OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escola de la praxi

L'escola de la praxi és un corrent del marxisme que va triomfar a Iugoslàvia durant la dècada dels 60. El seu nom ve de la pretensió d'actualitzar els postulats clàssics comunistes amb la realitat del país. Un dels òrgans principals d'expressió va ser la revista Praxis. Alguns dels seus representants més cèlebres van ser Gajo Petrović, Milan Kangrga i Mihailo Marković. Van impulsar una escola d'estiu a Korčula on s'ensenyaven les idees principals d'aquest corrent. Posteriorment s'hi van afiliar Branko Bošnjak i Mihailo Marković, entre d'altres.

## Idees fonamentals

Els seus seguidors consideraven que Lenin i després Stalin s'havien allunyat de les idees de Marx i que havien imposat una deriva autoritària i partidista a les tesis marxistes originàries, que calia recuperar i adaptar al present. Fomentaven el criticisme social i l'oposició al govern oficial iugoslau, a qui acusaven de seguir la mateixa deriva que denunciaven a la URSS. Aquest criticisme era per a ells l'essència de la filosofia i de l'home conscient, que supera l'alienació que l'imposa el sistema capitalista. Per això van incorporar idees de l'existencialisme francès. Per aquest afany crític van ser perseguits per les autoritats i Praxis va ser censurada en diverses ocasions.

## Referències

* ↑ Mihailo Markovic i Robert S. Cohen, Yugoslavia: The Rise and Fall of Socialist Humanism. A History of the Praxis Group, Nottingham, Spokesman Books, 1975.
# Escola dels pobres

L'Escola dels Pobres, es el nom amb que es coneix l'Escola Evangèlica que George Lawrence, pastor i missioner galés va fundar a Caldes de Montbui i que va estar oberta fins al 1912.

## Història

A mitjans del segle XIX, coincidint amb la Revolució de La Gloriosa, Lawrence va establir un llegat significatiu a Barcelona amb la fundació de 19 escoles, dos centres sanitaris i diverses esglésies evangèliques. El seu impacte es va estendre més enllà, quan el 1873 va introduir el testimoni evangèlic a Caldes de Montbui, expandint-se també a altres regions com Campo de Criptana (Ciudad Real).
La característica d'aquestes institucions evangèliques a Catalunya va ser el seu compromís social. En un moment marcat per l'analfabetisme, es van establir escoles gratuïtes o amb tarifes accessibles, oferint educació tant a adults com a infants, a la vegada que es portava a terme una tasca d'evangelització. A Caldes, aquest enfocament va continuar.
Lawrence va fundar una escola que encara avui és recordada com a 'L'Escola dels Pobres', destinada als nens de famílies modestes i obreres, s'estima que va atendre fins al 40% de la població infantil de Caldes de Montbui, oferint també educació per a adults. Les seves filles, Elisabet i Ester van ser mestres a l'escola, la qual va romandre oberta fins al 1912.

## Homenatges

* L'any 2011, es va fer una votació popular per a canviar el noms d'alguns carrers del poble, entre ells, va ser escollit canviar el nom del Carrer Espartero per Carrer de George Lawrence Davis, en part, gràcies a la feina que el missioner va fer amb l'escola.
* Entre el 14 i el 29 de Novembre de 2014, a la Biblioteca de Caldes de Montbui, es va fer una exposició sobre la vida de Lawrence i sobre la seva escola.

## Referències

* ↑ laura.mor. «Caldes de Montbui reconeix el seu primer pastor protestant», 21-03-2013. [Consulta: 16 maig 2024].
* ↑ Montbui, Ajuntament de Caldes de. «La consulta popular tria George Lawrence Davis i Can Rius com a nous topònims calderins». [Consulta: 16 maig 2024].
* ↑ Montbui, Ajuntament de Caldes de. «Exposició». [Consulta: 16 maig 2024].
# Escola dogmàtica

L'escola dogmàtica és un dels corrents de la medicina del món grecollatí, essent els altres dos l'escola metòdica i l'escola empírica. La majoria dels seus principis es coneixen per l'obra d'Aule Corneli Cels. La medicina es considerava una ciència, propera a la filosofia.

## Història

L'escola metòdica prové de les idees d'Hipòcrates i va ser l'única manera d'entendre la medicina a Grècia fins al sorgiment de l'escola empírica i durant segles va ser la més popular entre grecs i romans. Alguns dels seus defensors foren Diocles Caristi, Praxàgores de Cos i Plistònic.

## Teories mèdiques

La raó i el coneixement del funcionament del cos és el que porta al metge a decidir el millor tractament. El cos pot veure alterar el seu estat òptim per diferents motius i segons la causa, caldrà aplicar un remei o un altre perquè els símptomes poden ser enganyosos, ja que un mateix símptoma (la febre, per exemple) es dona en el cas de malalties ben diverses. Les parts interiors del cos donen més problemes que les exteriors, i els fluids que per elles corren són sovint la causa del malestar (la majoria de dogmàtics creien en la teoria dels humors). Les causes evidents i externes podien ser signe de malalties menys greus però quan el quadre mèdic es complica, cal intervenir sobre els estats ocults.

## Funcionament

El tractament tendeix a alleujar els símptomes però això només és la primera part, per prevenir estats crítics. Un autèntic guariment només succeirà quan s'hagi resolt la causa del desequilibri del cos i els humors estiguin compensats. Per això els procediments tendien a augmentar o fer minvar la secreció de l'humor, relacionada amb un dels elements. Amb l'acció del metge, s'esperava que la natura tornés la salut al pacient. Quan la crisi era massa aguda, no es podia fer res i el desequilibri portava a la mort. L'alimentació i les herbes medicinals jugaven un paper central en les prescripcions mèdiques.

## Referències

* ↑ Barnes, J.; Brunschwig, J.; Burnyeat, B.; Schofield, M., Science and Speculation, Cambridge University Press, 1982.
* ↑ Yapijakis, C: ‘’Hippocrates of Kos, the Father of Clinical Medicine, and Asclepiades of Bithynia, the Father of Molecular Medicine’’. International Institute of Anticaner Research, 2009.
# Escola àtica

L'escola Àtica va ser una escola filosòfica antiga que es va desenvolupar a Atenes durant el segle vi aC. Va ser fundada per Sòcrates, i els seus més destacats representants van ser Plató i Xenofont.
L'escola Àtica es caracteritzava per la seva èmfasi en la reflexió i el diàleg com a mètodes per arribar a la veritat. Els filòsofs Àtics també van ser pioners en l'ús de la dialèctica, una tècnica de debat que consistia en preguntar i respondre per arribar a una comprensió més profunda dels conceptes discutits. El pensament filosòfic de l'escola Àtica es va centrar en temes com l'ètica, la política i la naturalesa de l'ésser humà. Plató, per exemple, va escriure sobre la justícia i la idea de la ciutat ideal, mentre que Sòcrates va reflexionar sobre la moral i la veritat.
L'influència de l'escola Àtica es va estendre molt més enllà d'Atenes, i els seus ensenyaments van ser adoptats per moltes altres escoles filosòfiques posteriors. Encara avui, les idees dels filòsofs Àtics continuen sent estudiades i debatudes en tot el món.

## Referències

* ↑ Russell, Bertrand. Una Història de la filosofia occidental : filosofia antiga, catòlica i moderna. Barcelona: Edicions 62, DL 2010. ISBN 978-84-9930-167-9.
# Escorxador (Campdevànol)

L'Escorxador és una obra del municipi de Campdevànol (Ripollès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Aquest escorxador, junt amb el de Ripoll, és dels primers que es construïren a la comarca. No té res a veure amb la tipologia dels que es construïren als voltants de l'any 1926 a Camprodon, Ribes de Freser i Sant Joan de les Abadesses. És un edifici simètric, amb el cos central avançat i a més altura que els dos laterals, tant per la seva tipologia com pel volum, que recorden molt els edificis industrials de l'època, construïts per a l'obtenció de carbur a la resta de la comarca.
# Onagre (catapulta)

L'onagre és una antiga arma de setge del tipus catapulta, que tenia mecanisme de torsió. El nom onagre és una referència a l'hemió, un ase salvatge asiàtic, conegut pel seu mal geni i que pot llançar a un home a certa distància d'una guitza, igual que aquesta arma de setge llançava pedres contra les muralles enemigues.
La primera referència històrica d'aquesta arma és la del grec Filó cap al 200 aC, seguida de la de Apol·lodor un segle després. No obstant això, no es guarden descripcions exhaustives del seu aspecte i funcionament anteriors al segle iv, quan es va fer popular. L'ús va ser descrit pels historiadors Vegeci i Amià Marcelí. Aquesta peça d'artilleria era muntada al lloc del setge per almenys vuit homes, sobre una base de terra aixafada o maons que disminuís la vibració en posar-se en marxa. Constava d'un marc de fusta que servia de base a terra, sobre el qual s'alçava un marc també de fusta (reforçat a vegades amb pells) que servia de límit al braç quan aquest sortia disparat, evitant així la seva ruptura. Aquest braç era rematat en la punta per una cullera o una bossa de pell penjada en què es carregava una pedra pesada que es podia llançar a una distància de fins a huit-cents metres. Abans d'això, el braç era baixat per un mecanisme de torsió que e tirava de la part superior mitjançant d'un cilindre giratori, al qual lligaven les cordes unides al braç. Aquest sortia disparat en alliberar tot el conjunt mitjançant d'una palanca situada al lateral oposat a la roda giratòria que baixava el braç. El paper de l'onagre en els setges era el de destruir torres de defensa i escombrar la part superior de les muralles de defensors.
Va desaparèixer amb les invasions bàrbares del segle v, encara que va ser recuperada més tard, a partir de l'any 1200. Després va evolucionar cap a una arma de setge de menor calibre i distància, el manganell, que llançava diverses pedres més petites a distàncies de fins a 400 m. El nom de mangonel deriva del grec magganon, que vol dir «enginy de guerra».

## Vegeu també

* Ballesta
* Almanjanec
* Manganell
* Espingarda de torsió

## Referències

* ↑ «onagre». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Diels, Hermann. Antike Technik; sechs Vorträge (en alemany). Leipzig, Berlín,: B.G. Teuber, 1914.

## Enllaços externs

* Pel·lícula que mostra un onagre en funcionament Arxivat 2007-12-18 a Wayback Machine.
# Esparver de Frances

L'esparver de Frances (Tachyspiza francesiae; syn: Accipiter francesiae) és un ocell rapinyaire de la família dels accipítrids (Accipitridae). Habita boscos, sabanes i zones arbustives de Madagascar i les illes Comores. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Taxonomia

Tradicionalment l'esparver de Frances estava classificat dins el gènere Accipiter. Tanmateix, estudis filogenètics moleculars van trobar que aquest gènere era polifilètic i es va proposar reordenar les seves espècies en 5 gèneres monofilètics. En base a aquests estudis, el Congrés Ornitològic Internacional, en la seva llista mundial d'ocells (versió 14.2, 2024) transferí aquesta espècie al gènere Tachyspiza, que fou recuperat per a tal fí.
Segons el Handook of the Birds of the World i la quarta versió de la BirdLife International Checklist of the birds of the world (Desembre 2019), aquest tàxon apareix classificat dins del gènere Accipiter.

## Referències

* ↑ «Esparver de Frances». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 desembre 2022 (català)
* 1 2 Gill, Frank; Donsker, David. «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors – IOC World Bird List» (en anglès). IOC World Bird List v14.2. [Consulta: 25 octubre 2024].
* 1 2 del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 277. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Frances's Sparrowhawk. Accipiter francesiae» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 7 novembre 2022].
* ↑ «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors» (en anglès). IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022.
* ↑ Mindell, D; Fuchs, J; Johnson, J. Phylogeny, taxonomy, and geographic diversity of diurnal raptors: Falconiformes, Accipitriformes, and Cathartiformes (en anglès). Birds of Prey: Biology and conservation in the XXI century. Cham, Suïssa: Sarasola, J.H.; Grange, J.M.; Negro, J.J. (eds.), 2018, p. 3–32. ISBN 978-3-319-73744-7.
* ↑ Catanach, Therese A; Halley, Matthew R; Pirro, Stacy «Enigmas no longer: using ultraconserved elements to place several unusual hawk taxa and address the non-monophyly of the genus Accipiter (Accipitriformes: Accipitridae)» (en anglès). Biological Journal of the Linnean Society, 22-03-2024. DOI: 10.1093/biolinnean/blae028. ISSN: 0024-4066.
# Ocell sastre front-rogenc

L'ocell sastre front-rogenc (Orthotomus frontalis) és una espècie d'ocell passeriforme que pertany a la família Cisticolidae endèmica de les Filipines, a l'oceà Pacífic.

## Distribució i hàbitat

És una espècie endèmica del sud de l'arxipèlag filipí. Es troba únicament a les illes de Mindanao, Samar, Leyte, Bohol i Basilán.
L'hàbitat natural són els boscos humits tropicals de terres baixes i els manglars.

## Referències

* ↑ «Ocell sastre front-rogenc». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 4/02/2023(català)
# Speicherstadt

L'Speicherstadt, alemany per a «ciutat d'emmagatzematge», al barri de Hafencity a Hamburg, Alemanya és un important quarter de magatzems on els edificis s'aixequen sobre fonaments de pilars de fusta de troncs de roure. Va ser construït ades de 1883 a 1927 i feia part del port d'Hamburg fins al 2003. Des dels anys 1960 amb l'arribada dels contenidors i l'ocàs de càrrega general a poc a poc va caure en desús, com que els canals i les dàrsenes ja no podien rebre els vaixells cada vegada més grans.
El districte va ser construït com una zona franca on es podia emmagatzemar mercaderies en no pagar aranzels fins que no en surtíssin. Des del 2009 el quarter i els seus voltants estan sota remodelació en el projecte de recuperar l'antic port desafectat com a quarter mixt d'habitatge i de despatxos. Amb el limítrof Kontorhausviertel (quarter dels despatxos) i el Chilehaus veí al barri de Ciutat Vella forma un conjunt continu i el primer lloc a Hamburg guardonat amb l'estatus de Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO des del 2015.

## Llocs d'interés

* El museu Speicherstadt
* Miniatur Wunderland, una exposició permanent de modelisme amb un ferrocarril miniatura de més de 12 quilòmetres de vies.
* El Deutsches Zollmuseum, museu de la duana alemanya

## Referències

* ↑ «Geschichte der Hamburger Speicherstadt» (en alemany). NDR, 22-09-2016. [Consulta: 9 maig 2018].
* ↑ «Speicherstadt and Kontorhaus District with Chilehaus» (en anglès). Unesco, 2015.
* ↑ «L'espectacular Street View de maquetes en miniatura de racons de tot el món». VilaWEb, 14-01-2016 [Consulta: 9 maig 2018].

## Enllaços externs

* «Miniatur Wunderland».
# Manuel Osorio Manrique de Zúñiga, nen

Manuel Osorio Manrique de Zúñiga, nen és un quadre de Francisco de Goya conservat en el Museu Metropolità d'Art de Nova York. Es tracta d'un retrat pictòrica l'oli que mesura 110 centímetres d'alçada per 80 cm d'amplada.

## Descripció

El retratat és el fill petit de Vicente Joaquín Osorio de Moscoso y Guzmán, comte d'Altamira i conseller del Banc de San Carlos, institució antecessora de l'actual Banc d'Espanya. El pare, va contractar Goya, aleshores retratista en la cort de Carles III d'Espanya, perquè fes retrats de tota la família, sent aquest del seu fill Manuel el més conegut.
Goya ho representa com un ninot, més que com un nen. Està rígid, sense moure's. El gest és seriós, d'expressió impenetrable. Va vestit amb riques robes, la moda del moment: un vestit de color vermell intens amb una faixa daurada. La llum queda en la part superior del quadre.
A la part inferior, diferenciant-se del nen, hi ha una sèrie d'animals, cadascun amb un contingut simbòlic propi. Així, n'hi ha una garsa, que el nen agafa amb una corda, i que en el bec ala punta porta un paper, una targeta de visita de l'artista; aquest animal seria el símbol de la curiositat. Malgrat tot, en el cristianisme els ocells simbolitzen l'ànima, refermant-se així la innocència de tots dos, ocell i nen. També es veu a tres gats, que sotgen a la garsa, i seria el món dels instints. Goya considerava els gats com animals diabòlics, com pot veure's en Els Capritxos a l'estampa El somni de la raó produeix monstres. Contrasta la seva malícia amb la innocència del nen. Altres ocells estan en una gàbia, al costat dret de la pintura, simbolitzant el confinament i protecció de la infància. A la part inferior pot llegir-se el nom i la data de naixement del model:«MANVEL OSORIO MANRRIQVE DE ZVÑIGA Sr. DE GINES NACIO EN ABR A II DE 1784»

## Referències

* ↑ «Manuel Osorio Manrique de Zuñiga (1784–1792)». Metropolitan Museum of Art.
* 1 2 3 4 5 «The Sleep of Reason Produces Monsters: Plate 43 of The Caprices». Metropolitan Museum of Art. [Consulta: 14 juny 2017].
* ↑ Chan, Victor «Time and Fortune in Three Early Portraits by Goya» (en anglès). Arts Magazine nº 55, 1980, pàg. 107, 112, 114 i 117.

## Bibliografia

* Baur, E.-G., «El rococó y el neoclasicismo » en Los maestros de la pintura occidental, Taschen, 2005, p. 398, ISBN 3-8228-4744-5
* Cirlot, L., (dir.), Metropolitan • MoMA, Col. «Museos del Mundo», Tomo 5, Espasa, 2007, p. 55, ISBN 978-84-674-3808-6
# Esquirol de Bryant

L'esquirol de Bryant (Sciurus niger) és una espècie de rosegador esciüromorf de la família dels escúrids. Originari d'Amèrica del Nord, a Europa se'l considera com una espècie invasora i des de 2014 és prohibit importar-lo.
Fa una llargada de cap i cos 25 a 35 cm i amb la cua de 51 i 76 cm, pesa entre 450 i 1150 g. Té una llarga cua que sacseja quan està alterat. Mengen tota mena de matèria vegetal, des de llavors, a brots o fruits, però també invertebrats, petits amfibis, rèptils i pollets. Els tanins dels glans els protegeixen contra cucs paràsits: ascàrides i tènies.
Aquest esquirol s'assembla a l'esquirol gris (Sciurus carolinensis) però és de major grandària. L'esquirol de Bryant prefereix hàbitats més oberts, mentre que l'esquirol gris prefereix àrees cobertes d'arbres. L'esquirol de Bryant acumula en els seus ossos i en les seves dents porfirina, la qual produeix un color rosa i vermell brillant en els ossos i les dents quan aquests s'observen sota la llum ultraviolada.

## Distribució

El seu hàbitat natural es troba a l'est dels Estats Units i les àrees adjacents del Canadà, així com a Mèxic a la conca del Rio Grande al nord-est de Coahuila i Nuevo Leon. S'ha introduït a diversos estats de l'oest dels Estats Units i dues províncies canadenques (Columbia Britànica i Ontario).
A Europa van ser introduïts com a animals de companyia. Pel seu pes i mida, més del doble de l'esquirol comú (Sciurus vulgaris), s'imposa i és un competidor major pel menjar. Per la força, és una menaça per l'esquirol comú, que pot extingir-se per la concurrència pel menjar, els llocs de nidificació i també per la transimissió de malalties. Poden afectar la reproducció d’alguns arbres, alterar l’estructura de la vegetació, danyar els boscs cables elèctrics i sistemes de rec.

## Referències

* ↑ Linzey, A.V.; Timm, R.; Emmons, L.; Reid, F. «Sciurus niger» (en anglès). Llista Vermella de la UICN, 2017. DOI: 10.2305/IUCN.UK.2016-3.RLTS.T20016A22247226.en.
* 1 2 «Espècies exòtiques invasores». Esquirols exòtics. Generalitat de Catalunya, 2014. [Consulta: 30 gener 2023].
* ↑ «REGLAMENTO (UE) No 1143/2014 DEL PARLAMENTO EUROPEO Y DEL CONSEJO de 22 de octubre de 2014 sobre la prevención y la gestión de la introducción y propagación de especies exóticas invasoras» (en castellà). Diari Oficial de la Unió Europea, 04-11-2014, pàg. 317/34.
* ↑ Van Gelder, Richard G. Mammals of the national parks (en anglès). Baltimore, Maryland: Johns Hopkins University Press, 1982. ISBN 0-8018-2688-8.
* ↑ «Familia Sciuridae» (pdf) (en castellà). Especie Exótica Invasora – Maíferos. Ministeri per a la Transició Ecológica i el Repte Demogràfic. [Consulta: 30 gener 2023].
* ↑ Los mamíferos silvestres de México (en castellà). 1a. ed. México, D.F.: Fondo de Cultura Económica, 2005. ISBN 970-9000-30-6.
Espècies vivents d'esciúrids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Ordre: Rodentia · Subordre: Sciuromorpha :
Callosciurinae :
Ratufinae :
Sciurillinae :
Sciurinae :
Xerinae :
Categoria :
# Esparver grec

L'esparver grec (Tachyspiza brevipes; syn: Accipiter brevipes) és una espècie d'ocell de la família dels accipítrids (Accipitridae). Habita boscos poc densos i terres de conreu d'Europa sud-oriental i Àsia Occidental, a la Península Balcànica incloent Grècia, oest de Turquia, i des del sud d'Ucraïna cap a l'est fins al Kazakhstan. Hiverna a l'Àfrica oriental. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Taxonomia

Tradicionalment l'esparver grec estava classificat dins el gènere Accipiter. Tanmateix, estudis filogenètics moleculars van trobar que aquest gènere era polifilètic i es va proposar reordenar les seves espècies en 5 gèneres monofilètics. En base a aquests estudis, el Congrés Ornitològic Internacional, en la seva llista mundial d'ocells (versió 14.2, 2024) transferí aquesta espècie al gènere Tachyspiza, que fou recuperat per a tal fí.
Segons el Handook of the Birds of the World i la quarta versió de la BirdLife International Checklist of the birds of the world (Desembre 2019), aquest tàxon apareix classificat dins del gènere Accipiter.

## Referències

* ↑ «Esparver grec». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 desembre 2022 (català)
* 1 2 Gill, Frank; Donsker, David. «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors – IOC World Bird List» (en anglès). IOC World Bird List v14.2. [Consulta: 25 octubre 2024].
* 1 2 del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 277. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Levant Sparrowhawk. Accipiter brevipes» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2021. [Consulta: 7 novembre 2022].
* ↑ «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors» (en anglès). IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022.
* ↑ Mindell, D; Fuchs, J; Johnson, J. Phylogeny, taxonomy, and geographic diversity of diurnal raptors: Falconiformes, Accipitriformes, and Cathartiformes (en anglès). Birds of Prey: Biology and conservation in the XXI century. Cham, Suïssa: Sarasola, J.H.; Grange, J.M.; Negro, J.J. (eds.), 2018, p. 3–32. ISBN 978-3-319-73744-7.
* ↑ Catanach, Therese A; Halley, Matthew R; Pirro, Stacy «Enigmas no longer: using ultraconserved elements to place several unusual hawk taxa and address the non-monophyly of the genus Accipiter (Accipitriformes: Accipitridae)» (en anglès). Biological Journal of the Linnean Society, 22-03-2024. DOI: 10.1093/biolinnean/blae028. ISSN: 0024-4066.