pantalla petita de 5 polzades i unitats de disc d'una sola cara, densitat simple, incapaços d'emmagatzemar dades suficients per a aplicacions de negocis. El seu disseny deu molt al Xerox NoteTaker, un prototip desenvolupat al Xerox PARC el 1976.

## Especificacions tècniques

| Parts | Especificacions |
| UCP | Zilog Z80 a 4,0 MHz |
| RAM | 64 KiB (màx.) |
| ROM | 4 KiB |
| Teclat | mecànic, 69 tecles |
| Monitor | monitor monocrom endollat (5"); mode text: 52/80/104 caràcters x 24 línies; cap mode gràfic |
| So | altaveu endollat (beeper) |
| Ports | 1 port paral·lel (IEEE 488), 1 port sèrie RS-232, port de mòdem |
| Emmagatzematge | 2 disqueteres (5,25", 91 KiB) |

## Referències

* ↑ Osborne 1 (anglès)
* ↑ David Pescovitz. «A computer in every hand» (en anglès). salon.com, 17-07-1999. [Consulta: 17 febrer 2010]. «According to the story, Osborne visited Xerox PARC in 1980 and was dazzled by the Notetaker, a computer with a small screen and a modem port that was designed to be toted between home and work.»

## Vegeu també

* Lee Felsenstein

## Enllaços externs

* Osborne 1 Arxivat 2010-06-12 a Wayback Machine. (anglès)
* Osborne 1 (castellà)
# Oscar al millor ajudant de direcció

L'Oscar al millor ajudant de direcció (en anglès: Academy Award for Best Assistant Director) fou un premi que atorgà l'Acadèmia de les Arts i les Ciències Cinematogràfiques entre els anys 1933 i 1937.

## Guanyadors i nominats
### Dècada del 1930

| Guanyador | Nominats |
| 1933 ||
| | Charles Barton – Paramount Scott Beal – Universal Charles Dorian – MGM Fred Fox – United Artists Gordon Hollingshead – Warner Brothers Dewey Starkey – RKO William Tummel – 20th Century Fox | Al Alleborn – Warner Brothers Sid Brod – Paramount Orville O. Dull – MGM Percy Ikerd – 20th Century Fox Arthur Jacobson – Paramount Edward Killy – RKO Joseph A. McDonough – Universal William J. Reiter – Universal Frank Shaw – Warner Brothers Ben Silvey – United Artists John S. Waters – MGM |
| 1934 ||
| | John S. Waters per Viva Villa! | Cullen Tate per Cleopatra Scott Beal per Imitation of Life |
| 1935 ||
| | Clem Beauchamp i Paul Wing per The Lives of a Bengal Lancer | Joseph M. Newman per David Copperfield Eric Stacey per Les Misérables Sherry Shourds per A Midsummer Night's Dream (Nominació no oficial) |
| 1936 ||
| | Jack Sullivan perThe Charge of the Light Brigade | William Cannon per Anthony Adverse Eric G. Stacey per The Garden of Allah Clem Beauchamp per The Last of the Mohicans Joseph M. Newman per San Francisco |
| 1937 ||
| | Robert Webb per In Old Chicago | C. C. Coleman, Jr. per Horitzons perduts Russ Saunders per The Life of Emile Zola Eric G. Stacey per A Star Is Born Hal Walker per Souls at Sea |

## Vegeu també

* Oscar a la millor direcció

## Notes

* ↑ En la primera edició del guardó no s'especificà cap film pel qual estaven nominats.
* ↑ (anglès) A Midsummer Night's Dream

## Enllaços externs

* Pàgina oficial de l'Acadèmia (anglès)
* Pàgina oficial de la cerimònia dels Oscars (anglès)
* Llista completa descarregable dels Nominats i Guanyadors dels Premis Oscar (anglès)
# Oscil·lador Vackar

L' Oscil·lador Vackar és un oscil·lador LC millorat i dissenyat per a ser estable en freqüència. La seva descripció es pot trobar als ARRL Handbook posteriors a l'any 2000.
S'assembla a l'oscil·lador Colpitts o bé a l'oscil·lador Clapper en què utilitza una xarxa complicada de circuits LC com oscil·lador tanc. Difereix en el fet que el seu nivell de sortida és relativament estable sobre el rang de freqüències, i en que té una amplada de banda, comparat amb l'oscil·lador Clapper.

## Vegeu també

* Oscil·lador Hartley
* Oscil·lador Clapp
* Oscil·lador de pont de Wien
* Oscil·lador Colpitts

## Enllaços externs

* Oscil·lador Vackar a vàlvules de buit Arxivat 2010-10-14 a Wayback Machine. (anglès)
* Oscil·lador Vackar transistoritzada (en anglès)
* Publicació original de Vackar Arxivat 2012-02-19 a Wayback Machine.
# Osfresiolàgnia

L'osfresiolàgnia o olfactofília (del lat. olfacte 'olfacte', i del gr. φιλία philia 'amor'), també coneguda com a osmolagnia (del gr. osme 'olor', i lagneia 'luxúria'), és una parafília que consisteix en l'atracció o excitació sexual causada per olors que emanen del cos humà, especialment aquells provinents de les àrees sexuals o aixelles.

## Història

L'austríac Sigmund Freud, el pare de la psicoanàlisi moderna, va usar el terme osfresiolagnia per referir-se al plaer causat per les olors.
Per la seva banda el Campbell's Psychiatric Dictionary inclou aquesta parafília dins de les denominades paròsmies, és a dir, les distorsions del sentit de l'⁣olfacte.

## Art

Artistes plàstics com Slava Mogutin o Johnny Alexandre Abbate han utilitzat elements que remeten a l'erotisme de l'olfactofília, com ara la representació de models amb mitjons bruts.

## Nota i referències

* ↑ «osfresiolàgnia - Cercaterm». TERMCAT. [Consulta: 20 agost 2022].
* ↑ «Paraphilias». Arxivat de l'original el 25 de maig de 2013.
* ↑ Money, John. Lovemaps: Clinical Concepts of Sexual/Erotic Health and Pathology, Paraphilia, and Gender Transposition in Childhood, Adolescence, and Maturity “Mapas de amor: Conceptos clínicos de la salud y patología sexual/erótica, parafilia y transposición de género en la niñez, adolescencia y madurez”), Prometheus Books, Buffalo, estado de Nueva York, 1986, ISBN 0879754567.
* ↑ Freud, Sigmund. «Collected Papers: Three case histories» p. 77. Collier Books, 01-01-1963.
* ↑ R. J. Campbell, Campbell's Psychiatric Dictionary, Oxford University Press (OUP), Nueva York, 2004 p.483
* ↑ Óscar Esquivias. «El olor y el deseo», 15-12-2017. [Consulta: 10 gener 2019].
# Osmeteri

L'osmeteri és un òrgan carnós propi de les erugues dels papiliònids que se situa en el primer segment toràcic (protòrax). Normalment està ocult i només es mostra quan l'eruga se sent amenaçada. Per la seva forma recorda la llengua bífida d'un rèptil, i, si tenim en compte que algunes espècies tenen ocels al tòrax i que aquesta part del cos pot adoptar una posició erecta, es pot tractar d'un mecanisme per intimidar els depredadors. La coloració varia segons l'espècie, encara que sol ser groc o taronja.
Allibera una substància olorosa que conté terpens, tot i que el tipus de compost varia depenent de l'espècie. Sembla que el contingut en àcid isobutíric pot estar dirigit a parasitoides com dípters i himenòpters. Recentment s'ha suggerit que desprèn feromones que atreuen formigues, cosa que contribueix a protegir la larva.
S'ha estudiat l'estructura fina d'aquesta glàndula de Papilio demoleus libanius i s'hi han trobat tres tipus de cèl·lules, incloent-hi cèl·lules glandulars el·lipsoides.

## Referències

* ↑ Eisner, T., and Y.C. Meinwald. 1965. The defensive secretions of a caterpillar (Papilio). Science, 150: 1733-1735.
* ↑ Isidro Chacón, Instituto Nacional de Biodiversidad de Costa Rica Arxivat 2009-02-09 a Wayback Machine.
* ↑ Lu, Chow-Chin; Yien Shing Chow (1991) Fine structure of the larval osmeterium of Papilio demoleus libanius (Lepidoptera: Papilionidae). Ann. Entomol. Soc. Am. 84(3):294-302
# Ostal d'Occitània

L'Ostal d'Occitània és un centre cultural occità de Tolosa, situat en els locals renovats de la casa de Boisson del carrer de Malcosinat número 11 d'aquesta ciutat. Fou inaugurat el 16 de desembre de 2006. El centre ocupa, en realitat, dues velles cases particulars del centre històric de Tolosa anomenades de Boisson i de Cheverrí, del 1468 i 1535 respectivament.
La restauració fou finançada per l'ajuntament de Tolosa (63%), el consell general de l'Alta Garona (23%) i el consell regional de Migdia-Pirineus (14%).
L'administra la federació d'associacions Convergéncia occitana, que hi preveu tres tipus d'utilització:
* Com a lloc de treball associatiu.
* Com a lloc de difusió; botiga i llibreria.
* Com a lloc cultural obert al públic; exposicions, conferències, espectacles...
Una altra part de l'"Ostal d'Occitània" se troba en l'antic annex del col·legi de Clamença Isaura, del carrer del Pont de Tonís, número 5, on hi ha instal·lats el conservatori occità, l'escola Calandreta Sent Çubran i la sala polivalent gestionada per Convergéncia occitana.

## Vegeu també

* Convergéncia occitana

## Referències

* ↑ Ostal d'Occitània a cultures.toulouse.fr
* ↑ Ostal d'Occitània Arxivat 2016-08-09 a Wayback Machine. a baroquetoulouse.com
* ↑ Activitats a l'Ostal d'Occitània Arxivat 2016-11-26 a Wayback Machine. anunciats al web del CAOC
* ↑ Activitats a l'Ostal d'Occitània Arxivat 2016-11-26 a Wayback Machine. a vilaweb

## Enllaços externs

* Pàgina oficial de l'Ostal d'Occitània Arxivat 2007-09-29 a Wayback Machine.
# Oste

L'Oste, baix alemany Oost, és un riu de la Baixa Saxònia, afluent per l'esquerra de l'Elba. Naix al municipi d'Otter i desemboca uns 153 km més avall a l'estuari de l'Elba entre els municipis de Belum i Balje.
El curs inferior és sotmès als moviments de la marea. Des del municipi de Bremervörde, on hi ha un petit port, és navegable durant unes dues hores després de la plenamar, tot i que el seu paper en el transport fluvial és escàs. El 1r de maig del 2010 el tram avall de Bremervörde va perdre l'estatut de curs d'aigua federal (Bundeswasserstrasse) i des d'aleshores l'autoritat en pertoca al govern regional de l'Estat de la Baixa Saxònia.

## Llocs d'interès

* El transbordador suspés d'Osten-Hemmoor (Schwebefähre Osten–Hemmoor) del 1909

## Referències

* ↑ Bergemann, Michael; et alii. «Gesamtliste der Fließgewässer im Elbeeinzugsgebiet» (en alemany) p. 2-5. Flussgebietsgemeinschaft Elbe (FGG Elbe), 01-07-2015.
* ↑ FMS «Die Oste gehört bald dem Land Niedersachsen». Hamburger Abendblatt, 29-01-2010.
* ↑ «Schwebefähre Osten-Hemmoor. In einer Gondel über die Oste schweben» (en alemany). TourismusMarketing Niedersachsen, 01-08-2017. [Consulta: 24 novembre 2021].
# Osteosarcoma

L'osteosarcoma és un càncer ossi que apareix en general en qualsevol dels extrems de la diàfisi d'un os llarg; també anomenat osteoma sarcomatós. Aquest càncer procedeix de cèl·lules del mesènquima (és a dir, un sarcoma). Aquestes cèl·lules presenten una diferenciació osteoblàstica cap a osteoides malignes. Es tracta de la forma histològica més freqüent de càncer ossi.

## Incidència

Es tracta del vuitè tipus més freqüent de càncer infantil: representa el 2,4% dels casos de càncer pediàtric, i aproximadament el 20% de tots els càncers d'ossos primaris. Segons dades epidemiològiques dels Estats Units, la prevalença és lleugerament major en homes que en dones.
La seva localització més habitual és la regió de la metàfisi d'ossos tubulars llargs; així, el 42% es donen en el fèmur, el 19% a la tíbia i el 10% a l'húmer. No obstant això, un 8% dels casos es donen en crani i mandíbula, i un 8% a la pelvis.

## Supervivència

Els neoplasmes malignes d'ossos i articulacions tenen un pes total desconegut en la mortalitat per càncer infantil. La taxa de mortalitat mostra una tendència a disminuir un 1,3% aproximadament a l'any. A llarg termini, la probabilitat de sobreviure a un osteosarcoma s'ha incrementat notablement durant finals del segle xx, i el 2009 se situava en aproximadament un 68%.

## Referències

* ↑ «Entrada "osteosarcoma" al CIT». Terminologia de Ciències i Tecnologia. IEC. [Consulta: 5 desembre 2015].
* 1 2 3 4 Ottaviani G., Jaffe N.. The epidemiology of osteosarcoma. In: Jaffe N. et al. "Pediatric and Adolescent Osteosarcoma". Nova York: Springer, 2009. DOI 10.1007/978-1-4419-0284-9_1. ISBN 978-1-4419-0283-2.

## Enllaços externs

* «Osteosarcoma». Canal Salut. Generalitat de Catalunya.
# Retrat de planetes

El retrat de família o retrat de planetes és una imatge del Sistema solar creada a partir de seixanta fotografies individuals presses per la sonda espacial Voyager 1 el 14 de febrer de 1990,dia en què va fer l'última fotografia des que va començar la seva missió per estudiar el sistema solar exterior. Aquestes imatges són la font del conegut pàlid punt blau, una imatge de la terra. El conegut astrònom Carl Sagan, formava part de l'equip d'imatge de la Voyager.
Les imatges van ser fetes des d'una distància d'uns sis mil milions de quilòmetres i un angle de 32° sobre el pla de l'el·líptica. De les dues missions del programa Voyager, la Voyager 1 va ser l'escollida per a dur a terme la tasca de prendre les fotografies, perquè la seva ruta passava pel pol nord del sistema solar, mantenint Júpiter lliure del reflex de la llum solar.
En el mosaic són visibles set cossos celestes. Aquests són, de dreta a esquerra: Neptú, Urà, Saturn, el Sol, Venus, la Terra i Júpiter. Degut a la distància i la resolució no va ser possible fotografiar Mart, Plutó i Mercuri. De fet la terra quasi queda exclosa per un raig de difracció.
La imatge no és vista al natural. Això és degut al fet que les fotografies individuals van ser presses variant els temps d'exposició i a partir de diferents filtres perquè tinguessin el detall més gran possible. Per exemple, el Sol va ser fotografiat amb un filtre més fosc i menor temps d'exposició per evitar el deteriorament de la càmera.

## Referències

* ↑ «The Solar System Family Portrait» (en anglès). planetary.org. [Consulta: 2 març 2025].
* ↑ Henin, Bernard. Imaging Our Solar System: The Evolution of Space Mission Cameras and Instruments (en anglès). Springer Nature, 2022-01-28, p. 89. ISBN 978-3-030-90499-9.
* ↑ Bell, Jim. The Interstellar Age: Inside the Forty-Year Voyager Mission (en anglès). Penguin, 2015-02-24. ISBN 978-0-698-18615-6.
* ↑ Ulivi, Paolo. Robotic exploration of the solar system. Berlin ; New York : Springer ; Chichester, UK : Published in association with Praxis Pub., 2007, p. 441-443. ISBN 978-0-387-73983-0.

## Enllaços externs

* NASA: Visible Earth Arxivat 2007-07-17 a Wayback Machine.
* Planetary Society: Voyager's Last View Arxivat 2007-05-25 a Wayback Machine.
* NSSDC Photo Gallery: Solar System Family Portrait