OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Eixorba-rates blanc

L'eixorba-rates blanc, coixinet de monja o coixí d'agulles (Teucrium marum) és una planta lamiàcia endèmica de les Illes Balears. És una planta perenne de la família de les lamiàcies propera al timonet (Thymus).

## Descripció

És natural d'Espanya, on creix en sòls secs i oberts, i on les gelades no són severes. Les seues fulles, petites i ovals, li donen un aspecte semblant al del timonet, i presenten un color gris-verdós. Les flors, molt fragants en estiu, estan en puntes solitàries i són de color rosat. La planta quan és jove emana una olor aromàtica que excita a l'esternut. El seu sabor és amarg acompanyat de la sensació de calor.

## Taxonomia

Té les següents subespècies:
* T. marum subsp. marum
* T. marum subsp. occidentale
* T. marum subsp. drosocalyx
S'han trobat diferències quantitatives i qualitatives pel que fa als diversos components volàtils dins i entre els tàxons.

## Vegeu també

* Gatovell
* Brutònica

## Bibliografia

* Fitxa 75. La flora de la serra de Tramuntana. Gabriel Vicens i Bartomeu Bonet. Palma, 2000.

## Enllaços externs

* Herbari virtual de les Illes Balears
# Eklogí ton nómon

L'Eklogí ton nómon (grec medieval: ᾽Εκλογή τω̑ν νόμων; llatí: Ecloga legum, 'Selecció de les lleis'), sovint coneguda simplement com a Eklogí o Ecloga, és un codi jurídic promulgat per l'emperador romà d'Orient Lleó III l'Isàuric i el seu fill Constantí V Coprònim el 726 o el 741. Consisteix en un preàmbul i divuit capítols que detallen les lleis més importants per al dia a dia dels ciutadans de l'Imperi Romà d'Orient. L'Eklogí substituïa i actualitzava el codi Justinià de dos segles abans, tot introduint modificacions importants en matèria de dret del divorci, la divisió del botí de guerra i el dret penal, que canviava la pena de mort per diverses formes de mutilació per a nombrosos delictes. Al seu torn, l'Eklogí fou substituïda per l'Epanagogí un segle i mig més tard, sota la dinastia macedònica.

## Referències

* 1 2 Kajdan, 1991, p. 672 i 673, «Ecloga» (L. Burgmann).

## Bibliografia

* Kajdan, A. The Oxford Dictionary of Byzantium (en anglès). Oxford University Press, 1991. ISBN 0-19-504652-8.
# El Remolar-Filipines

L'estany del Remolar i les maresmes de les Filipines constitueixen una de les principals zones humides del Delta del Llobregat.
Anteriorment formava part d'aquesta zona humida el sector conegut com a Pas de les Vaques, destruït a conseqüència de les obres d'ampliació de l'aeroport del Prat. L'estany del Remolar data del segle xi i era una antiga desembocadura o gola del riu Llobregat. El Braç de la Vidala, també situat dins d'aquest espai, és un braç de l'estany del Remolar, que ja apareix en alguns mapes del segle xix i que va ser ampliat, entre els anys 50 i 60, mitjançant el buidatge del terreny. Avui dia aquest nou braç es troba del tot naturalitzat, però el seu estat de conservació es ressent de l'entrada d'aigua eutrofitzada, provinent dels regadius.
La vegetació de l'espai és formada sobretot per jonqueres, prats humits i salicornars arbustius i herbacis, així com per fragments de tamarigars i pinedes litorals. Als marges del Remolar i la Vidala apareixen també canyissars i canyars. Pel que fa a la flora, s'hi ha citat espècies com el jonc bord (Triglochin maritima), la gencianàcia Centaurium spicatum, la ranunculàcia Ranunculus peltatus, la gramínia Crypsis aculeata, la poligonàcia Polygonium salicifolium, algunes orquídees, com Ophrys speculum i Serapias parviflora, i algunes caròfites, com Chara aspera, Tolypella glomerata i Tolypella hispanica. També destaquen espècies com el narcís serotí (Narcissus serotinus) i el lliri groc (Iris pseudacorus).
Pel que fa als hàbitats d'interès comunitari, a la zona hi apareixen els següents, segons la cartografia dels hàbitats:
* 1150 Llacunes litorals,
* 1320 Espartinars,
* 1410 Prats i jonqueres halòfils mediterranis (Juncetalia maritimi),
* 1420 Matollars halòfils mediterranis i termoatlàntics (Sarcocornetea fruticosae),
* 2110 Dunes movents embrionàries,
* 2120 Dunes movents del cordó litoral, amb borró (Ammophila arenaria),
* 2190 Depressions humides interdunars,
* 2210 Dunes litorals fixades, amb comunitats del Crucianellion maritimae,
* 6420 Jonqueres i herbassars graminoides humits, mediterranis, del Molinio-Holoschoenion,
* 92D0 Bosquines i matollars meridionals de rambles, rieres i llocs humits (Nerio-Tamaricetea)
* 9540 Pinedes mediterrànies. S'hi havia citat també l'hàbitat 3140 Aigües estagnants oligomesotròfiques, dures, amb vegetació bentònica de carofícies.
Pel que fa als ocells, destaca la presència d'importants poblacions d'anàtides i limícoles a l'hivern, així com d'espècies com la boscarla mostaxuda (Acrocephalus melanopogon) i el cabusset (Tachybaptus ruficollis). Destaquen les colònies reproductores de bec d'alena (Himantopus himantopus), d'importància internacional. També s'hi ha vist criant, per exemple, el rascló (Rallus aquaticus), el rascletó (Porzana parva), l'arpella (Circus aeruginosus) i l'agró roig (Ardea purpur).

## Referències

* 1 2 3 4 5 «El Remolar-Filipines». Fitxes descriptives de zones humides. Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca, Alimentació i Medi Natural de la Generalitat de Catalunya (CC-BY-SA). [Consulta: 11 agost 2014].
# Elani australià

L'elani australià (Elanus axillaris) és un ocell rapinyaire de la família dels accipítrids (Accipitridae). Habita zones de praderies, sabanes i terres de conreu d'Austràlia i Tasmània. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ «Elani australià». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 8 desembre 2022 (català)
* ↑ «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors» (en anglès). IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022. [Consulta: 30 novembre 2022].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 267. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Black-shouldered Kite. Elanus axillaris» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 7 novembre 2022].
# Elde

L'Elde és un riu d'Alemanya que neix a l'oest del municipi Darze a l'estat federal alemany de Mecklemburg-Pomerània Occidental.
L'indret de la seva font al molí de Darze està controvertit, i altres pobles dels afores pretenen detenir-la al seu territori. Sobre 180 km de la seva llargada total de 208 van ser canalitzats. Trams llargs de l'antic riu, anomenat Alte Elde (Elde vell),amb força meandres van ser conservats i creuen el llit del canal a molts indrets. Entre els nuclis de Göritz i Krohn, al nord de la ciutat d'Eldena, els dos cursos d'aigua se separen definitivament: l'Elde vell gira vers el nord i desemboca al Löcknitz a Seedorf (Basedow) mentrestant que el braç canalitzat gira vers l'oest i desemboca a l'Elba a Dömitz.
És el riu més llarg de Mecklemburg-Pomerània Occidental.
* Elde jove prop de Zepkow
* Resclosa a Plau-am-See
* Resclosa a Dömitz
* Central hidroelèctrica a Neustadt Glewe
* Elde Vell prop de la vila d'Alt Eldenburg

## Afluents principals i llacs

* Riba dreta: Roter Bach (Paarsch), Wocker, Störkanal
* Riba esquerra: Gehlsbach, Moosterbach, Roter Bach (Slate), Brenzer Kanal, Meynbach
* Llacs: Darzer See, Finckener See, Massower See, Mönchsee, Melzer See, Müritzsee, Müritzarm, Müritz, Kölpinsee, Fleesensee, Malchower See, Petersdorfer See i Plauer See

## Referències

* ↑ Elde in: Meyers Konversationslexikon (188-1895) citat in: Die Retro-Bibliothek
* ↑ Schiffbare Flüsse, Statistisches Bundesamt
             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Elde
# Electrofisiologia

L'Electrofisiologia (del grec: ἥλεκτρον, ēlektron, "ambre"; φύσις, physis, "natura, origen"; i –λογία "logia") és l'estudi de les propietats elèctriques de les cèl·lules i els teixits. Implica mesuraments del canvi de voltatge o corrent elèctric des de l'escala dels canals d'ions en les proteïnes a un òrgan complet com el cor. Dins la neurociència, inclou mesuraments de l'activitat elèctrica de les neurones. Inclouen els registres a gran escala de l'electroencefalografia.

## Algunes especialitzacions en electrofisiologia

* Electrocardiografia – pel cor humà
* Electroencefalografia – pel cervell humà
* Electrocorticografia – pel còrtex cerebral humà
* Electromiografia – pels músculs humans
* Electrooculografia – pels ulls humans
* Electroretinografia – per la retina humana
* Electroantenografia – pels receptors de l'olfacte dels artròpodes
* Audiologia – pel sistema auditiu.

## Referències

* ↑ Electrophysiology in the age of light. Massimo Scanziani, Michael Häusser. Nature, vol 461, 15 October. doi:10.1038/nature08540 PDF http://pyramidal.stanford.edu/news/nature-V461-Oct2009-Electrophys.pdf

## Enllaços externs

* Book chapter on Planar Patch Clamp Arxivat 2010-03-31 a Wayback Machine.
* Device description
* EP Lab Digest - Trade Publication for EP Professionals Arxivat 2006-05-10 a Wayback Machine.
* European Heart Rhythm Association (EHRA) Arxivat 2009-09-30 a Wayback Machine.
# Electrolocalització

L'electrolocalització és fonamentalment aquàtica, ja que requereix un medi conductor del corrent. Es basa en l'anàlisi de patrons elèctrics espacials i temporals (freqüències). Permet la discriminació de formes i distàncies. Distingim entre electrolocalització passiva i activa.

## Electrolocalització passiva

Es dona en alguns teleostis, taurons, amfibis (fase larvària) i també pels monotremes (ornitorrinc i equidna). No inclou la generació de camps elèctrics. Detecció dels moviments miogènics de baixa freqüència de les preses.

## Electrolocalització activa

És característica dels peixos electrogènics. Generació de camps elèctrics gràcies a l'activació coordinada d'electròcits. Detecció dels moviments miogènics de baixa freqüència de les preses. Detecció dels camps per receptors tuberosos. Aturdiment i/o paràlisi de la presa. Orientació, detecció de preses, electrocomunicació.

## Vegeu també

* Electrorecepció
# Electronistagmografia

L'electronistagmografia (ENG) és una prova diagnòstica per registrar els moviments involuntaris de l'ull causats per una afecció coneguda com a nistagme. També es pot utilitzar per diagnosticar la causa del vertigen, el mareig o el trastorn de l'equilibri provant el sistema vestibular. L'electronistagmografia s'utilitza per avaluar els moviments oculars voluntaris i involuntaris. Avalua el nervi coclear i el nervi oculomotor (NC III). L'ENG es pot utilitzar per determinar l'origen de diversos trastorns oculars i auditius.

## Referències

* ↑ «Electronystagmography: Overview, Periprocedural Care, Technique», 21-01-2021.
* 1 2 3 Kamath, M. Panduranga; Shenoy, S. Vijendra; Sreedharan, Suja; Bhojwani, Kiran; Mammen, Sujith Sam; Majeed, Nazeem Abdul «Role of electronystagmography in balance disorders: A clinical study» (en anglès). Indian Journal of Otology, 21, 3, 01-07-2015, pàg. 201. DOI: 10.4103/0971-7749.159706. ISSN: 0971-7749.
# Element nul

L'element nul d'un anell qualsevol A és l'element neutre respecte de la primera operació. Com que aquesta operació generalment es denomina suma, l'element nul s'acostuma a denominar zero (0 o 0$_A$). L'element nul d'un anell és un element absorbent respecte de la segona operació (generalment denominada producte). En efecte, sigui $n$ l'element nul de l'anell A i $a\in A$ un element qualsevol, aleshores a n = n a = n. És a dir, l'operació producte d'un element qualsevol del cos amb l'element nul genera l'element nul.

## Enllaços externs

* Introducción a la teoría de anillos Arxivat 2018-07-13 a Wayback Machine. (castellà)
# Eleusínion

L'Eleusínion (en grec antic Ελευσινίων) és un temple situat a la part sud de l'Acròpoli d'Atenes relacionat amb els cultes eleusinis a Demèter, deessa de l'agricultura i a Persèfone.
En aquest temple, les processons que anaven d'Eleusis fins a Atenes hi dipositaven les relíquies sagrades, per després tornar-se-les a endur en processó cap a les altres celebracions o misteris d'aquest ritu. El temple va tenir un paper també molt important durant el festival de les Panatenees.
El temple es va fer per encàrrec de Pèricles i el va iniciar l'arquitecte Corebos. La planta del santuari era quadrada, amb diverses fileres de columnes i el sostre s'aixecava en forma de llanternó. Les excavacions efectuades han permès d'establir-ne la forma.

## Referències

* ↑ Pijoan, Josep. Historia del arte vol. I. Barcelona: Salvat, 1963, p. 182.
* Acròpolis d'Atenes: Patrimoni de la Humanitat
1 Partenó - 2 Antic temple d'Atena - 3 Erectèon - 4 Estàtua d'Atena Pròmacos - 5 Propileu - 6 Temple de Nice Àptera - 7 Eleusínion - 8 Santuari d'Àrtemis Braurònia - 9 Calcoteca - 10 Pandrosèon - 11 Casa de les Arrèfores - 12 Altar d'Atena - 13 Santuari de Zeus Polieu - 14 Santuari de Pandíon - 15 Odèon d'Herodes Àtic - 16 Estoa d'Èumenes - 17 Santuari d'Asclepi - 18 Teatre de Dionís - 19 Odèon de Pèricles - 20 Tèmenos de Dionís :
# Eliminació reductora

L'eliminació reductora (també anomenada eliminació reductiva) és la reacció química inversa a l'addició oxidant.
Consisteix a crear una molècula A-B a partir d'un complex M(A)(B) on A i B són lligands donadors d'1 electró per al metall.
Com el seu nom indica, aquesta reacció comporta una reducció del metall.
Els dos lligands A i B han d'estar en posició cis per poder donar lloc a l'eliminació reductora.
Aquesta reacció, com la seva inversa, es pot donar seguint tres mecanismes; el tricèntric, el iònic i la SN2. El mecanisme més comú és el tricèntric.
Aquesta reacció és molt important en processos catalítics.

## Referències

* ↑ «Curso organometálicos». Arxivat de l'original el 2007-08-14. [Consulta: 1r abril 2012].
* ↑ «Química de organometálicos». Arxivat de l'original el 2009-10-07. [Consulta: 1r abril 2012].
* ↑ Astruc, Didier. «Principales familias de complejos organometalicos». A: Química organometálica (en castellà). Alvagraf, S.L. 08120 La Llagosta (BARCELONA): Reverté, 2003. ISBN 84-291-7007-3.
# Elisió

Elisió (del llatí elisionem, traducció del grec ellepsis) és un fenomen fonètic consistent en la pèrdua d'un so vocàlic per la influència del context. Se sol produir quan hi ha dos sons idèntics com en la contracció del, on la repetició del so de la vocal neutra (de + el) fa que només es conservi una vocal i l'altra desaparegui. Aquesta desaparició pot plasmar-se a l'escrit o ser només un fenomen oral (com la desaparició de la neutra a "una hora", per exemple)

## Elisió vocàlica

L'elisió vocàlica és un fenomen fonètic en el qual hi ha la pèrdua d'una vocal de dues que estan en contacte.
Normalment, en català, la vocal elidida és àtona o coincident amb l'altra. La vocal àtona perduda sol ésser la neutra [ə]. És, per tant, un fenomen més usual en català oriental que en català occidental. Exemples:
    "una hora" ['un'ɔɾə],
    "no en tinc" [non tinc]
    "pa amb oli" ['pam bɔli],
    "una illa" [un'iʎə],
    "Què en saps?" ['kɛn'saps]
    "Qui em pot ajudar?" ['kim'pɔtəʒu'ða]
    "No en sé res" ['non'se'rɛs]
Sistemàticament hi ha elisió de la darrera "a" dels determinant davant mots femenins començats en vocal. Exemples:
    "una ombra" [un'ombrə]
    "una olla" [un'ɔʎə]
    "una eina" [un'ɛjnə]
    "una italiana" [unitə'lianə]

## Referències

* ↑ «Elisió». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ PDF La Construcció de les síl·labes i l'elisió vocàlica del català per Blanca Palmada

## Bibliografia

* Crowley, Terry. An Introduction to Historical Linguistics. 3rd. Nova York: Oxford University Press, 1997. ISBN 0-19-558378-7.

## Enllaços externs

* Exemples francesos Arxivat 2016-10-02 a Wayback Machine. (contains pop-up ad)
* Gramàtica grega
* Putting Words Together Arxivat 2005-03-09 a Wayback Machine.
# Elmínia cuablanca

L'elmínia cuablanca (Elminia albonotata) és una espècie d'ocell de la família dels estenostírids (Stenostiridae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos de les muntanyes del nord-est est i sud-est de la República Democràtica del Congo, sud d'Etiòpia, sud d'Uganda i oest i centre de Kenya, cap al sud, a través de Ruanda, Burundi, Tanzània, nord-est de Zàmbia i Malawi fins l'est de Zimbabwe i adjacent sud-oest de Moçambic.

## Referències

* ↑ «Elmínia cuablanca». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/05/2023(català)
# Elènia muntanyenca

L'elènia muntanyenca (Elaenia frantzii) és un ocell de la família dels tirànids (Tyrannidae).

## Hàbitat i distribució

Habita el bosc obert, clars, matolls i terres de conreu de les muntanyes al centre de Guatemala, Hondures, nord i sud-oest de Nicaragua, Costa Rica, oest de Panamà, Colòmbia i oest i nord de Veneçuela.

## Referències

* ↑ «Elènia muntanyenca». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/10/2021(català)
# Elènia plúmbia

L'elènia plúmbia (Elaenia strepera) és un ocell de la família dels tirànids (Tyrannidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos del centre, sud i sud-est de Bolívia i nord-oest de l'Argentina.

## Referències

* ↑ «Elènia plúmbia». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/10/2021(català)
# Elènia verdosa

L'elènia verdosa (Myiopagis viridicata) és una espècie d'ocell de la família dels tirànids (Tyrannidae).

## Hàbitat i distribució

Viu als clars del bosc i bosc obert de les terres baixes fins als 1500 m, des de Mèxic a Nayarit, Durango, San Luis Potosí i sud de Tamaulipas cap al sud a la llarga d'ambdues vessants, incloent les illes Marías i la Península de Yucatán, fins Panamà, incloent les illes Coiba i Pearl, i des de Colòmbia i Veneçuela, cap al sud, per l'oest dels Andes, fins l'oest de l'Equador, incloent l'illa Puná. Localment al sud-est del Perú, Bolívia, nord-oest i nord-est de l'Argentina, Paraguai i sud, est i sud-est del Brasil.

## Referències

* ↑ «Elènia verdosa». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/06/2021(català)
# Embassament de Belesar

L'embassament de Belesar és un pantà artificial construït el 1963 al riu Miño, a Galícia. Es troba entre els municipis de Taboada, Chantada, O Saviñao, Paradela, O Páramo, Guntín i Portomarín, a la província de Lugo.
És el més gran dels embassaments del Miño, amb 654,5 hm³ de capacitat. Ocupa una superfície de 2.000 hectàrees i una cua de 50 km. La zona de major profunditat assoleix els 135 metres. La presa, construïda entre els municipis de Chantada i O Saviñao, rep el nom del nucli on es va projectar, el llogaret de Belesar, situat 4,5 km riu avall.

## Construcció

Es va crear per a l'abastament d'una central hidroelèctrica, operada actualment per l'empresa Gas Natural Fenosa. La presa és obra de l'enginyer Luciano Yordi de Carricarte, i l'edifici de control de la central, de l'arquitecte Juan Castañón de Mena. A l'embassament hi van treballar presos polítics, que vivien en condicions dures. Els terrenys expropiats, a més, es van pagar a preus molt baixos.
La construcció del pantà va suposar negar gairebé 2.000 hectàrees de terreny fèrtil, a més de la desaparició del jaciment de Castro Candaz i de la vila de Portomarín, que es va reedificar a prop de la seva antiga localització. També van desaparèixer altres llogarets habitats sota les aigües del pantà, com Mourulle, Pincelo, Abeledo o Portomeñe.

## Galería de imaxes

* Embassament de Belesar.
* San Vitoiro de Ribas de Miño, a l'altura de la desembocadura del riu Sardiñeira.

## Referències

* ↑ La curva de Chano Yordi. La Opinión de A Coruña. 15/09/2013

## Bibliografia

* Hércules. Belesar. O orgullo de España. ISBN 978-84-92715-71-8.

## Enllaços externs

* Estat de l'embassament de Belesar (castellà)
# Embassament del Sitjar

L'embassament del Sitjar és un embassament del municipi d'Onda (Plana Baixa, País Valencià), a 164 m d'altitud.
Es va construir el 1960 en el llit del riu Millars, sobre una superfície de 317 hectàrees i amb una capacitat màxima de 52 Hm³. L'obra va ser construïda mitjançant una presa de gravetat amb una altura de 58 metres i una longitud en coronació de 581 m, la presa és de comportes i té una capacitat de 2.800 m³/s.
Es tracta d'un embassament d'aigües subsalines, encara que amb escassos abocaments, per la qual cosa les seves aigües mantenen una qualitat acceptable. Es destina al regadiu i a la producció d'energia elèctrica. Aquesta presa pertany a la Confederació Hidrogràfica del Xúquer. Aigües avall, es deriva el cabal circulant cap a altres centrals hidroelèctriques: Onda, Hidro i Vila-real.

## Referències

* ↑ «pantà del Sitjar». Gran Enciclolpèdia Catalana. [Consulta: 28 maig 2023].
* ↑ Segura Beltran, Francesca; Martínez Pardo, Pablo «Desembocadures fluvials: entre el mar i la terra : el cas del riu Millars». De la terra a la mar i de la mar a la terra: homenatge a Antonio Rodríguez-Perea. Societat d'Història Natural de les Balears, 2021, pàg. 199–220.
* ↑ Daudí, Joan R. Monferrer «Travesses d’aigua al terme de Borriana». Anuari de l'Agrupació Borrianenca de Cultura: revista de recerca humanística i científica, 31, 02-09-2020, pàg. 91–110. ISSN: 2340-4787.
* ↑ Pérez Puchal, Pedro «Los embalses y el régimen de los ríos valencianos». Estudios geográficos, 28, 107, 1967, pàg. 149–196. ISSN: 0014-1496.
* ↑ Ricart Puchades, Adam. Estudio de la influencia del establecimiento del régimen de caudales ecológicos en la producción hidroeléctrica del sistema de explotación Mijares-Plana de Castellón en la Demarcación Hidrográfica del Júcar. TFG Grado de Ingeniería de Obras Públicas ´- Universitat Politecnica de Valencia, 2019, p. 14.

## Enllaços externs

* Confederació Hidrogràfica del Xúquer (castellà)
# Emirat Islàmic de l'Afganistan (1996–2001)

L'Emirat Islàmic de l'Afganistan va ser fundat en 1996 quan els talibans van començar a manar a l'Afganistan i va acabar amb la seva caiguda del poder el 2001. Al cim de la seva influència mai els talibans van controlar la totalitat del territori de l'Afganistan; gairebé el 10% del país, al nord-est, hi era controlat pel Front Islàmic Unit per la Salvació de l'Afganistan.

## Referències

* ↑ Directorate of Intelligence. «CIA -- The World Factbook -- Afghanistan» (mirror), 2001. Arxivat de l'original el 2012-10-19. [Consulta: 7 març 2008]. «note - the self-proclaimed Taliban government refers to the country as Islamic Emirate of Afghanistan»
* ↑ Map of areas controlled in Afghanistan '96
# Emirat de Carmona

Emirat de Qarmuna :
| Localització de la taifa de Carmona v.1037 ||
| Capital | Qarmuna (Carmona) |
| Creació | 1013. Independència del Califat de Còrdova |
| Dissolució | 1066. Conquesta per Tulàytula que l'entrega a Ixbíliya |
| Llengua oficial | Àrab |
L'emirat de Carmona fou un petit estat musulmà amb centre a la ciutat de Carmona que va existir del 1029 al 1051 i del 1145 al 1148.
El va fundar Muhammad ibn Abdallah el cap de la família amaziga local dels Banu Birzal que governava la ciutat i comarca, i que el 1023/1024 va esdevenir independent en enfonsar-se el califat de Còrdova. El 1031 les forces de Màlaga van ocupar Carmona, però Muhammad va poder restablir el seu domini el 1036. Va governar fins al 1042 en què el va succeir Ishak al-Arish Mostandir. El 1066/1067 fou ocupada per al-Mamun de Toledo que per error la va entregar el 1067 a l'emirat d'Ixbíliya que la va conservar fins al maig del 1091 quan va passar als almoràvits.
El 1145 el cadi local es va fer independent i va reconèixer la sobirania de Còrdova, però molt poc després va reconèixer a l'emir de Granada (1145-1147) per tornar a dependre de Còrdova del 1147 al 1148. En aquest darrer any fou annexionada pels almohades que la van conservar fins al 1229. Llavors va passar al poderós regne de Múrcia i dos anys després (1231) a Sevilla fins al 1233 en què va tornar a Múrcia. Els almohades la van recuperar efímerament el 1238 però el 1242 va reconèixer als Hàfsides de Tunísia (1242-1246). El 1246 fou ocupada pels castellans.

## Llistat d'emirs

* Abd-Al·lah ibn Ishaq (1013/14-1023/24)
* Muhàmmad ibn Abd-Al·lah (1023/24-1042/43)
* Ishaq ibn Muhàmmad (1042/43-1052/53)
* Al-Aziz ibn Ishaq (1052/53-1066/67)
* Passa a l'Emirat d'Ixbíliya (1066/67)

## Bibliografia

* Lévi-Provençal, Évariste. Histoire de l'Espagne musulmane (en francès). Le Caire, 1944-1953.
* H. R. Idris, Los birzalides de Carmona, 1965