OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Orgue des Coll d'en Rabassa

L'Orgue des Coll d'en Rabassa és un orgue romàntic de la Parròquia des Coll d'en Rabassa i fou construir l'any 1966 per la casa Amezua, per iniciativa del vicari, l'organista Mn. Antoni Matheu.
Aquest orgue és de tipus pneumàtic i està destinat a interpretar música romàntica del segle xix com, per exemple, la música de César Franck.

## Estat actual i procés de restauració

L'orgue està situat al centre de la paret posterior del cor de l'església amb la consola mirant cap a l'altar com sol ser habitual amb els orgues pneumàtics. L'instrument és idèntic al que hi ha a l'església del Seminari Nou i funciona correctament.
L'orgue es va restaurar l'any 2017, gràcies a la donació d'una feligresa, i es va encarregar al Mestre orguener Pere Reynés, Malgrat que la Parròquia està situada molt a prop de la mar, els tubs estaven en bon estat i això els va facilitar molt la restauració d'aquest instrument.
Aquest procés de restauració va durar al voltant de sis mesos. Una de les primeres tasques que es va realitzar va ser, aspirar tots els tubs per treure'n la pols acumulada durant tots aquests anys.

## Parts de l'orgue
### Orgue Major

L'orgue major consta dels tubs de la façana i l'interior del moble i és el primer teclat el qual té 61 notes. A la mà esquerra es troben els registres de: Flautat Major, Flautat, Octava, Violó, Tapadet, Flautes Dobles, Gran Ple, Nassards, Trompeta Batalla, Trompeta Reial, Baixó, Regalia i Xeremia. A la mà dreta es troben els registres de: Flautat Major, Flautat, Octava, Violó, Tapadet, Gran Ple, Corneta, Trompeta Magna, Trompeta, Clarí, Trompeta Reial, Dolçaina i Regalia

### Orgue recitatiu o expressiu

És el segon teclat que s'anomena orgue recitatiu o expressiu el qual també consta de 61 notes. I també consta d'un Pedalerde 30 notes. Aquest orgue també disposa de tres registres per al pedalier, vuit registres per a l'orgue major i deu registres per a l'orgue recitatiu i totes elles amb sonoritats molt romàntiques.

## Bibliografia

· Libre de Antoni Mulet "ELS ORGUES DE LES ESGLESIES DE MALLORCA"

## Referències

* ↑ «Orgue des Coll d'en Rabassa» (en català). [Consulta: 12 juny 2020].
* ↑ Mulet, Els Orgues de les Esglesies de Mallorca. Els Orgues de les Esglesies de Mallorca (en català). 21/11/2018. Mallorca: Les Fonts Ufanes/j.j. De OlaÑeta, 12/06/2020, p. 646. ISBN 8497166116.
# Orgue portàtil

L'orgue portàtil, orgue portatiu, orgue de mà o orgue de coll és un orgue de reduïdes dimensions, usat durant l'Edat Mitjana i el Renaixement.
El teclat de l'orgue portàtil, que no solia sobrepassar les dues octaves, estava format de botons i al renaixement amb tecles. A cadascun dels botons o tecles li corresponia un tub, generalment, fet de metall. Aquests tubs solien disposar-se formant una o dues fileres (encara que hi ha alguns exemplars italians que presenten tres), i fins i tot sembla que més d'un registre (més d'un tub per tecla).
Per tocar aquest petit òrgan, l'intèrpret ho portava penjat del coll o de l'espatlla o recolzat sobre la cuixa o un altre suport, i es feia anar el tecla amb els dits de la mà dreta, mentre que l'esquerra accionava una manxa situada en la part posterior o inferior (per aquest motiu, s'emprava per acompanyar actes processionals o formant part de petits grups instrumentals).
L'orgue portàtil va aparèixer aproximadament durant el segle xiii, i el seu ús es va generalitzar al segle xiii i xiv, desapareixent pràcticament a mitjan segle xvi, a causa del desenvolupament i proliferació d'altres òrguens. Les primeres dades de la presència de l'orgue en la Península daten de mitjan segle XIII. Va estar molt present en la cort de la Corona d'Aragó, on es coneixia com a orgue de coll o orgue de mà.

## Bibliografia recomanada

* Ramón Andrés: Diccionari d'instruments musicals des de l'Antiguitat a J.S.Bach, Ediciones Península (Barcelona, 2001).

## Vegeu també

* Orgue
* Orgue positiu

## Enllaços externs

* Orgue portatiu (històricament informat)
Viccionari
# Orientació

L'orientació és l'acció de situar, de vegades en l'horitzó un rumb geogràfic, principalment l'orient (d'ací el seu nom) el nord o també en el cas d'usar un rellotge per a orientar-se en l'hemisferi nord, el sud, i amb açò relacionar la rosa dels vents en un lloc en particular. L'orientació és utilitzada per animals i per l'ésser humà encara que és ben sabut que molts vegetals també l'apliquen. Altra forma de definir orientació és la forma en la qual coneixem l'espai que ens envolta, guiant-nos per uns punts ja coneguts que actuen com a referència.

## Mètodes d'orientació

Alguns mètodes per a orientar-se en qualsevol punt són:
* Determinació del meridià (línia nord-sud) mitjançant l'ombra produïda durant el dia, amb l'ajuda d'un rellotge. Per a això es disposa horitzontalment un rellotge analògic i es fa coincidir l'agulla horària amb l'adreça on es troba el sol en aqueix moment: l'adreça sud (si estem en la zona temperada de l'hemisferi nord) quedarà en la bisectriu de l'angle que forma l'agulla horària amb les 12. Un exemple: si són les 3 de la vesprada en el rellotge i dirigim l'agulla horària cap al lloc on es troba el sol, la línia que indica el sud quedaria en la bisectriu de l'angle que forma el nombre 3 amb les 12, és a dir, la posició que tindria l'agulla horària a la 1 i mitja. Naturalment cal tenir en compte la diferència entre l'hora solar i l'hora legal, és a dir, que si estem a Castelló a les 7 de la vesprada en horari d'estiu, haurem de dirigir l'agulla horària cap al lloc on es troba el sol, li restem dues hores i l'adreça sud quedaria a les 2 i mitjana en aquest rellotge.
* Localització de l'estrella polar (hemisferi nord) o mitjançant la constel·lació creu del sud en l'hemisferi sud (i també en la zona intertropical de l'hemisferi nord, on és possible també veure a la Creu del Sud).
* Mitjançant l'ús de la brúixola
* Es pot localitzar en l'hemisferi sud mitjançant la "Creu del Sud" però en una nit estrellada.

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.135. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 6 desembre 2014].

## Vegeu també

* Rosa dels vents
* Horitzó
* Esfera celeste
* Cursa d'orientació
# Origen

En matemàtiques, l'origen d'un espai euclidià és un punt especial –normalment denotat per la lletra O– que representa el punt fix de referència de la geometria de l'espai del voltant. En un sistema de coordenades cartesianes, l'origen és el punt en el qual s'intersequen els eixos de coordenades. En geometria euclidiana, l'origen es pot escollir lliurement.
Els sistemes de coordenades més comuns són bidimensionals (continguts en el pla) i tridimensionals (continguts en l'espai), i estan compostos per dos i tres eixos perpendiculars, respectivament. L'origen divideix cadascun d'aquests eixos en dues meitats: un semieix positiu i un semieix negatiu. Els punts es poden ubicar fent referència a l'origen donant les seves coordenades numèriques, és a dir, les posicions de les seves projeccions sobre cada eix, ja sigui en la direcció positiva o negativa. Les coordenades de l'origen sempre són zero: per exemple, en un sistema bidimensional l'origen és el punt (0,0), i en el tridimensional (0,0,0).
L'origen del pla complex es pot definir com el punt on s'intersequen l'eix real i l'eix imaginari. En altres paraules, és el punt que representa 0 + 0i.

## Referències

* ↑ «coordinate system | mathematics | Britannica» (en anglès). [Consulta: 31 gener 2022].
* ↑ «Cartesian Coordinates». [Consulta: 29 gener 2022].
* ↑ «Origin - math word definition - Math Open Reference». [Consulta: 29 gener 2022].

## Vegeu també

* Sistema de referència
Viccionari
# Originalitat

L'originalitat és la capacitat que té una persona per crear quelcom nou, especialment en el terreny artístic. Un original es refereix també a l'obra resultant d'aquesta creació, el model del qual es deriven les còpies, imitacions, plagis i falsificacions (en sentit negatiu) o les obres derivades a manera d'homenatge (en sentit positiu).
En l'art no sempre ha existit el concepte d'originalitat. En el món grec, eren les muses les que inspiraven els artistes que així plasmaven el que succeïa al món dels déus en les seves obres. Aquests models d'excel·lència eren constantment copiats i recreats pels autors grecollatins posteriors (on va sorgir el concepte de clàssic com a obra admirable que influeix en el futur de l'art). Igualment a l'edat mitjana els autors no sempre buscaven destacar com a originals, per això hi ha molta obra anònima i col·lectiva. Als segles posteriors es reconeixia l'autoria i el mèrit de saber integrar diversos clàssics, sense abandonar la fidelitat als mestres, seguint la frase nihil novi sub sole (no hi ha res de nou sota el sol), d'origen bíblic, per indicar que el bon art és en el fons el que tracta els mateixos temes recurrents, ja que respon a les passions i aspiracions constants de l'ésser humà: els antics van imitar la natura i els moderns imiten els antics i així es forma el cànon a través de la imitatio, un art en ella mateixa des de Dionís d'Halicarnàs.
Des del segle xviii i especialment amb l'arribada del romanticisme l'originalitat esdevé una característica rellevant per jutjar el mèrit artístic, abans basat sobretot en la perfecció formal. El geni creador és capaç de copsar el món d'una manera única i de reflectir la seva personalitat, creativitat i imaginació en la seva obra essent aleshores original. Els drets d'autor van sorgir posteriorment, incrementant-se al segle xx, per protegir aquesta obra única, fos un invent (amb les patents), un pensament o un mode de fer. La postmodernitat qüestiona la idea d'originalitat fent èmfasi en els gèneres híbrids: cada obra recrea les anteriors a partir de la intertextualitat, d'agafar fragments de diferents autors, èpoques i mitjans per configurar una peça polièdrica, adequada a un món on el relativisme i el canvi s'imposen.

## Referències

* ↑ The Perfectly Acceptable Practice of Literary Theft: Plagiarism, Copyright, and the Eighteenth Century Jack Lynch, 2006 (anglès)
Viccionari
# Oriol capnegre d'Etiòpia

L'oriol capnegre d'Etiòpia (Oriolus monacha) és un ocell de la família dels oriòlids (Oriolidae).

## Hàbitat i distribució

Viu als boscos amb arbres del gènere Juniperus, a les terres altes d'Etiòpia i Eritrea.

## Referències

* ↑ «Oriol capnegre d'Etiòpia». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/05/2023(català)
# Oriol capnegre occidental

L'oriol capnegre occidental (Oriolus brachyrynchus) és un ocell de la família dels oriòlids (Oriolidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos de l'Àfrica central i occidental, a Guinea, Sierra Leone, Libèria, Costa d'Ivori, Ghana, Togo, Nigèria i sud del Camerun, Guinea Equatorial, el Gabon, República del Congo, centre de la República Centreafricana i sud de Sudan, nord i nord-est de la República Democràtica del Congo, Uganda i oest de Kenya cap al sud fins al nord-oest d'Angola i sud i est de la República Democràtica del Congo.

## Referències

* ↑ «Oriol capnegre occidental». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/05/2023(català)
# Oriol de São Tomé

L'oriol de São Tomé (Oriolus crassirostris) és un ocell de la família dels oriòlids (Oriolidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos de l'illa de São Tomé, al golf de Guinea.

## Referències

* ↑ «Oriol de São Tomé». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/05/2023(català)
# Oriol de Timor

L'oriol de Timor (Oriolus melanotis) és un ocell de la família dels oriòlids (Oriolidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos de les illes de Roti, Semau i Wetar, a illes Petites de la Sonda orientals.

## Referències

* ↑ «Oriol de Timor». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/05/2023(català)
# Maria d'Hongria

Maria d'Hongria és el nom dels següents personatges:
* Maria Arpad d'Hongria (1257-1323), princesa d'Hongria i reina consort de Carles II de Nàpols
* Maria I d'Hongria, reina d'Hongria de 1382 a 1395
* Maria d'Hongria (governadora dels Països Baixos) (1505-1558), reina consort d'Hongria, esposa de Lluís II d'Hongria
# Orogènesi cimmeriana

L'Orogènesi cimmeriana, és una orogènesi que creà serralades de muntanyes que actualment es troben a l'Àsia central. Es creu que aquesta orogènesi començà entre 200 i 150 milions d'anys enrere (la major part del període Juràssic) quan la Placa Cimmeriana xocà amb la costa sud de Kazakhstània i Nord i Xina Sud, tancant l'antic Oceà PaleoTetis entre elles. La placa constava en les actuals Turquia, Iran, Tibet i oest del sud-est asiàtic. Gran part del límit nord de la placa va formar l'Himàlaia. Aquesta orogènesi va continuar en ele Cretaci i principi del Cenozoic.

## Referències

* A. Zanchi et al. The Eo-Cimmerian orogeny in North Iran.Università di Milano-Bicocca
* Mahmoud Rahmati-Ilkhchia et al. Mid-Cimmerian, Early Alpine and Late Cenozoic orogenic events in the Shotur Kuh metamorphic complex, Great Kavir block, NE Iran. 2009
# Orohip

L'orohip (Orohippus) (Gr., 'cavall muntanyenc') és un avantpassat extint del cavall que visqué a l'Eocè (fa aproximadament 50 milions d'anys).
Es creu que evolucionà de paleotèrids com ara l'hiracoteri, car els primers indicis de l'orohip apareixen uns 2 milions d'anys després de l'aparició de l'hiracoteri. Les diferències anatòmiques entre els dos són lleugeres: feien la mateix mida, però l'orohip tenia un cos més esvelt, el cap més allargat, potes anteriors més primers i posteriors més llargues, totes elles característiques d'un bon saltador. Les premolars superiors de l'orohip són més molariformes (amb la superfície plana) que les de l'hiracoteri, fent que l'orohip tingués més dents per moldre l'aliment.
L'orohip també ha estat denominat protorohip.

## Galeria d'imatges

* Il·lustració de Charles R. Knight
* Esquelet d'orohip
* Il·lustració

## Referències

* ↑ MacFadden, 1998, p.554
* ↑ MacFadden, 1998, p.543

## Bibliografia

* MacFadden, B.J., 1998. Equidae. p. 537-559 a C.M. Janis, K.M. Scott i L.L. Jacobs (editors) Evolution of Tertiary Mammals of North America Cambridge University Press, Cambridge.
# Maria d'Este

Maria d'Este (Mòdena, Ducat de Mòdena, 8 de desembre de 1644 - Parma, Ducat de Parma, 20 d'agost de 1684) fou una princesa de la família Este de Mòdena que va esdevenir duquessa consort de Parma.
Va néixer el 1644 a la ciutat de Mòdena, capital del ducat del mateix nom, sent filla del duc Francesc I d'Este i Maria Caterina Farnese. Fou neta per línia paterna d'Alfons III d'Este i Elisabet de Savoia, i per línia materna de Ranuccio I de Parma i Margarida Aldobrandini. Fou germana dels ducs Alfons IV i Reinaldo III de Mòdena, així com d'Isabel d'Este (duquessa de Parma).
Es casà l'1 d'octubre de 1668 amb el seu cosí, el duc Ranuccio II de Parma, fill del duc Odoard I de Parma i Margarida de Mèdici, i vidu de la seva segona esposa, Isabel d'Este (duquessa de Parma), que era a la vegada germana de la mateixa Maria. D'aquesta unió nasqueren:
* Isabel Francesca Maria Farnese (1668-1718), religiosa benedictina
* Victòria Maria Francesca Farnese (1669-1671)
* un fill (1671)
* Victòria Farnese (1672)
* Caterina Farnese (1672), bessona de l'anterior
* un fill (1674)
* Elionor Farnese (1675)
* Francesc I de Parma (1678-1727), duc de Parma
* Antoni I de Parma (1679-1731), duc de Parma
Maria d'Este morí el 1684 a la ciutat de Parma.
# Orquestra Filharmònica de Zagreb

L'Orquestra Filharmònica de Zagreb (Zagrebačka filharmonija, ZGF en croata) és una orquestra fundada en Zagreb (Croàcia).

## Història

En 1871 fou fundada l'orquestra en Zagreb.
En 1920 va rebre el seu nom actual.
Molts directors de primera fila han dirigit l'orquestra, com ara Friedrich Zaun, Milan Horvat, Lovro von Matačić, Mladen Bašić, Pavle Dešpalj, Kazushi Ono, Pavel Kogan, Alexander Rahbari i Vjekoslav Šutej.
Molts directors i compositors famosos també han col·laborat amb la Filharmònica de Zagreb: Bruno Walter, Leopold Stokowski, Paul Kletzki, Sir Malcolm Sargent, Kirill Kondraixin, Kurt Sanderling, Carlo Zecchi, Jean Martinon, Milan Sachs, Krešimir Baranović, Boris Papandopulo, Stjepan Šulek, Milko Kelemen, Igor Stravinski, Krzysztof Penderecki i altres.
Entre els directors convidats dels darrers anys cal destacar els següents: Dmitri Kitajenko, Lorin Maazel, Leopold Hager, Valery Gergiev, Marko Letonja, Rafael Frühbeck de Burgos, Hans Graf, Sir Neville Marriner, Berislav Klobučar, Jesús López Cobos, Peter Maxwell Davies i altres.
L'Orquestra Filharmònica de Zagreb ha fet representacions en quasi tots els països europeus, a Rússia, als Estats Units, Mèxic i Japó. Ha participat també de manera regular al Festival d'estiu de Dubrovnik i a la Bienal de Zagreb.

## Referències

* ↑ http://www.zgf.hr/onama.php Arxivat 2012-07-11 a Wayback Machine. (croat)

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial (anglès)
# Orquestra Simfònica Camerata XXI

L'Orquestra Simfònica Camerata XXI és una institució tarragonina fundada l'any 2003.
La temporada 2008-2009 l'orquestra va oferir a Tarragona la primera audició completa de l'Oratori de Nadal de J.S. Bach, així com les dues Passió segons Sant Mateu i Passió segons Sant Joan. El juny de 2008 l'Orquestra Simfònica Camerata XXI va ser escollida per oferir el concert oficial de presentació de la candidatura de las ciutat de Tarragona com a Capital Europea de la Cultura – 2016. Des dels seus inicis ha participat en el Festival Internacional Pau Casals del Vendrell.
El juny de 2009 l'Orquestra ha realitzat una gira pel Japó, actuant, entre d'altres, a l'Òpera de Tòquio i a la Symphony Hall d'Osaka.

## Referències

* ↑ «L'orquestra Camerata XXI farà al Japó la seva primera gira professional». El Punt Avui.
* ↑ Diari de Tarragona, 18-05-2009 Arxivat 2009-05-25 a Wayback Machine. (castellà)

## Enllaços externs

* Plana web oficial Arxivat 2017-06-27 a Wayback Machine.
# Orquestra Simfònica de Galícia

L'Orquestra Simfònica de Galícia (OSG) (Orquestra Sinfónica de Galicia) va ser creada el 1992 per l'Ajuntament de la Corunya i actualment és una de les agrupacions orquestrals de major projecció d'Espanya. Té la seu en el Palau d'Òpera de la ciutat i el seu director titular és Víctor Pablo Pérez.
Ha sigut l'orquestra resident del Festival Rossini de Pésaro, Itàlia, de 2003 a 2005, i del Festival Mozart de la Corunya des que es va crear el 1998. Ha realitzat gires per Alemanya i Àustria, i ha ofert concerts a les millors sales i cicles de concerts espanyols.
Té enregistraments amb EMI, Koch, Naïve, BMG i Arts, amb figures rellevants com Peter Maag, Antonio Meneses, Manuel Barrueco, María Bayo, Plácido Domingo, Joan Pons o Ewa Podles entre d'altres.
L'Orquestra Simfònica de Galícia ha creat, al seu torn, el Cor de l'OSG, l'Orquestra de Cambra, l'Orquestra Jove, l'Escola de Pràctica Orquestal, els Nens Cantaires de l'OSG i el Cor jove de l'OSG.

## Enllaços externs

* Pàgina oficial (castellà) (gallec) (anglès)
* Pàgina del Festival Mozart Arxivat 2012-01-02 a Wayback Machine.
# Orquestra Simfònica de Jerusalem

L'Orquestra Simfònica de Jerusalem de l'Autoritat de Radiodifusió d'Israel (en hebreu: התזמורת הסימפונית ירושלים רשות השידור) (ha-Tizmoret ha-Simfonit Yerushalayim Rashut ha-Shidur) és la més important orquestra d'Israel. Des de la dècada de 1980, la OSJ ha actuat en la sala de concerts Henry Crown Symphony Hall, part del complex del Teatre de Jerusalem.

## Història

L'orquestra té els seus orígens en l'orquestra de la ràdio nacional, fundada en la dècada de 1940 com a Orquestra Kol Israel. Va adquirir la seva forma actual (i nom) després d'expandir-se en la dècada de 1970. Des de la seva fundació, l'orquestra s'ha enorgullit de tenir un ampli repertori, l'orquestra no tan sols interpreta obres mestres del cànon de la música clàssica, sinó que també promou el treball dels més recents compositors d'Israel i l'estranger.

## Directors musicals

La Simfònica de Jerusalem va tenir els següents directors musicals::
* Mendi Rodan (1963–72) Arxivat 2007-09-27 a Wayback Machine.
* Lukas Foss (1972–76)
* Gary Bertini (1978–87)
* Lawrence Foster (1988–92)
* David Shallon (1992–2000)
* Frédéric Chaslin (1999–2002),
* Leon Botstein (2003-2010)
* Frédéric Chaslin després 2010

## Vegeu també

* Orquestra Filharmònica d'Israel

## Referències

* Història de l'Orquestra (anglès)

## Enllaços externs

* Pàgina web (anglès) i (hebreu)
# Orquestra Simfònica de la Ràdio d'Ucraïna

L'Orquestra Simfònica de la Ràdio d'Ucraïna (ucraïnès: Симфонічний оркестр Українського радіо, romanitzat: Symfonichnyi orkestr Ukrainskoho radio; anteriorment Orquestra Simfònica NRCU, Симфонічний оркестр НРКУ, Symfonichnyi orkestr NRKU) és l'orquestra de radiodifusió de la ràdio ucraïnesa des de 1929. Ara l'orquestra forma part de l'emissora pública nacional.
La base d'assajos i el principal lloc de concerts de l'orquestra és la Casa d'Enregistrament de la Ràdio Ucraïnesa, situada a Kíiv.

## Història

La recentment creada orquestra del Centre Radiofònic Ucraïnès de l'època, va actuar per primera vegada en públic el 5 d'octubre de 1929, fet que va ser seguit per l'aclamació de la crítica i fins avui es considera un moment important de la història cultural ucraïnesa. Els millors músics de l'antiga capital d'Ucraïna, Járkov, van ser convidats a formar part de l'orquestra dirigida per Yakiv Rozenshteyn. L'orquestra de 45 músics formava part del ràdio-teatre. El seu primer cicle simfònic amb obres de Piotr Ilich Txaikovski va començar poc després de la inauguració, el 14 d'octubre, amb la seva 5a simfonia i 3a suite orquestral.
A causa dels canvis polítics i les transicions internes, l'orquestra es va traslladar a la nova capital d'Ucraïna, Kíiv, i va augmentar el seu número a 60 músics. Aviat es va convertir en l'única orquestra simfònica secundada pel govern que es dedicava exclusivament a la música simfònica, i va continuar amb les transmissions, els concerts públics i els enregistraments per a segells musicals d'Ucraïna i de tot el món. Especialment els seus enregistraments en vídeo van tenir un gran èxit comercial, ja que els concerts es consideraven esdeveniments culturals nacionals i contribuïen als fons de la ràdio ucraïnesa.
Els assoliments de les orquestres en la preservació de la tradició musical d'Ucraïna en particular i d'Europa de l'Est en general, produint més de 10.000 enregistraments d'obres orquestrals, s'han vist recompensats amb la concessió del títol de Col·lectiu d'Honor i l'estatus acadèmic pels seus especials mèrits en el desenvolupament de l'art musical a Ucraïna.
Al llarg dels anys, l'orquestra ha col·laborat amb directors de fama mundial com Mykola Kolessa, Natan Rakhlin, Theodore Kuchar, Aram Gharabekian i molts altres, i ha realitzat gires per tot Europa i Àsia, com Alemanya, Itàlia, França, Espanya, Polònia, Corea del Sud, l'Iran i Algèria.

## Antics directors de l'orquestra

* Yakiv Rozenshteyn
* Herman Adler
* Mykhailo Kanershteyn
* Petro Polyakov
* Kostyantyn Simeonov
* Vadym Gnedash
* Volodymyr Sirenko
* Viatcheslav Blinov
* Volodymyr Sheiko (des del 2005)

## Referències

* ↑ «Archived copy». Arxivat de l'original el 2013-10-08. [Consulta: 10 octubre 2013].
* ↑ «Ukraine National Radio Symphony Orchestra- Bio, Albums, Pictures – Naxos Classical Music».
* ↑ «Archived copy». Arxivat de l'original el 2013-10-07. [Consulta: 10 octubre 2013].

## Enllaços externs

* Pàgina Oficial de l'Orquestra Simfònica de la Ràdio d'Ucraïna.