OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Església vella de Sant Romà de Sau

L'Església vella de Sant Romà de Sau es una església romànica del municipi de Vilanova de Sau, a la comarca d'Osona. És un monument protegit i inventariat dins el Patrimoni Arquitectònic Català

## Descripció

L'església d'estil romànic llombard està datada al segle xi i orientada de llevant a ponent. Està mig enrunada i es fa difícil distingir el cos de l'església primitiva de les edificacions posteriors annexes a ella. És de nau única, actualment sense absis i amb una gran arcada a la part de migdia. A la part de tramuntana s'hi adossa un esvelt campanar de tres pisos, al segon s'hi obren finestres geminades amb el capitell llis i arquets llombards i dents de serret al damunt, les finestres del tercer són d'arc de mig punt i és cobert a quatre vessants. Al mur de tramuntana es conserven arquets llombards damunt els quals canvia l'aparell constructiu que fins aquell punt era de pedra ben carejada i després és de còdols de riu. A ponent hi ha una finestra quadrada i tapiada. La volta està aterrada.

## Notícies històriques

Era l'antiga església parroquial de Sant Romà de Sau. Està situada sota els cingles de Tavertet i prop del modern club nàutic. Des de la construcció del pantà de Sau a la dècada de 1960 roman negada sota les aigües, però en èpoques de sequera surt a la superfície.
Fou consagrada l'any 1062 i pertany al romànic llombard. Es va veure molt afectada pel terratrèmol del segle XV i posteriorment fou reformada i ampliada, com es pot veure per la diferència d'aparell constructiu.
És construïda amb pedra i, malgrat les penúries que passa sota les aigües, encara es pot admirar la bellesa arquitectònica i la solidesa dels seus materials.
Al poble antic el 1955 Ignacio F. Iquino hi va rodar la major part de Camino cortado, i les imatges són un excepcional document gràfic del poble ja abandonat, abans de la inundació, encara amb totes les cases (amb vistes també dels seus interiors), els carrers, els camins, el pont romànic i els camps dels voltants.
L'any 2021, un estudi realitzat per l'organització Official World Record amb la col·laboració del Grup de Recerca de Didàctica del Patrimoni de la Universitat de Barcelona va determinar que la de Sant Romà de Sau és l'església submergida en un pantà i que es conserva dreta més antiga del món.

## Referències

* 1 2 3 4 «Església de Sant Romà de Sau - església vella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 desembre 2012].
* ↑ «Fragmento de la película: Camino cortado. El pantà de Sau_ 1955.». [Consulta: 1r novembre 2019].
* ↑ «Camino cortado - opinions» (en castellà). [Consulta: 1r juliol 2019].
* ↑ «Camino cortado a IMDB» (en anglès). [Consulta: 1r juliol 2019].
* ↑ «Rècord mundial català: l'església del pantà de Sau, la més antiga que es conserva dreta dins de l'aigua». NacióDigital.cat, 27-08-2021. [Consulta: 28 agost 2021].
# Oda

L'oda és una composició lírica en vers de caràcter elevat, destinada a lloar un personatge, un lloc o una idea. Va néixer a Grècia i estava pensada per a ser cantada o recitada per un cor. L'oda clàssica té tres parts: estrofa, antístrofa i conclusió o èpoda.
Odes com les de Bonaventura Carles Aribau - Oda a la Pàtria (1833) -, o Jacint Verdaguer - Oda a Barcelona (1883) -, o l'oda de Joan Maragall - Oda a Espanya (1898) - mantenen encara el to de cant emotiu utilitzat pels grecs i llatins des dels seus inicis, però perden ja la forma de gènere clàssic. Les Horacianes de Miquel Costa i Llobera contenen 16 odes que intenten reproduir els metres de la lírica grega i romana, entre d'altres la seva famosa oda A Horaci, així com a Virgili, Cabanyes, etc.
Modernament, es concep com a oda qualsevol poema líric laudatori, independentment de la seva forma.

## Autors d'odes destacats

* Horaci
* Pablo Neruda
* Píndar
* Safo
* Valeri Catul
* Edmund Spenser
* John Dryden
* François de Malherbe
* Miquel Costa i Llobera

## Referències

* ↑ «Oda». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
Viccionari
# Església parroquial de la Mare de Déu dels Àngels (Cortes d'Arenós)

L'església parroquial de la Mare de Déu dels Àngels, localitzada en el municipi de Cortes d'Arenós, a la comarca de l'Alt Millars és un lloc de culte catalogat com Bé de rellevància local, segons la Disposició Addicional Cinquena de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, de la Generalitat Valenciana, de modificació de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007), amb codi identificatiu: 12.08.048-005. Pertany al arciprestazgo 14, conegut com de Sant Vicent Ferrer, amb seu a Llucena, del Bisbat de Sogorb-Castelló.
L'actual temple va ser finalitzat en 1545 i en el seu interior poden contemplar-se destacables retaules d'estil gòtic, així com creus processionals.

## Referències

* ↑ http://www.cult.gva.es/dgpa/brl/Detalles_brl.asp?
* ↑ http://www.obsegorbecastellon.es/parroquias/PaginaParroquia.php?idparroquia=81 Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine.
* ↑ Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1987. ISBN 8485194810.
# Eremomela de Turner

L'eremomela de Turner o eremomela de front vermell (Eremomela turneri) és una espècie d'ocell passeriforme que pertany a la família Cisticolidae pròpia d'Àfrica central.

## Distribució i hàbitat

Se'l troba a la República Democràtica del Congo i l'oest de Kenya.
L'hàbitat natural són els boscos humits tropicals. Està amenaçat per pèrdua d'hàbitat.

## Subespècies

Es reconeixen dues subespècies:
* E. t. kalindei (Prigogine, AR 1958) - est Zaire i extrem sud-oest d'Uganda (Bosc Nyondo)
* E. t. turneri (Van Someren, VGL 1920) - oest de Kenya (Mont Elgon, Bosc Kakamega i sud de Nandi Hills)

## Referències

* ↑ «Eremomela de Turner». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 4/02/2023(català)
* ↑ «Master Lists – IOC World Bird List v13.1» (en anglès americà). [Consulta: 4 febrer 2023].
* ↑ «"Eremomela turneri": BirdLife International» (en anglès). The IUCN Red List of Threatened Species, 20-08-2019. DOI: 10.2305/iucn.uk.2019-3.rlts.t22715064a154453539.en.
* ↑ Clements, J. F.; Schulenberg, T. S.; Iliff, B.L. Sullivan i C. L. Wood, M. J. «The Clements checklist of birds of the world: Version 6.6» (XLS) (en anglès). Cornell University, 04-12-2011. Arxivat de l'original el 2011-12-04. [Consulta: 4 febrer 2023].

## Enllaços externs

* Fitxa de l'espècie a BirdLife. Arxivat el 21 de desembre de 2008 a Wayback Machine.
# Ereta del Pedregal

L'Ereta del Pedregal és un poblat de cabanyes construïdes amb fang i branques, situat al costat de La Marjal, al terme del municipi valencià de Navarrés (la Canal de Navarrés).
Correspon a la cultura eneolítica; un dels estrats més antics va ser datat pel mètode del carboni 14 l'any 1980 ± 250 aC. L'estrat superior correspon ja a l'edat del bronze. Va ser excavat pel Servici d'Investigació Prehistòrica de València, que conserva els materials al seu Museu de Prehistòria (abundants materials de sílex, ceràmica i alguna peça de coure i bronze). És un dels més ben documentats d'eixe període al Regne de València.
Està situat en un lloc estratègic de comunicació de la comarca, pròxim al punt on confluïxen la majoria de rambles que articulen els diversos massissos muntanyosos.

## Referències

* ↑ Diversos autors: Actas del III Congreso del Neolítico en la Península Ibérica. Santander, 5 a 8 de octubre de 2003 [en castellà] Universidad de Cantabria. Pàg. 797. ISBN 84-8102-975-0

## Enllaços externs

* Article «La Ereta del Pedregal», de Domingo Fletcher Valls, en la web del Museu de Prehistòria de València
# Erimant

L'Erimant (en grec: Ερύμανθος) és un riu d'Arcàdia que neix prop de l'antiga vila de Lampe, i corre per la regió fins que desemboca al riu Alfeu. El seu nom prové del déu-riu Erimant, fill d'Oceà i de Tetis. Els mitògrafs el vinculen a la família d'Arcas, l'epònim de l'Arcàdia.

## Referències

* ↑ Alberich i Mariné, Joan (dir.); Cuartero i Iborra, Francesc J. (dir.). Diccionari Grec-Català. Enciclopèdia Catalana - Fundació Institut Cambó, 2015, p. 785. ISBN 9788441224223.
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 170. ISBN 9788496061972.
# Eritema

L'eritema és una lesió cutània caracteritzada pel to roig que agafa la pell, limitat o extens, permanent o passatger, a causa de fenòmens vasculars, que produeixen vasodilatació.
També s'utilitza el terme d'eritema per a anomenar algunes síndromes, com ara l'eritema nodós, l'eritema polimorf o el lupus eritematós.

## Causes

Pot ser causada per infecció, massatge o exercici físic, tractament elèctric, alguns medicaments tòpics per a l'acne, al·lèrgies, radiació solar (eritema solar), fotosensibilització, radiació ionitzant (ja segui per tractament amb radioteràpia o, rarament, aguda), depilació amb cera o amb pinces; qualsevol dels quals pot provocar que els capil·lars es dilatin, donant lloc a enrogiment.

## Referències

* ↑ Mosby's Medical Dictionary. 9th. St. Louis, Missouri: Elsevier, 2013. ISBN 978-0-323-08541-0.
* ↑ «Acute-onset high-morbidity primary photosensitisation in sheep associated with consumption of the Casbah and Mauro cultivars of the pasture legume biserrula». BMC Veterinary Research, 14, 1, 2018, p. 11. DOI: 10.1186/s12917-017-1318-7.

## Vegeu també

* Fototipus
# Eritrosa

L'eritrosa és un monosacàrid aldosa format per quatre grups de carboni, dos dels quals, el segon i el tercer, són asimètrics. Es pot obtenir per oxidació de l'àcid mesotàrtric.

## Referències

* ↑ «Eritrosa». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Eriçó de Somàlia

L'eriçó de Somàlia (Atelerix sclateri) és una espècie d'eriçó. Com ho indica el seu nom, es tracta d'una espècie endèmica del país africà de Somàlia.

## Referències

* World Conservation Monitoring Centre 1996. Atelerix sclateri. Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN 2006. Consultat el 30 de juliol del 2007.
# Eriçó de panxa nua

L'eriçó de panxa nua (Paraechinus nudiventris) és una rara espècie d'eriçó del gènere Paraechinus. Tot i que se'l considerà extint durant un temps, recentment fou redescobert i actualment viu a l'Índia a la Kalakad–Mundanthurai Tiger Reserve, encara que calen més investigacions.
# Eriçó de pit blanc septentrional

L'eriçó de pit blanc septentrional (Erinaceus roumanicus) és una espècie d'eriçó. Durant molt de temps es considerà que formava part de la mateixa espècie que l'eriçó comú. Posteriorment se'l reclassificà dins la mateixa espècie que l'eriçó fosc oriental, però finalment se li atribuí la seva pròpia espècie. La seva distribució s'estén per tot Europa oriental (incloent-hi les illes de l'Adriàtic), Ucraïna, Rússia, el nord del Caucas i Sibèria occidental.
# Erlichmanita

L'erlichmanita és un mineral de la classe dels sulfurs que pertany al grup de la pirita. Rep el nom de Joseph Ehrlichman, analista de microsonda electrònica.

## Característiques

L'erlichmanita és un sulfur d'osmi de fórmula química OsS₂. Cristal·litza en el sistema isomètric. Rarament es troba en forma de cristalls piritoedrals arrodonits, de fins a 1 mil·límetre, sent més comuna en forma de diminuts grans en aliatges de platí i ferro en palletes de platí, i com a inclusions en cromita. La seva duresa a l'escala de Mohs és 4,5 a 5,5. Forma una sèrie de solució sòlida amb la laurita.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'erlichmanita pertany a «02.EA: Sulfurs metàl·lics, M:S = 1:2, amb Fe, Co, Ni, PGE, etc.» juntament amb els següents minerals: aurostibita, bambollaita, cattierita, fukuchilita, geversita, hauerita, insizwaita, krutaita, laurita, penroseita, pirita, sperrylita, trogtalita, vaesita, villamaninita, dzharkenita, gaotaiita, alloclasita, costibita, ferroselita, frohbergita, glaucodot, kullerudita, marcassita, mattagamita, paracostibita, pararammelsbergita, oenita, anduoita, clinosafflorita, löllingita, nisbita, omeiita, paxita, rammelsbergita, safflorita, seinäjokita, arsenopirita, gudmundita, osarsita, ruarsita, cobaltita, gersdorffita, hol·lingworthita, irarsita, jolliffeita, krutovita, maslovita, michenerita, padmaita, platarsita, testibiopal·ladita, tolovkita, ullmannita, willyamita, changchengita, mayingita, hollingsworthita, kalungaita, milotaita, urvantsevita i rheniïta.

## Formació i jaciments

Es troba típicament el plaers, derivada de les cromitites associades a ofiolites i altres tipus de roques ultramàfiques. Sol trobar-se associada a altres minerals com: platí, osmi, laurita, hol·lingworthita, irarsita i altres sulfurs i aliatges de platí i ferro. Va ser descoberta l'any 1971 a la mina MacIntosh, al districte de Willow Creek (Estats Units).

## Referències

* ↑ «Erlichmanite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 22 novembre 2015].
* ↑ «Erlichmanite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 22 novembre 2015].
* ↑ «Pyrite Group» (en anglès). Mindat. [Consulta: 22 novembre 2015].
* ↑ «Erlichmanite-Laurite Series» (en anglès). Mindat. [Consulta: 22 novembre 2015].
# Ermita de Granyena

L'Ermita de Granyena és una església barroca de Lleida protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un gran edifici de planta baixa i un nivell amb una teulada de dos aiguavessos. Façana senzilla. Damunt la porta d'entrada hi ha un ull de bou i una espadanya. La casa del costat és l'antiga rectoria amb una porta de mig punt adovellada. Feta en pedra, murs de fàbrica de maó i ferro, cobertures de teula àrab.
Arquitectura popular d'origen medieval, si bé la construcció actual pot ésser datada al segle xiii. Primer fou una mesquita. Esmentada ja el 1308, es venera la Mare de Déu de Granyena, patrona d'Alcoletge.

## Referències

* 1 2
# Ermita de Loreto (Llardecans)

L'Ermita de Loreto és una obra de Llardecans (Segrià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església d'una nau amb creuer i cúpula a l'encreuament, que es correspon a l'exterior amb un cimbori de rajola aragonesa. L'entrada, amb tres portes que abasten totalment la façana i donen accés a una mena d'atri, és insòlita al país.
A l'interior conserva el basament d'una imatge de planta octogonal i baix relleu a 6 cares, situat sota l'arc gòtic florit.

## Referències

* 1 2

## Enllaços externs

* «Capella de la Mare de Déu de Loreto». Patrimoni arquitectònic. Consell Comarcal del Segrià.
# Ermita de Nostra Senyora dels Desemparats (Montanejos)

L'ermita de la Verge dels Desemparats, situada en el llogaret de l'Alquería, del municipi de Montanejos, a la comarca de l'Alt Millars, és un lloc de culte catalogat com Bé de Rellevància Local, dins del Pla General d'Ordenació Urbana, amb codi 12.08.079-003, i data de publicació en el BOP 6 de març de 2012
Es localitza a un kilòmetre aproximadament del nucli poblacional de Montanejos, prop del barranc de l'Alquería i de la Carretera CV-20 amb adreça Aranyel.
La seva datació és de 1669, malgrat la qual cosa al segle xviii ja es va dur a terme una intervenció que va modificar el seu aspecte a l'actual.

## Descripció

El temple és d'una sola nau, de forma rectangular, exempta exteriorment, amb atri d'entrada (tancat per dos dels seus tres costats i accés al temple per la part frontal d'aquest, a través d'un arc de mig punt), amb sostrada independent, a dos a aigües i a menor altura que el cos central de l'ermita.
Interiorment presenta capelles laterals de reduïdes dimensions que s'adossen als murs. L'altar major està presidit per una imatge de la Mare de Déu dels Desemparats, completant el conjunt les imatges de Sant Josep i de la Immaculada Concepció, que se situen a banda i banda. A més presenta un sòl amb figures geomètriques i una coberta interior en forma de volta de canó amb llunetes per donar il·luminació interior.
Exteriorment, l'edifici té un sobri aspecte blanquecí amb carreus sense pintar en les cantonades de la façana principal de la nau central i única de l'ermita. Destaca la presència del campanar barroc, fruit de la intervenció del segle xviii. Es tracta d'una torre que s'aixeca sobre la sostrada de l'ermita, i és una representació, a escala, de la típica torre de campanar valencià barroc. Té dos cossos, el de les campanes i una espècie de torreta o templet sobre el cos de les campanes, amb volutes diagonals en les cantonades, que es remata amb un teuladet en forma piramidal coronat per un penell.
Com a element decoratiu el campanar presenta un sòcol de separació dels cossos, consistent en uns taulells datats entre la segona meitat del segle xvii i la primera del xviii; es tracta de rajoles quadrades de quart amb dibuix complet en quatre parts, que representa una roseta cuarteada amb fulles corbades, fruits i una palmeta en l'angle.
Les festes patronals de Montanejos se celebren la primera setmana de setembre i és el dimarts d'aquesta primera setmana quan es dediquen a la Verge dels Desemparats, oficiant-se una solemne missa en l'ermita precedida per una processó en la qual es treu la seva imatge.

## Referències

* ↑ http://www.cult.gva.es/dgpa/bics/Detalles_bics.asp?
* 1 2 3 4 5 6 http://www.ermitascomunidadvalenciana.com/cmimtj.htm Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* 1 2 3 4 http://www.montanejos.com/la-ermita/ Arxivat 2015-09-01 a Wayback Machine.
* ↑ http://campaners.com/php/campanar.php?numer=5359
* ↑ http://www.femecv.com/sites/default/files/plano_montanejos_0.pdf Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.
# Ermita de Sant Agustí (les Alcubles)

L'ermita de Sant Agustí és un edifici ubicat al terme municipal de Les Alcubles, a la comarca valenciana d'Els Serrans. S'alça al nord de la vila, al costat de la carretera cap Sogorb. És un Bé de Rellevància Local.

## Història

Es va construir cap al segle xvii, com a mostra d'agraïment a Sant Agustí de la troballa d'una font d'aigua, la qual se situa al costat de l'ermitori.

## L'edifici

És un temple de reduïdes dimensions, de planta hexagonal. La construcció és de mur de pedra emblanquinada amb una coberta de teules àrabs a sis aigües, amb teulada campaniforme. La porta és de fusta amb llindar curvilini i una petita finestra amb serralleria, a través del qual es permet veure l'altar de l'ermita des de l'exterior.
A la fornícula de l'interior hi ha un quadre a l'oli del sant titular, signat per S. Romero.

## Festivitat

Per la diada de Sant Agusti, a Les Alcubles hi té lloc una missa matinal seguida d'una processó vespertina amb la imatge que es conserva a l'església parroquial. A més de l'ermitori, el recorregut porta el sant a la font per a beneir-la.

## Enllaços externs

* Fitxa a la Generalitat valenciana
* Fitxa a Ermitas de la Comunidad Valenciana Arxivat 2014-08-22 a Wayback Machine.
* Pàgina de Les Alcubles
# Ermita de Sant Antoni de Pàdua (Vilafamés)

L'ermita de Sant Antoni de Pàdua a Vilafamés, a la comarca de la Plana Alta, és una ermita, catalogada, de manera genèrica, com Bé de rellevància local, segons la Disposició Addicional Cinquena de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, de la Generalitat, de modificació de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007), amb codi 12.05.128-002 de la Generalitat Valenciana.
En estar catalogat de manera genèrica la Conselleria d'Educació, Recerca, Cultura i Esport de la Generalitat Valenciana no emet informe sobre les característiques de l'edifici, ni les raons de la seva protecció, excepte casos excepcionals.

## Referències

* ↑ Fitxa BRL. Generalitat Valenciana. Conselleria d'Educació, Recerca, Cultura i Esport Consulta 5 de desembre del 2016
# Ermita de Sant Joaquim i Santa Anna (l'Alcora)

L'ermita de Sant Joaquim i Santa Anna és un temple al poble d'Araia, al terme municipal de l'Alcora (l'Alcalatén, País Valencià).
Està catalogada com a Bé Immoble de rellevància local, identificada amb el còdig 12.04.005-002, segons la disposició addicional cinquena de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, de la Generalitat, de modificació de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007).

## Descripció històric-artística

La construcció d'aquest ermitori, el més modern del terme de l'Alcora, data de l'any 1873. Va coincidir en un moment de pujança de les masies de la zona, que en el cas d'Araia van formar un important nucli urbà en el tombants del segle xix i xx, gràcies al cultiu del garrofer. Des de l'any 1959 és l'església de la pedania i d'algunes masies de la contornada. Ubicat en una plaça al centre de l'aldea, consta d'un edifici exempt, alçat amb maçoneria. Compta amb un absis semicircular, una coberta a dues aigües i contraforts laterals. Destaca la seua façana emblanquinada, tret d'una franja fosca als peus i l'escala de la porta. S'aprecien també dos fanals i un retaule de ceràmics dins d'una fornícula. El conjunt es remata amb l'espadanya i la campana. L'interior és senzill i amb una modesta ornamentació, així com pilastres amb capitells compostos.

## Referències

* 1 2 «Ermitas de l'Alcora | Otras ermitas en el término». Arxivat de l'original el 2018-04-28. [Consulta: 28 agost 2018].
* ↑ «Secció 2a. Béns de rellevància local - Generalitat Valenciana». [Consulta: 28 agost 2018].

## Enllaços externs

* Ajuntament de l'Alcora Arxivat 2014-09-15 a Wayback Machine.
* Fitxa a Ermitas de la Comunitat Valenciana Arxivat 2014-01-17 a Wayback Machine.
# Ermita de Sant Josep (Albaida)

L'ermita de Sant Josep és una ermita situada al carrer de Sant Felip Neri, 19, en el municipi d'Albaida. És un Bé de Rellevància Local amb identificador nombre 46.24.006-015.

## Història

Va ser edificada en 1913. A inicis del segle xxi, es desenvolupa en ella culte de forma ocasional.

## Descripció

Es troba al carrer de Sant Felip Neri, alineada amb les altres construccions -en general, habitatges- d'aquesta. Està envoltada per altres edificis, llevat de per la seua façana al carrer esmentat, en la qual disposa d'una vorera d'escassa amplitud.
La façana acaba en frontó triangular en el centre del qual es troba un ampli òcul amb faixó de maons vermells. La cornisa està rematada amb adorns piramidals de pedra i -al centre- una creu del mateix material, però no posseeix espadanya. La porta d'accés, amb un graó, és de bona grandària, amb llindar i amb un timpà de mig punt tancat per un ventall de forja. Tant la porta com l'òcul que hi ha a sobre sobre d'ella, s'envolten d'un faixó de maons vermells, el mateix material que forma el sòcol de la façana i l'òcul del frontó. A la dreta de la porta hi ha un fanal de ferro. Sobre la porta hi ha una petita làpida amb el nom del sant titular i la data de construcció de l'edifici. La teulada és de teules a dues aigües.
L'interior és elegant i senzill. Està cobert amb sostre pla, vorejat per escòcia. Els seus paraments estan recorreguts per un arrimader de textura marmòria, entre pilastres acanalades amb capitells jònics. L'altar major es troba en la testera i està flanquejat per dues portes que s'obren a la sagristia. El retaule és barroc i en el nínxol central es troba una petita imatge de San Josep amb el Nen.

## Referències

* ↑ http://www.cult.gva.es/dgpa/brl/Detalles_brl.asp?
* 1 2 3 4 5 http://www.ermitascomunidadvalenciana.com/vvbalb1.htm Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine.
* ↑ http://www.archivalencia.org/contenido.php?a=87&pad=87&modulo=64&id=188&v=63 Arxivat 2015-09-23 a Wayback Machine.