OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Església Zemo Nikozi de l'Arcàngel

L'església Zemo Nikozi de l'Arcàngel (en georgià: ზემო ნიქოზის მთავარანგელოზის ეკლესია) és un edifici de l'Església ortodoxa georgiana del segle X al municipi de Gori, a la regió centre-oriental de Xida Kartli (Geòrgia). Està inscrit en la llista de Monuments Culturals destacats de Geòrgia.
És una petita església amb cúpula que es troba en el que avui és el poble de Zemo Nikozi, a la part superior de l'assentament històric de Nikozi, a la riba dreta del gran riu Liakhvi, en un antic cementiri, a uns 100 m al sud de l'església Zemo Nikozi de la Deïtat. És molt a prop de la zona de conflicte d'Ossètia del Sud, però aquesta església va sobreviure a la Guerra russogeorgiana d'agost de 2008, que va danyar greument parts de l'església del complex de la Deïtat.

## Arquitectura

L'església Zemo Nikozi de l'Arcàngel és una petita estructura de 8,5 m × 5,3 m. És una forma de disseny de creu en quadrat, coneguda com a kuppelhalle ('rectangle voltat') i construïda amb blocs de pedra basàltica grisenca ben tallats. La cúpula descansa sobre pilastres que sobresurten fortament de les parets longitudinals, el tambor de les quals està il·luminat per quatre finestres. L'edifici acaba en un absis semicircular a l'est, que té petits nínxols en cada costat. La transició de l'àrea quadrada al cercle de la cúpula s'aconsegueix mitjançant petxines. Es pot entrar a l'església per tres portes disposades simètricament als braços oest, sud i nord. Les portes estaven adornades amb pilastres i arcs de mig punt que en discorrien per sobre. L'exterior de la cúpula està adornat amb un arc cec sostingut per dues columnetes.
La façana nord té una talla de pedra que representa el genet sant Jordi matant el drac; i la base de la cúpula, al nord, té tres lleons estilitzats tallats en relleu. Una inscripció de cinc línies en l'escriptura medieval georgiana asomtavruli al mur nord proclama que l'església va ser construïda pel bisbe Michael (Mikael), que és el mateix eclesiàstic commemorat en una inscripció de l'església de la Deïtat. Just damunt hi ha una altra inscripció, ara molt danyada. En una pedra sobre la finestra nord de la cúpula, entre dues figures de lleons, es troba la tercera inscripció, disposada en quatre línies, que esmenta el nebot del bisbe Miquel, Joan (Iovane).

## Referències

* ↑ «List of Immovable Cultural Monuments» (en georgià). National Agency for Cultural Heritage Preservation of Georgia. [Consulta: 25 juliol 2019].
* 1 2 «Post-Conflict Immediate Actions for the Social and Economic Revitalisation of the Communities and Cultural Environment in the Municipality of Gori (Georgia). Preliminary Technical Assessment: Nikozi Monastery». Council of Europe, 2009. [Consulta: 5 agost 2019].
* 1 2 «ნიქოზი [Nikozi]». A: ქართლის ცხოვრების ტოპოარქეოლოგიური ლექსიკონი. Topoarchaeological dictionary of Kartlis tskhovreba (The history of Georgia) (en georgià). Tbilisi: Georgian National Museum, 2013, p. 385–386. ISBN 978-9941-15-896-4.
* ↑ Fähnrich, Heinz. Die ältesten georgischen Inschriften (en alemany). Brill, 2013, p. 132-133. ISBN 978-90-04-25108-3.
# Església d'Akura

L'església d'Akura o església Akura de Sant David (en georgià: აკურის მამადავითის ეკლესია) és un edifici medieval de l'Església ortodoxa georgiana de la regió oriental de Kakhètia, a Geòrgia. D'estil estilístic del segle ix, té una planta de basílica de tres naus, dedicada a sant David de Gareja, un dels tretze pares assiris. Està inscrita en la llista dels Monuments Culturals destacats de Geòrgia.

## Història

L'església d'Akura es troba en un bosc a la riba dreta del Vantiskhevi, un afluent del riu Alazani, a un 1,5 km al sud-oest del llogaret d'Akura, al municipi de Telavi, a la regió més oriental de Kakhètia, a Geòrgia. L'historiador d'art Giorgi Chubinashvili ha identificat Akura amb un convent de monjos establert per Hilarió el Georgià, la seva mare i la seva germana, prop del 855. El monestir d'Akura era aleshores un metoquió del Lavra David Gareja. Al 1597, l'església va ser restaurada pel rei Alexandre II de Kakhètia amb motiu de la jubilació de la germana gran del rei, Ketevan, al convent d'Akura.

## Descripció

L'església d'Akura és una basílica de tres naus, de planta rectangular i de 17,3 × 12,8 metres. Està construïda amb llambordins i maons. La nau central acaba a l'est en un altar amb un absis en forma de ferradura i una petita bema davant seu. Una petxina semicircular descansa sobre impostes simplement perfilades. Les naus laterals estan separades de la central per una única columna arcada en cada costat. La nau nord està dividida per un mur transversal en dos trams arcats. A l'extrem oriental de les naus laterals hi ha petites cambres rectangulars que actuen com a pastofòria. El mur occidental de l'interior conserva fragments dels frescs dels segles xiv i xv. Les façanes suporten decoracions, una característica que es faria popular a Geòrgia en els segles esdevenidors. La façana oriental també està adornada amb pintures murals i medallons amb les imatges de Jesucrist i els àngels que l'envolten. A les façanes oriental i occidental n'hi ha també quatre inscripcions parcialment danyades en l'escriptura medieval georgiana asomtavruli, paleogràficament del segle ix. Hi ha un pòrtic, contraforts adossats a la façana nord i un iconòstasi, que daten tots ells del segle xvi.

## Referències

* ↑ «List of Immovable Cultural Monuments» (en georgià). [Consulta: 25 juliol 2019].
* 1 2 3 Dvali, Tamaz. ka:საქართველოს ისტორიისა და კულტურის ძეგლთა აღწერილობა, ტ. 1-II. Historical and cultural monuments of Georgia: Summa, vol. 1-II (en georgià). Tbilisi: Metsniereba, 2015, p. 139-150.
* ↑ Barnaveli, Teimuraz. კახეთის ისტორიული ძეგლების წარწერები. Inscriptions from the historical monuments of Kakheti (en georgià), 1962, p. 7-10.
* ↑ Tumanishvili, Dimitri; Vacheishvili, Nikoloz; Shavishvili, Maka; Chkhaidze, Mamuka. «Akura "Mamadaviti"». A: Monuments of Georgia's Cultural Heritage. Tbilisi: National Agency for Cultural Heritage Preservation of Georgia, 2010, p. 184. ISBN 978-9941-0-2725-3.
# Església d'Arnau

L'església d'Arnau (en alemany: Kirche Arnau) de Santa Caterina d'Alexandria és una església gòtica de maó que es troba 8 km a l'est de Kaliningrad prop del riu Prególia i de la frontera russo - lituana.
Va ser construïda al segle xiv com a església catòlica al poble de Prússia Oriental d'Arnau (actualment Rodniki) i fins fa poc contenia més de 200 frescos medievals. Es va convertir en una església luterana després de la Reforma i els frescos van ser emblanquinats, sent redescoberts a principis del segle xx. El cementiri conté la tomba de l'home d'estat prussià Theodor von Schön.
Després de 1945, quan la regió de Kaliningrad va passar a formar part de la Unió Soviètica, l'església es va utilitzar com a magatzem de gra. L'any 2003 es va iniciar una campanya de restauració, amb l'edifici de l'església aleshores pertanyent al Museu d'Història de Kaliningrad, que l'utilitzava per a exposicions i litúrgia ortodoxa.
L'any 2010 els legisladors locals van transferir la propietat de l'església a l'església ortodoxa russa, i els funcionaris de l'església van iniciar una renovació que va causar danys irreversibles als frescos. La Prof. Nicole Riedl, experta en restauració en pintures murals medievals de la Hawk University of Applied Sciences and Arts a Hildesheim, va descriure els frescos com a "perduts irremeiablement" en un report de 2014 preparat per al Kuratorium Arnau, una organització amb seu a Alemanya, creada el 1992 amb l'objectiu de conservar l'església i els seus frescos. Com a resultat del report, la diòcesi de Kaliningrad de l'església ortodoxa russa va tallar les relacions amb el Kuratorium Arnau. Riedl va dir més tard a The Art Newspaper que només el 2-3% dels frescos van sobreviure i que l'Església Ortodoxa Russa havia "destruït deliberadament" la resta.

## Referències

* ↑ «Калининградская государственная телевизионная и радиовещательная компания / Кирха Арнау возрождается». www.kaliningrad.rfn.ru. Arxivat de l'original el 10 març 2012. [Consulta: 22 maig 2022].
* ↑ «Калининградская государственная телевизионная и радиовещательная компания / Почему печален ангел кирхи Арнау?». kaliningrad.rfn.ru. Arxivat de l'original el 19 agost 2011. [Consulta: 22 maig 2022].
* ↑ «Янтарный Край - газета Online Калининград» Архив блога». Arxivat de l'original el 2011-08-19. [Consulta: 29 juliol 2010].
* ↑ Sophia Kishkovsky, "Gothic church's frescoes destroyed during restoration" in The Art Newspaper, 28 August 2014.
# Església de Can Bros

L'Església de Can Bros és una obra del municipi de Martorell (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici construït amb pedra i maó, de planta rectangular i amb absis. Els murs laterals són reforçats amb contraforts. Sobre la porta, culminant la façana, hi ha una espadanya i sota d'ell un rosetó.

## Història

L'església de Can Bros fou construïda el 1897, per l'ús dels habitants de la colònia tèxtil de Can Bros, que subsistí fins al 1967.

## Referències

* 1 2
* ↑ «Església neogòtica de Can Bros (Martorell - Baix Llobregat)». Pobles de Catalunya. [Consulta: 16 febrer 2016].
# Església de Crist (Temple de Lot)

L'Església de Crist (Temple Lot) és una denominació del Moviment dels Sants dels Últims Dies amb seu a Independence (Missouri), en el que es coneix com el Temple Lot. Els membres de l'església s'han conegut col·loquialment com a "Hedrickites", en honor de Granville Hedrick, qui va ser ordenat com a primer líder de l'església al juliol de 1863.
A diferència de l'Església de Jesucrist dels Sants dels Últims Dies i Comunitat de Crist, l'església del Temple Lot rebutja el càrrec de president, i en lloc seu és dirigida pel Quòrum dels Dotze Apòstols. Igualment rebutja les doctrines del Baptisme pels Morts i matrimoni etern promulgat per l'església mormona de Utah, així com la Doctrina i Convenis i La Perla de Gran Preu. Encara que participen en el diàleg amb altres faccions del Mormonisme, l'església ja no té cap contacte oficial amb cap altra organització. La seva afirmació més notable a la fama avui en dia es basa en la seva propietat exclusiva del terreny del temple, que ha mantingut durant gairebé 150 anys.
El nombre de membres és (2013) de 7 310, repartits per 11 països.
La revista bimensual de l'església Zion's Advocate és publicada des de 1922. L'església té el seu propi llibre de càntics des de 1975.

## Referències

* ↑ Zion's Advocate, vol. 90, edició juliol 2013, p. 78.
* ↑ Steven L. Shields: Divergent Paths of Restauration, p. 83. Independence 2001.

## Enllaços externs

* Església de Crist - Lloc web oficial
# Església de Crist de Hakodate

L'Església de Crist de Hakodate (函館ハリストス正教会, Hakodate Harisutosu Seikyôkai) és un temple de l'Església Ortodoxa pertanyent a l'església ortodoxa del Japó situada a la ciutat de Hakodate, a Hokkaido, Japó. El temple va ser construït l'any 1895 i el só de les seues campanes és considerat pel govern japonés com un dels 100 paisatges sonors del Japó, existint només 5 a tot Hokkaido.
En el nom original del temple, el mot Harisutosu (ハリストス), que es pot romanitzar com a Xristos és el nom de Crist en grec. El nom del temple fa referència a la resurrecció de Crist. Així doncs, el temple també és conegut com a Església de la resurrecció de Crist de Hakodate.

## Història

L'iniciativa de la construcció d'un temple ortodox a Hakodate el 1895, en procés d'exploració i poblament japonés, va vindre de l'aleshores ambaixador de Rússia al Japó, Ióssif Goixkévitx, anomenant inicialment el temple «església de la resurrecció». L'església original s'incendià el 1907 i fou reconstruïda posteriorment l'any 1916. El 1983, l'edifici va ser declarat pel govern japonés com a patrimoni cultural del Japó, sent un dels dos edifis construïts al segle xx amb aquesta consideració. L'any 1966 el só de les seues campanes, que se senten per tot el centre de Hakodate va ser declarat pel govern japonés com un dels 100 paisatges sonors del Japó, existint només 5 a tot Hokkaido.

## Arquitectura

El temple és d'estil romà d'Orient amb reminiscències russes. El conjunt arquitectònic està format per un cos central i sis petites torres amb cúpules de ceba rematades per una creu. La façana es troba tota pintada de blanc. L'edifici està situat en una mena de jardí sobreelevat al qual s'accedeix des d'unes escaleres que es troben a nivell del carrer. Des del jardí i l'església es pot vore l'oceà pacífic i una panoràmica sencera de la ciutat de Hakodate.

## Referències

* ↑ http://orthodox-hakodate.jp/
* ↑ https://www.env.go.jp/air/life/nihon_no_oto/02_2007oto100sen_Pamphlet.pdf
* 1 2 «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2019-04-18. [Consulta: 25 juliol 2020].
# Estació de les Borges Blanques

Mapa sinòptic línia R13 :
Mapa sinòptic línia R14 :
Les Borges Blanques és una estació ferroviària propietat d'Adif situada al nord-est de la població de les Borges Blanques, a la comarca de les Garrigues. L'estació es troba a la línia Tarragona-Reus-Lleida i hi tenen parada trens de les línies regionals R13 i R14 de Rodalies de Catalunya, operat per Renfe Operadora.
Aquesta estació es va posar en funcionament l'any 1874 quan va entrar en servei el tram construït per la Companyia del Ferrocarril de Montblanc a Lleida (posteriorment LRT) entre Vinaixa (1872) i les Borges Blanques. L'arribada del ferrocarril a les Borges va revolucionar el transport de persones i mercaderies com el postal i el d'oli. El carrer la Font va esdevenir artèria principal de les entrades i sortides de població i mercaderies.
L'edifici original de l'estació de dues plantes va ser enderrocat el 1975 i Renfe el va substituir per un altre amb 2 habitatges i una oficina. L'any 2016 va registrar l'entrada d'11.000 passatgers.

## Serveis ferroviaris

Serveis regionals de Rodalies de Catalunya :
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| Lleida Pirineus | Juneda | | La Floresta Vinaixa¹ | Barcelona-Estació de França |
* Alguns regionals no efectuen parada a La Floresta sent la següent o anterior Vinaixa.

## Referències

* ↑ «Les Borges Blanques». Adif. [Consulta: 23 desembre 2024].
* ↑ «Conegueu la línia R14». Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 2012-01-13. [Consulta: 23 febrer 2012].
* ↑ «150 anys de l’arribada del tren a les Borges i la Floresta». Som Garrigues. [Consulta: 23 desembre 2024].
* ↑ «Història viva de l'estació de trens de Les Borges Blanques». Segre. [Consulta: 23 desembre 2024].
* ↑ «Anuari estadístic DPTOP 2016. Transport per ferrocarril». Departament de Territori i Sostenibilitat. Arxivat de l'original el 2018-05-04. [Consulta: 9 setembre 2018].

## Vegeu també

* Llista d'estacions d'Adif a Catalunya
* Xarxa ferroviària de Catalunya
# Amarant de Jameson

L'amarant de Jameson (Lagonosticta rhodopareia) és una espècie d'ocell de la família dels estríldids (Estrildidae).

## Descripció

* Fa uns 11 cm de llargària. Carpó vermell.
* Mascle amb color general vermell. Dors i ales beix. Part superior del cap marró rogenc. Cua negra. Part inferior de l'abdomen i cobertores caudals inferiors negre.
* Color general de la femella marró-gris. Cua roja amb la punta negra.

## Hàbitat i distribució

Habita praderies àrides de l'Àfrica Subsahariana, al sud de Txad, est de Sudan del Sud, sud-est i centre d'Etiòpia, Eritrea, sud i sud-est de la República Democràtica del Congo, Angola, Zàmbia, Malawi, Tanzània, Kenya, nord-est d'Uganda, nord de Namíbia, nord-est de Botswana, Zimbàbue, Moçambic i nord-est de Sud-àfrica.

## Referències

* ↑ «Amarant de Jameson». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/03/2022(català)
# Deyna Castellanos Naujenis

Deyna Cristina Castellanos Naujenis (Maracay, 18 d'abril de 1999) és una futbolista professional veneçolana que juga com a davantera al Manchester City FC de la FA Women's Super League i a la selecció femenina de Veneçuela.

## Trajectòria

Després de jugar els seus tres anys universitaris al Florida State, el 2 de gener de 2020 Castellanos va signar un contracte de dos anys amb el club espanyol Club Atlético de Madrid Féminas. Després de dos anys a Madrid, Castellanos va fitxar pel Manchester City, on el 3 de juny de 2022 va signar un contracte de tres anys.
L'abril de 2018, Castellanos va formar part de la selecció veneçolana a la Copa Amèrica Femenina 2018. Va debutar contra la selecció d'Equador el 5 d'abril, i va marcar quatre gols en la victòria per 8-0 contra la selecció de Bolívia quatre dies després. El 2021, als 21 anys, va ser designada per primera vegada capitana de l'equip.
Castellanos ha treballat com a analista per a NBC i Telemundo a les copes del món de futbol de 2018 i 2019. És una fanàtica dels tatuatges i en té més de 30.

## Referències

* ↑ «Deyna Castellanos y su lucha por las futbolistas en riesgo» (en castellà). Mundo Deportivo, 28-07-2022. [Consulta: 29 juliol 2022].
* ↑ «Bombazo: la venezolana Deyna Castellanos ficha por el Atlético» (en castellà). Diari AS, 02-01-2020.
* ↑ «Deyna Castellanos: New Man City signing eyes success in Europe». BBC Sport, 03-06-2022. [Consulta: 4 juny 2022].
* ↑ «Venezuela venció con lo justo a Ecuador en el inicio del grupo B». [Consulta: 25 abril 2018].
* ↑ «Venezuela goleó a Bolivia y muestra sus credenciales en Coquimbo». [Consulta: 25 abril 2018].
* ↑ «Deyna Castellanos se convirtio en comentarista deportiv de Telemundo». [Consulta: 16 juny 2022].
* ↑ «Deyna Castellanos: 10 Things You Didn't Know». [Consulta: 16 juny 2022].
# Estació de la Cadena

L'estació de la Cadena és una estació de ferrocarril localitzada al barri del Cabanyal-Canyamelar (districte dels Poblats Marítims) de València i que forma part de les línies 4 i 6 de l'operador Metrovalència. L'estació pertany a la zona tarifària A de Ferrocarrils de la Generalitat Valenciana (FGV) i l'Autoritat de Transport Metropolità de València (ATMV). L'adreça oficial de l'estació és l'avinguda dels Tarongers, número 39.

## Història

La primigènia estació de la Cadena, ubicada molt a prop de l'actual, fou inaugurada el 8 de juliol de 1892 amb l'obertura per part de la Societat Valenciana de Tramvies (SVT) de la línia ferroviària des de València-Pont de Fusta al Grau. Ja com a propietat de FGV, el 30 de gener de 1990 passà per l'estació l'últim tren (una unitat de la Sèrie 3400 de FGV) abans que la línia fora clausurada i desmuntada i l'edifici enderrocat.
El 21 de maig de 1994, amb la posada en marxa de la nova línia 4 de Metrovalència, s'inaugurà l'actual estació, en aquesta ocasió com a part del nou traçat tramviari. El 27 de setembre de 2007, amb l'obertura de la línia 6 de Metrovalència que connecta Torrefiel amb el Grau de València, l'estació començà a rebre els nous tramvies de la nova línia.

## Distribució

La morfologia de l'estació, en superfície, és de dues vies paral·leles amb dues andanes a cada banda, també paral·leles. Les andanes no compten amb mampares de seguretat. Com a cada estació, a les andanes s'hi troba una xicoteta zona d'espera per a viatjers abillada amb bancs i màquines de venta de bitllets. L'estació està preparada per al servici a persones invidents, sordes i discapacitades físiques.
L'estació és de lliure accés en ser en superfície. S'hi troba localitzada a la part final de l'avinguda dels Tarongers, on comença el carrer de la séquia de la Cadena. L'estació connecta amb les línies d'autobús urbà de l'Empresa Municipal de Transports de València (EMT).

### Línies

| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| Mas del Rosari/Fira de València | Beteró | | Platja Malva-rosa | Doctor Lluch |
| Tossal del Rei | Beteró | ... | Platja Malva-rosa | Marítim |

## Vegeu també

* Llista d'estacions de Metrovalència

## Referències

* ↑ https://www.trenscat.com/pval/metrovlc4_ct.html
* ↑ https://www.trenscat.com/pval/metrovlc6_ct.html
* ↑ Plànols zonals de l'ATMV
* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2021-11-22. [Consulta: 9 maig 2021].
* ↑ https://www.metrovalencia.es/ca/consulta-estaciones/
* ↑ https://valenciablancoynegro.blogspot.com/2015/01/25-anos-sin-trenet-del-grao.html
* ↑ https://valenciablancoynegro.blogspot.com/search/label/Estaci%C3%B3n%20El%20Grao
* ↑ Metrovalencia - Evolución histórica (consultat el 23 de febrer de 2015)
* ↑ https://geoportal.emtvalencia.es/visor?lang=es
# Estemfílium

L'estemfílium (Stemphylium vesicarium) és un fong deuteromicet responsable de la malaltia coneguda com a estemfiliosi. Afecta diversos conreus, principalment perers. Hom també l'anomena Taca bruna del perer, com a traducció literal de l'italià maculatura bruna del pero o l'anglès Brown spot pear, quan afecta aquest conreu. Al conreu de perers ocasiona la pèrdua de l'aptitud comercial dels fruits degut a les taques necròtiques que provoca la infecció. També provoca danys en fulles, però sense importància comercial. També pot provocar danys en conreus hortícoles, com tomateres, cebes, etc.
# Escut del Soleràs

L'escut oficial del Soleràs té el següent blasonament:
Escut carionat: d'atzur, una creu papal d'argent acostada de 2 sols d'or. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 14 de setembre de 1995.
La creu papal és el senyal tradicional de l'escut del poble, i és l'atribut de sant Gregori, el patró de la localitat. Els dos sols a banda i banda són un element parlant, referent al nom de la població.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de les Garrigues

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 14 de setembre de 1995, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi del Soleràs.» (pdf). DOGC num. 2111, 14-09-1995. [Consulta: 23 juny 2010].
# Escut dels Ossó Donzell

L'Escut dels Ossó Donzell és una obra de Vinebre (Ribera d'Ebre) declarada Bé Cultural d'Interès Nacional.

## Descripció

Situat a la façana posterior de Ca Don Jaume, al passatge d'Enric d'Ossó.
A la planta baixa s'observa una llinda d'arc pla de pedra d'un portal avui inexistent. Al centre hi ha un escut amb relleu, amb la inscripció al tauler: "... DE OSO DONSEL 1508 I H S M".

## Història

Al Capbreu nº5 d'Ascó, fet pel Comanador Fra D. Enric de Rocafull, l'any 1662, llegim:
"Joan d'Ossó Donzell...fill de Joan de Ossó (el qual va capbrevar l'any 1607)...paga per sa casa, es a saber paga quatre almuts de ordi..."

## Referències

* 1 2 3 4

## Enllaços externs

* «Escut dels Ossó Donzell». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Escut espanyol

L'escut espanyol (o simplement escut) fou la moneda, primerament d'or i després de plata, encunyada per Espanya des del segle xvi, amb un pes 3,4 grams i valor de 350 maravedís. Encunyada per primera vegada el 1535 a Barcelona per sufragar les despeses de l'Expedició a Tunis. L'escut és la unitat per a la moneda d'or encunyada des de Felip II fins a Ferran VII d'Espanya, equivalent un escut a 16 reals de plata. Aquesta moneda va ser utilitzada en tot l'imperi espanyol, on també va ser encunyada de mica en mica a Mèxic, Lima, i Potosí, fins a inicis del segle xix. L'escut d'or es va mantenir com a unitat monetària espanyola fins al regnat d'Isabel II, i es va abandonar definitivament quan a l'octubre de 1868 s'estableix com a nova unitat monetària espanyola a la pesseta.

## Notes

* ↑ Pierre Dupont. La langue du siècle d'or : syntaxe et lexique de l'espagnol classique. Presses Sorbonne Nouvelle, 1990

## Vegeu també

* Centè

## Bibliografia

* Manuel Vilaplana. Historia del real de a ocho. Persiva EDITUM, 1997
* Krause, Chester L.; Clifford Mishler (1991). Standard Catalog of World Coins: 1801–1991 (18th ed.). Krause Publications. ISBN 0873411501.

## Enllaços externs

* The Colonial Coinage of Spanish America: Arxivat 2021-05-13 a Wayback Machine. An introduction by Daniel Frank Sedwick