OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Atala (equip ciclista)

L'Atala va ser un equip ciclista italià fundat el 1908 i, tot i que amb interrupcions, va estar en funcionament fins al 1989.
La seva història es pot dividir en 3 clares parts.
De la seva fundació el 1908 fins al 1919, varen destacar ciclistes com Luigi Ganna, Carlo Galetti o Dario Beni. A l'edició del 1912 del Giro d'Itàlia, que es va disputar per equips, l'Atala, integrat per Galetti, Giovanni Micheletto i Eberardo Pavesi es proclamà campió. Ganna, també membre de l'equip, s'hagué de retirar durant la disputa de la cinquena etapa.
De 1946 a 1962 cal mencionar noms com Vito Taccone, Giancarlo Astrua, Bruno Monti o Nino Catalano.
El 1978, es va tornar a crear. Primer amb els noms de Intercontinentale, Sapa o Magniflex-Olmo, fins que el 1982 ja va adoptar de nou el nom Atala. Aquesta última etapa va durar fins al 1989.

## Principals victòries
### Curses d'un dia

* Volta a Llombardia
** 1932: Antonio Negrini
** 1961: Vito Taccone

### Grans voltes

* Tour de França
** Etapes: (1 el 1932, 2 el 1955, 2 el 1956, 1 el 1958, 1 el 1959)
* Giro d'Itàlia
** Victòria final
*** 1909 - Luigi Ganna
*** 1910 - Carlo Galetti
*** 1912 - Equip Atala (Carlo Galetti, Giovanni Micheletto, Eberardo Pavesi)
** Classificació per punts:
*** 1984 - Urs Freuler
** Classificació de la muntanya:
*** 1961 - Vito Taccone
** Etapes: (3 el 1909, 7 el 1910, 3 el 1912, 3 el 1948, 3 el 1949, 3 el 1951, 1 el 1954, 3 el 1955, 3 el 1956, 3 el 1957, 4 el 1959, 1 el 1961, 1 el 1978, 3 el 1981, 3 el 1982, 3 el 1983, 4 el 1984, 4 el 1985, 3 el 1987, 1 el 1988)

## Enllaços externs

* Plantilles a firstcycling.com Arxivat 2015-01-28 a Wayback Machine.

## Referències

* ↑ «Atala 1908». Cyclingarchives.com. [Consulta: 9 juliol 2012].
* ↑ «Atala - Dunlop 1909». Cyclingarchives.com. [Consulta: 9 juliol 2012].
* ↑ «Atala - Continental 1910». Cyclingarchives.com. [Consulta: 9 juliol 2012].
* ↑ «Atala - Dunlop 1911». Cyclingarchives.com. [Consulta: 9 juliol 2012].
* ↑ «Atala 1913». Cyclingarchives.com. [Consulta: 9 juliol 2012].
* ↑ «Atala - Dunlop 1914». Cyclingarchives.com. [Consulta: 9 juliol 2012].
* ↑ «Atala 1915». Cyclingarchives.com. [Consulta: 9 juliol 2012].
* ↑ «Atala - Pirelli 1928». Cyclingarchives.com. [Consulta: 9 juliol 2012].
* ↑ «Atala 1932». Cyclingarchives.com. [Consulta: 9 juliol 2012].
* ↑ «Atala - Lygie 1946». Cyclingarchives.com. [Consulta: 9 juliol 2012].
* ↑ «Atala - Pirelli 1947». Cyclingarchives.com. [Consulta: 9 juliol 2012].
* ↑ «Atala 1948». Cyclingarchives.com. [Consulta: 9 juliol 2012].
* ↑ «Atala - Pirelli 1958». Cyclingarchives.com. [Consulta: 9 juliol 2012].
* ↑ «Atala - Pirelli - Lygie 1959». Cyclingarchives.com. [Consulta: 9 juliol 2012].
* ↑ «Atala 1960». Cyclingarchives.com. [Consulta: 9 juliol 2012].
* ↑ «Atala - Ofmega 1986». Cyclingarchives.com. [Consulta: 9 juliol 2012].
* ↑ «Atala - Campagnolo 1989». Cyclingarchives.com. [Consulta: 9 juliol 2012].
# Atari 800

L'Atari 800 va ser un microordinador desenvolupat per l'Atari, llançat en la mateixa època del Atari 400. Va ser un equipament avançat per a l'època, amb coprocesadors per a gràfics i so. Els primers models 800 posseïen només 8 (d'on va venir el «800») o 16 KiB de RAM, la qual podia ser expandida per a 48 KiB. Posteriorment, 48 KiB de memòria es farà padró en aquest model.

## Especificacions tècniques

| Parts | Especificacions |
| UCP | MOS Technology 6502 a 1,79 MHz |
| RAM | 8 KiB— 48 KiB (màx.) |
| ROM | 10 KiB |
| Teclat | mecànic, 62 tecles |
| Monitor | televisor o monitor RGB; mode text: 40 x 25 caràcters; diversos modes gràfics (màx.: 320 x 192 pixels, 16 colors) |
| So | coprocesador POKEY: 4 veus i 3,5 octaves |
| Ports | port d'expansió Atari Serial Input/Ouput (SIO), 2 ports de cartutx, ports de casset, 4 ports de joystick |
| Emmagatzematge | casset o disquetera (5,25", 90 KiB) |

## Referències

* ↑ What are the Atari 810, 815, 1050, and XF551 Disk Drives? (anglès)

## Vegeu també

* Atari 800XL

## Enllaços externs

* Atari 800 Arxivat 2018-01-03 a Wayback Machine. (anglès)
# Atemptat de Repsol

L'atemptat de Repsol fou un atemptat sense víctimes que l'organització armada Grups de Resistència Antifeixista Primer d'Octubre (GRAPO) va perpetrar el matí del 9 de setembre de 1990 contra el rack (feix de canonades) que l'empresa petroliera Repsol tenia ubicat a la zona industrial del municipi de Tarragona, al Complex Petroquímic de Tarragona.

## Antecedents

L'última víctima mortal de GRAPO a Catalunya va ser el policia Juan José Sucino el desembre de 1989 al Prat de Llobregat, i Laureano Ortega va ser identificat al juny com a presumpte autor de diversos atracaments comesos a diverses sucursals bancàries a Barcelona.

## L'atemptat

Els explosius s'instal·laren en el feix de canonades que subministra combustible des del pantalà del port fins a la refineria de La Pobla de Mafumet. Les bombes es val col·locar al costat de les casetes de las vàlvules de seguretat i de pressió.

## Conseqüències

El 1995 l'Audiència Nacional va condemnar Laureano Ortega Ortega a 27 anys de presó per l'acció.
Després de l'atemptat de Tarragona els GRAPO van col·locar, també al setembre de 1990, un artefacte a la seu a Barcelona del PSC i al novembre del mateix any van atemptar contra la Direcció General d'Urbanisme de la Generalitat i la delegació d'Hisenda. Cap d'aquestes accions va causar víctimes. Dies després, dos artefactes van provocar dos incendis a un oleoducte de Campsa i un gasoducte de Catalana de Gas a Sant Vicenç dels Horts i el Papiol.

## Referències

* ↑ «Un policía muere en Barcelona de tres disparos en un atentado atribuido a los GRAPO» (en castellà). El País, 19-12-1989. [Consulta: 29 desembre 2017].
* 1 2 3 «Dos bombas explotan en conducciones de Campsa y Catalana de Gas en Barcelona» (en castellà). El País, 17-09-1991. [Consulta: 29 desembre 2107].
* ↑ «Sale de prisión el grapo Laureano Ortega, condenado por el asesinato del empresario Claudio San Martín» (en castellà). El Mundo, 18-12-2013. [Consulta: 29 desembre 2017].
# Atemptat del bar Iruña

L'atemptat del bar Iruña va ser un atac amb granades de mà perpetrat el 26 de desembre de 1987 i prenent com a objectiu a un grup de soldats de la Marina dels Estats Units d'Amèrica que es trobaven fora de servei en un club privat de les United Service Organizations situat al número 2 de la plaça del Duc de Medinaceli del barri Gòtic de Barcelona. Cinc marines van resultar ferits de diversa consideració, i un d'ells, Ronald Strong, de 22 anys i natural de Reeders (Pennsilvània), va morir a conseqüència dels impactes de metralla que va rebre als pulmons i als ronyons.
Aquest atemptat motivà que la Sisena Flota decidís no visitar més Barcelona.

## Història

Des de 1951 fins a 1987 la flota dels Estats Units d'Amèrica (EUA) va visitar periòdicament el port de Barcelona. Durant la dècada del 1980 va augmentar el rebuig popular a la seva presència i el 1986, la Crida a la Solidaritat en Defensa de la Llengua, la Cultura i la Nació Catalanes va atacar-ne amb pintura una fragata.
Tant Terra Lliure com l'Exèrcit Roig Català d'Alliberament (ERCA) van reivindicar l'autoria de l'atemptat del 26 de desembre de 1987. El veïnat va afirmar que els eslògans i grafits antiotanistes presents a l'entorn del bar en aquell temps suggerien que podia estar relacionat amb l'extensió del tractat militar hispanoestatunidenc que s'havia signat durant la dictadura de Franco en el pacte de Madrid de 1953.
Terra Lliure havia reivindicat la seva autoria en un atac previ que va tenir lloc a l'octubre contra el consolat dels EUA a Barcelona, que va ferir vuit mariners, i al cap de poc temps de l'esdeveniment del 26 de desembre, una dona que es va identificar com a militant de l'ERCA va assumir l'autoria d'un atemptat «contra un establiment dels marines de guerra ianquis» en una trucada a l'Agència EFE. Això no obstant, les autoritats van posar en dubte la credibilitat d'aquesta declaració.

## Referències

* ↑ «Fallece en Barcelona uno de los marineros heridos en un atentado antinorteamericano» (en castellà). El País [Madrid], 27-12-1987. ISSN: 1134-6582.
* 1 2 Difon la idea! Memòria gràfica de l'Esquerra Independentista. Adhesius 1969-2019. La Floresta: Pol·len Edicions, 2021, p. 279. ISBN 978-84-18580-15-4.
* ↑ Delaney, Paul «American sailor dies in Barcelona after U.S.O. blast that hurt 10» (html) (en anglès). , 28-12-1987, p. 2 [Consulta: 3 febrer 2019].
* ↑ White, Kathy «Countdown begins to remove US military bases from Spain» (html) (en anglès). , 09-11-1987 [Consulta: 3 febrer 2019].
* ↑ «Six U.S. sailors injured in grenade attack on USO club in Spain» (en anglès). United Press International, 27-12-1987 [Consulta: 3 febrer 2019].
* ↑ «A U.S. sailor died Sunday from injuries suffered in...» (en anglès). , 27-12-1987 [Consulta: 3 febrer 2019].
# Atemptats contra l'Ambaixada estatunidenca de 1964

L'Ambaixada dels Estats Units a Libreville, Gabon, va ser blanc d'un atemptat el 5 de març de 1964 i novament el 8 de març.

## Context

Dues setmanes abans dels bombardejos, Gabon havia sofert un fallit cop d'estat contra el seu president, Leon M'ba. Després de l'intent de cop, alguns gaboneses van identificar erròniament als Estats Units com co-conspirador de l'intent de cop. Time va afirmar que els funcionaris francesos van ajudar a difondre el rumor de la participació dels Estats Units en el cop.

## Transcurs

El 5 de març, William F. Courtney, cap adjunt de l'ambaixada, va rebre una trucada d'un home que s'identificava com DuPont i exigia que tots els americans sortissin de Gabon. L'Agència d'Informació dels Estats Units va rebre altres dues trucades telefòniques amenaçant amb un atac imminent. Durant una tempesta de pluja, al voltant de les 8.15 d'aquesta nit, una petita bomba va explotar fora de l'ambaixada. L'explosió, que es va produir en un moment en què l'edifici estava tancat i bloquejat, va provocar danys en el cartell de l'ambaixada i l'esquerdament de dues finestres.
Després del bombardeig, els gaboneses francesos van fer més dites amenaçadors a l'ambaixada. Una segona bomba va explotar a uns 50 peus de l'ambaixada dues nits després, sense causar danys. Un tiroteig des d'un cotxe, durant el qual es van disparar almenys cinc rondes de perdigons amb una escopeta automàtica del calibre 12, va crivellar les finestres del segon pis amb més de 30 forats. William Courtney, l'encarregat de negocis americà, va veure a dos europeus en un automòbil Simca passar per l'ambaixada aproximadament a les 9:20 de la nit, una hora abans del tiroteig i el bombardeig. Un oficial americà sense nom va dir que va veure un acte envoltant l'ambaixada 10 minuts després del bombardeig. Dos policies gaboneses van ser assignats per a protegir l'edifici, i M'ba va ordenar una recerca sobre els bombardejos. Va denunciar les acusacions contra els americans, dient:
| « | Res permet determinar que els Estats Units van exercir un paper en els recents esdeveniments. No obstant això, les relacions d'amistat existents entre els membres de l'Ambaixada dels Estats Units i alguns polítics que van participar en la rebel·lió podrien haver fet aquesta impressió a alguns, una impressió que no comparteixo. | » |

## Referències

* ↑ Howe, Russell Warren. «Election Sunday to Test French "Counter-Coup" in Gabon». The Washington Post p. D7, 07-04-1964. [Consulta: 8 setembre 2008].
* ↑ «Sure Cure for Sterility». Time, 27-03-1964. [Consulta: 10 agost 2008].
* ↑ «Americans Score French in Gabon». The New York Times, 07-03-1964. [Consulta: 7 setembre 2008].
* ↑ Garrison, Lloyd. «French-African Bitterness Is Increasing in Gabon». The New York Times p. 15, 11-03-1964. [Consulta: 7 setembre 2008].
* ↑ Garrison, Lloyd. «Gunmen in Gabon Rake U.S. Mission: Whites Again Bomb Building in Former French State -- Nobody Is Injured». The New York Times, 10-03-1964. [Consulta: 8 setembre 2008].
* ↑ «Gabon Chief Clears U.S. of Role in Plot». The New York Times p. 16, 16-03-1964. [Consulta: 8 setembre 2008].
# Ateneu Científic, Artístic i Literari de València

L'Ateneu Científic, Artístic i Literari de València fou una entitat cultural que va funcionar durant l'últim terç del segle xix i les primeres dècades del XX en la ciutat de València, que durant el Sexenni Democràtic i la Restauració borbònica va acollir bona part dels científics i intel·lectuals valencians.
Després d'un intent de creació en 1868, l'Ateneu Científic, Literari i Artístic de València es va consolidar en 1870 sobre una associació d'estudiants anterior.
De 1870 a 1876 va publicar un butlletí en castellà, que el 1872 es va fer ressò dels assaigs positivistes de Lluís Simarro i Lacabra.
Van ser alguns dels seus presidents Eduardo Atard Llobell, Vicent Wenceslau Querol i Campos, Cristòfol Pascual i Genís (vicepresident el 1869 i president el 1877), Manuel Candela, José Puig Boronat, Teodor Llorente i Olivares, o Francisco Moliner. I va comptar entre els seus socis amb noms com a Julio Peris Brell, Trinitario Ruiz Capdepón, i Vicent Blasco Ibáñez
Encara que l'Ateneu ja no era, com en els seus orígens, una associació juvenil, sempre va comptar amb presència d'estudiants, fonamentalment universitaris, que van utilitzar la seua protecció i instal·lacions per a constituir acadèmies i societats on aprofundir en els seus estudis i realitzar sessions i activitats, fonamentalment científiques.
L'Ateneu, que ja estava molt debilitats no va sobreviure a la Guerra Civil. Els béns que del mateix no es van perdre, sobretot artístics, com la galeria de retrats, van anar a parar a l'Escola d'Artesans.

## Referències

* ↑ Roig Condomina, Vicente María «El Ateneo Científico, Literario y Artístico de Valencia y su aportación a las artes en el último tercio del siglo XIX». Ars longa: cuadernos de arte, 6, 1995, pp. 107-114. ISSN: 1130-7099.
* ↑ Sánchez Santiró, Ernest. Científics i professionals: La Facultat de Ciències de València (1857-1939). València: Universitat de València, 1998, pp. 235-236. ISBN 9788437033419.
* ↑ Perales Birlanga, Germán. Católicos y liberales: El movimiento estudiantil en la Universidad de Valencia (1875-1939). València: Universitat de València, 2011. ISBN 9788437083100.
* ↑ Sempere Vilaplana, Luisa «La colección de pinturas y dibujos de las Escuelas de Artesanos de Valencia». Ars longa: cuadernos de arte, Nº. 9-10, 2000. ISSN: 1130-7099.

## Enllaços externs

* «Ateneu Científic, Artístic i Literari de València». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Ateneu Obrer de Barcelona

L'Ateneu Obrer de Barcelona fou una entitat fundada el 1881 amb l'objectiu de fomentar l'ensenyament i la instrucció de la classe obrera.
Dirigit en els seus inicis per Manuel Bochons i Josep Pàmias, prengué el relleu de l'Ateneu Català de la Classe Obrera que havia estat clausurat el 1874. En aquesta nova etapa la direcció abandonà els postulats més radicals del moviment obrer i es decantà vers la reforma social mitjançant l'acció cultural i educativa a través de l'oci, l'esport, la difusió científica i altres aspectes culturals. Promogué l'exercici de la gimnàstica i l'excursionisme. Va sobreviure com a entitat fins al 1965.

## Referències

* 1 2 3 «Ateneu Obrer de Barcelona». Enciclopèdia de l'Esport Català. [Consulta: 16 març 2022].
* ↑ Abelló Güell, Teresa «La sociabilidad burguesa ante la cuestión obrera». Asociación de Historia Contemporánea. Congreso (14.º. 2018 Alicante), 2019, pàg. 1022 [Consulta: 16 març 2022].
# Ateneu familiar

L'Ateneu Familiar és un ateneu i centre cultural de Sant Boi de Llobregat constituït el 18 de març de 1913. És l'organització que va pretendre aglutinar la majoria d'entitats i associacions que desde mitjans del segle XIX i començaments del XX van dinamitzar la vida cultural de Sant Boi.Si bé durant el segle xx va tenir un paper cultural molt important a Sant Boi i al conjunt del Baix Llobregat, actualment es troba en decadència per culpa de la manca de recolzament per part de les institucions així com l'impuls dels casals municipals i centres públics, que han deixat a l'ateneu en un segon pla. L'ateneu no només comptava amb la seva branca cultural sinó també en la pedagògica o educacional amb les conegudes escoles de l'ateneu.

## Instal·lacions

Actualment, tot i haver perdut part dels seus equipaments o s'hagin reconvertit en equipaments municipals (com és el cas de l'edifici de l'escola d'adults situat a la pista mirador) l'ateneu segueix disposant d'espais com:
* El saló rosa
* El teatre/cinema (tancat i abandonat per problemes tècnics)
* La pista mirador
# Athletische Sportvereeniging Oostende KM

L'Athletische Sportvereeniging Oostende KM fou un equip de futbol belga de la ciutat d'Oostende.

## Història

El club va ser fundat el 1911 com Association Sportive Ostendaise, amb número de matrícula 31. El seu primer ascens a primera divisió fou l'any 1969.
Evolució del nom:
* 1911: Association Sportive Ostendaise
* 1920: Association Sportive Ostendaise-Oostendsche Sportvereniging
* 1947: Athletische Sportvereeniging Oostende Koninklijke Maatschappij
El 1981 es fusionà amb KVG Oostende, donant vida al KV Oostende.

## Referències

* ↑ El club a les lligues belgues a rsssf
* ↑ Belgian football clubs history Arxivat 2015-11-01 a Wayback Machine. a skynet.be
* ↑ Foot 100 ASBL. Dictionnaire des clubs affiliés à l'URBSFA depuis 1895: archives de l'URBSFA
* ↑ «Streep onder meer dan 100 jaar VG Oostende». knack.be. Arxivat de l'original el 2018-04-25. [Consulta: 19 octubre 2013].
# Atlas Linguistique des Pyrénées Orientales

L'Atlas Linguistique des Pyrénées Orientales (ALPO; en català Atles lingüístic dels Pirineus Orientals), és un atles lingüístic d'una part de domini català, concretament el rossellonès. N'és autor Enric Guiter i s'inscriu en el projecte d'elaboració de tota una sèrie d'atles lingüístics de França, engegat per Albert Dauzat sota el títol genèric de Nouvel Atlas Linguistique de la France (NALF), per a continuar i millorar l'obra d'enquestes dialectològiques duta a terme per Edmond Edmont i Jules Gilliéron que es va concretar amb l'Atlas Linguistique de la France.

## Història i resultats

Aquest atles nasqué el 25 d'abril de 1942 quan Enric Guiter, llavors professor al Liceu (Lycée; institut de secundària) de Montpeller, fou contactat pel dialectòleg Albert Dauzat que li demanava si volia participar en l'elaboració del Nouvel Atlas Linguistique de la France encarregant-se de les enquestes al Rosselló. Després de l'elaboració del qüestionari, les enquestes començaren el 1943 amb la col·laboració d'estudiants però hagueren de ser interrompudes i no acabaren fins després de la Guerra Mundial.
Guiter amplià el domini estudiat, eixint així del marc administratiu francès, incloent-hi punts del català de l'Estat espanyol i de la transició vers l'occità. De totes maneres, l'ALPO acabà finalment apartant-se en diversos punts metodològics de la sèrie d'atles del NALF.
L'atles enquesta d'una manera molt exhaustiva 382 localitats. Fins a la publicació de l'ALPO, la zona només havia estat enquestada en unes poques localitats (5 o 7) en els atles lingüístics anteriors (ALF, ALC, ALPI); després l'ALDC inclou també la zona enquestada per Guiter. En l'ALPO els mapes es presenten en ordre alfabètic, cosa que dificulta la percepció dels camps semàntics per part del lector.

## Posteritat

Aquest atles lingüístic n'ha inspirat d'altres, com l'Atlas Linguistique du Biterrois, elaborat el 1985 pel lingüista i investigador Cristià Camps, deixeble d'Enric Guiter. Comprèn 551 mapes (majoritàriament de lèxic). Camps estudià 58 localitats entre el 29 de setembre de 1982 i el 16 de febrer de 1983, 52 de les quals són del territori de Besiers i 6 del narbonès. Permet veure amb més detall certes realitzacions d'aquesta àrea, completant i detallant així la visió més general que ofereix l'Atlas Linguistique du Languedoc Oriental.

## Referència bibliogràfica de l'obra

* Henri Guiter, Atlas linguistique des Pyrénées Orientales, París, Centre National de la Recherche Scientifique, 1966. 333 pàgines, XX mapes introductoris + 565 mapes

## Referències

* ↑ Alinei 289-290; Gulsoy 190
* ↑ Wolf 422

## Bibliografia
### Ressenyes

* Mario Alinei in Lingua (1969) 22, p. 289-293
* Joseph Gulsoy in Romance Philology (1968) 22/2, p. 189-194
* José Joaquín Montes in Thesaurus XXI/3 (1966), p. 654-657
* Lothar Wolf in Nueva Revista de Filología Hispánica (1970) 19/2, p. 421-423 (DOI: http://dx.doi.org/10.24201/nrfh.v19i2.2906)
# Atokita

L'atokita és un mineral de la classe dels elements natius. Rep el seu nom de la mina Atok (Sud-àfrica), on va ser descoberta l'any 1975.

## Característiques

L'atokita és un aliatge de pal·ladi, platí i estany, amb fórmula química (Pd,Pt)₃Sn. Cristal·litza en el sistema isomètric. La seva duresa a l'escala de Mohs és 4,5. És de color crema clar, opaca i amb una lluentor metàl·lica.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'atokita pertany a «01.AF: Aliatges de PGE-metall» juntament amb els següents minerals: hexaferro, garutiïta, rustenburgita, zviaguintsevita, taimirita-I, tatianaïta, paolovita, plumbopal·ladinita, estanopal·ladinita, cabriïta, chengdeïta, isoferroplatí, ferroniquelplatí, tetraferroplatí, tulameenita, hongshiïta, skaergaardita, yixunita, damiaoïta, niggliïta, bortnikovita i nielsenita.

## Formació i jaciments

Es troba com grans molt escassos. La seva localitat tipus és la mina Atok, a Sud-àfrica. També se n'ha trobat a diverses localitats del Canadà (O'Neill i Seeley Lake), República Popular de la Xina (Midu), Finlàndia (Lemmenjoki), Rússia (Noril'sk, Dovyren, Karelia i Pechenga), Estats Units (Stillwater) i Zimbàbue (Chiredzi).

## Referències

* ↑ «Atokite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 8 setembre 2015].
* ↑ «Atokite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 8 setembre 2015].
# Atol Egmont

L'atol Egmont, conegut també amb el nom de six iles (sis illes), és un atol de l'arxipèlag de les Txagos.

## Particularitats

Aquest petit atol havia estat habitat des del segle xviii per un petit grup de gent, els Ilois, que tenien cura de les plantacions de cocoters. Aquests però foren expulsats a la segona meitat del segle xx.
Actualment està deshabitat i només és visitat ocassionalment per qualque iot, que aprofiten de les aigües calmes de la llacuna durant la travessa de l'oceà Índic.
Totes les illes d'aquest l'atol es troben a la part meridional de l'escull. Aquestes són:
* Île Sud-Est
* Île Takamaka
* Île Carre Pate o Carpate
* Île Lubine
* Île Cipaye o Sipaille
* Île aux Rats

## Vegeu també

* Îlois
* Territori Britànic de l'Oceà Índic

## Referències

* The Indian Ocean Pilot
* British Hydrographic Services. Admiralty Charts. Maps in the Chagos Archipelago.
* World Factbook Arxivat 2017-11-29 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Informació de l'oficina de la Commonwealth (anglès)
* Plana de les illes Txagos Arxivat 2012-04-22 a Wayback Machine. (anglès) i (francès)
# Atol Johnston

L'atol Johnston és un atol situat al Pacífic nord, entre Hawaii i les illes de la Línia. Les seves coordenades són: 16° 45′ N, 169° 30′ O﻿ / ﻿16.750°N,169.500°O﻿ / 16.750; -169.500. Oficialment és un territori no incorporat dels Estats Units, administrat directament des de Washington dins les illes d'Ultramar Menors dels EUA.
L'atol té una superfície total de 2,8 km². És un refugi de vida animal. Està defensat per militars i no està permès que sigui visitat.
Va ser trobat per primer cop pel nord-americà Joseph Pierpont del bergantí Sally, el 1796, però la descoberta s'acredita al capità anglès Johnston, el 1807, amb el HMS Cornwallis.