OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Esposa de Juli Nepot

L'esposa de l'emperador romà Juli Nepot va ser l'última emperadriu consort de l'Imperi romà d'Occident. El seu marit va regnar del 474 al 480, tot i que es va exiliar a partir del 475. Juli va adquirir el seu cognom Nepos (que en llatí significa "nebot"), després del seu matrimoni. El primer nom de la seva esposa no el dona cap font primària, i totes les referències a ella l'anomenen la neptis de l'emperador romà d'Orient Lleó I el Traci i de la seva dona Èlia Verina. La paraula neptis es podria traduir com a neta o neboda (o una estreta relació de parentiu), però generalment s'accepta que l'esposa de Juli Nepot era la neboda de Lleó, probablement relacionada més familiarment amb Verina que amb Lleó. L'historiador Malc de Filadelfia diu en els seus escrits: "Verina també va contribuir, donant un cop de mà a la dona de Nepot que era la seva parenta".
El matrimoni de Juli Nepot potser formava part d'un sistema de mecenatge familiar: "El matrimoni dins de la família imperial era una cosa molt avantatjosa i el casament amb la filla d'un emperador permetia al gendre esperar la porpra (símbol del poder)". L'emperador i l'emperadriu, un cop al poder, podien promoure els seus pares a alts càrrecs i ajudar-los a casar-se amb llinatges il·lustres. Quan aquestes famílies esteses fracassaven en aconseguir la successió al tron, feien front als trastorns polítics i es mantenien en primer pla de cara a les generacions posteriors.
Èlia Verina sembla haver tingut un paper important en la carrera dels seus parents. Entre el 468 i el 476, Basilisc, Armatus i Juli Nepot van poder obtenir càrrecs militars d'alta graduació. Tots tres estaven units per llaços de sang o de matrimoni amb Verina. Durant el mateix període, les filles de Verina Èlia Ariadna i Lleòncia es van casar respectivament amb Zenó i Marcià. El primer es convertiria en emperador, el segon seria usurpador. Verina també podria estar involucrada en l'ascens al poder del bàrbar Odoacre, que se suposa que seria un nebot seu.

## Referències

* ↑ Mathisen, Ralph. «Julius Nepos (19/24 June 474 - [28 August 475 - 25 April/9 May/22 June 480)]». De Imperatoribus romanis. [Consulta: 10-II-2020].
* ↑ Cameron, Averil, (et al.). The Cambridge ancient history Volume 14: Late antiquity: empire and successors, AD 425-600. Cambridge: Cambridge University Press, 2000, p. 148-149. ISBN 9781139054416.
# Espresso martini

L'espresso martini, també conegut com a vodka espresso, és una beguda alcohòlica freda elaborada amb cafè exprés, licor de cafè i vodka. No és un veritable còctel martini ja que no conté ni ginebra ni vermut, però es serveix en una copa de martini. Les receptes d'un espresso martini varien segons la font. Tradicionalment, la beguda inclou Kahlúa o Tia Maria, i va tenir un augment de popularitat a principis de la dècada del 2020.

## Història

Hi ha diverses teories sobre l'origen de l'espresso martini. Una de les més conegudes és que va ser creat pel bàrman Dick Bradsell a finals dels anys 1980 mentre treballava al Fred's Club de Londres per a una jove, de vegades assegurava que era Kate Moss, que va demanar quelcom que «em desperti i després em cardi».
Els ingredients es mesclen en una coctelera plena de gel. A continuació s'agita la barreja, es cola i s'aboca en una copa de martini refrigerada. La beguda es pot guarnir amb grans de cafè, o un toc de ratlladura de llimona, i se serveix.

## Referències

* ↑ «Espresso Martini». Difford's Guide. Difford's Guide. [Consulta: 11 octubre 2021].
* ↑ «The Espresso Martini—the Grown-Up Red Bull and Vodka—Is Back». Washingtonian, 11-06-2021.
* ↑ «The Espresso Martini Is the Hottest Drink on the Planet. Bartenders Hate It.» (en anglès americà). Grub Street, 07-10-2021.
* ↑ Blythe, Thomas. «Shot in the dark: beware the espresso martini». GQ UK. Condé Nast, 23-07-2012. [Consulta: 27 gener 2017].
* ↑ Parkhill, Chad «Why is Australia so obsessed with the espresso martini?». , 04-11-2016.
* ↑ «An oral history on the espresso martini» (en anglès britànic). British GQ, 23-07-2012. [Consulta: 15 desembre 2023].
* ↑ «Dick Bradsell and his Vodka Espresso». YouTube. YouTube, 24-04-2011. [Consulta: 27 gener 2017].
* ↑ Simon Difford. «Vodka Espresso/Espresso Martini». Difford's Guide. Difford's Guide, 2017. [Consulta: 27 gener 2017].
* ↑ Newman, Kara. «Espresso Martini». Liquor.com. Liquor.com, 2016. [Consulta: 27 gener 2017].
# Estàtua del jove Mao Zedong

L'estàtua del jove Mao Zedong (毛泽东青年艺术雕塑) es troba a l'illa Orange (橘子洲) a Changsha, Hunan (Xina). El monument fa 32 metres d'alçada i representa el cap de Mao Zedong. El govern del poble de Hunan va començar a construir-lo l'any 2007 i es va acabar dos anys més tard, el 2009. Es van necessitar més de 800 tones de granit extret de Fujian per completar-la.
* Part posterior de l'estàtua
* Estàtua vista a distància
Té 83 metres de llarg (que simbolitza l'edat de Mao a la seva mort), 41 metres d'amplada (que simbolitza el nombre d'anys que va dirigir el Partit Comunista Xinès des de la Conferència de Zunyi fins a la seva mort), i 32 metres d'alt (que representa l'edat de Mao quan va escriure el seu poema dedicat a la ciutat de Changsha).

## Referències

* ↑ «毛泽东青年艺术雕塑今日安装完毕 (Avui s'ha instal·lat l'escultura artística del jove Mao Zedong)» (en xinès). Ifeng.
* ↑ «青年毛泽东雕塑伫立橘子洲头 (Una escultura del jove Mao Zedong es troba al capdavant de l'illa d'Orange)» (en xinès). Changsha Evening News, 07-07-2011. Arxivat de l'original el 2011-07-07 [Consulta: 12 març 2024].
* ↑ Moore, Malcolm «New statue of Chairman Mao surprises China» (en anglès). The Telegraph, 03-11-2009.

## Vegeu també

* Gran Salt Endavant
* Mausoleu de Mao Zedong
* Revolució Cultural
# Habitatge a la rambla del Carme, 3 (Vic)

L'Habitatge a la rambla del Carme, 3 és una obra noucentista de Vic (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici civil. Casa de pisos entre mitgeres que consta de planta baixa i quatre pisos. La planta baixa presenta una llinda de pedra que emmarca una finestra trencada per una columna amb capitell dòric i el portal el qual és rectangular i decorat amb un modilló a cada angle superior. El primer pis té dues finestres amb frontons d'inspiració clàssica sostinguts per pilastres; al tercer pis, com al segon, hi ha balcons amb un frontó semicircular als dos portals. A l'últim pis hi ha petites finestres, sota el ràfec de la teulada. És construïda amb maó i arrebossat al damunt; els elements ornamentals de la part baixa són de pedra i damunt el portal hi ha un escut de pedra que duu l'inicial M. L'estat de conservació és força bo.

## Història

La Rambla del Carme forma part de l'anella que envolta el nucli antic.
Amb la desaparició dels portals que comunicaven la ciutat antiga amb l'exterior (segle xviii), la ciutat va anar prenent un nou caire urbanístic amb un conjunt antic centrat a la plaça del Mercadal i les Rambles que l'unien amb els antics ravals fora muralla.
La Rambla del Carme venia a unir el carrer de les Neus amb el carrer de Gurb l'any 1793.
Aquest edifici es degué construir sobre un altre edificat durant l'eixample barroc al segle xviii.

## Referències

* 1 2 3 4 5
# Església de Sant Miquel (Palma)

L'església de Sant Miquel és una església parroquial gòtica de Mallorca que es troba al carrer de sant Miquel. Té la categoria de basílica, i és considerat el temple més antic de Mallorca, a més de ser una de les quatre primeres parròquies de la ciutat.
S'alça sobre una antiga mesquita musulmana, que el 1229, durant la Conquesta, va ser utilitzada com a temple cristià; deu el seu nom al confessor del Rei en Jaume, el dominicà fra Miquel Fabra. El segle xiv es va iniciar la construcció del nou temple cristià. Al segle xvii es varen fer reformes, es va ampliar l'espai i es va canviar l'orientació. El campanar data de 1320.
L'església és d'estil gòtic. Té una nau única amb capelles laterals, un absis de planta trapezoidal i una coberta de mig canó. A l'interior, després d'una reforma, l'estil és més aviat barroc: només en roman una volta i hi ha un arc gòtic a la primera capella. La porta principal està decorada per Pere de Sant Joan (1398), on destaca l'escultura de Ramon Llull.
En aquesta església es troba l'escultura de la Mare de Déu de la Salut, patrona de Palma.

## Galeria

* Façana de l'església
* Escultura de Ramon Llull (1398) a la façana
* L'arcàngel Miquel matant el dimoni
* La Mare de Déu de la Salut, patrona de Palma
* Fresc damunt l'altar
* Interior

## Referències

* 1 2 Valero, 1993.

## Bibliografia

* Valero, Gaspar. Itineraris pel centre històric de Palma. Palma: Ajuntament de Palma, 1993. ISBN 84-87159-49-4.
# Antic Molí de Campdevànol

L'Antic Molí és una antiga instal·lació industrial al nucli de Campdevànol (Ripollès) catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Antic edifici d'habitatges que ha quedat integrat al nucli central del poble i que conté un molí d'aigua. Aquest tipus de molins, tan lligats a la tradició de les fargues de la comarca, és un dels pocs exemples que en queden i, per tant, té un gran interès històric, cultural i pedagògic.

## Referències

* ↑ «Antic molí d'aigua». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 gener 2016].
# Analciteri

L'analciteri (Analcitherium antarticum) és una espècie extinta de mamífer pilós de la família dels milodòntids que visqué a Sud-amèrica durant el Miocè inferior. Es tracta de l'única espècie del gènere Analcitherium. Es calcula que devia pesar uns 88 kg. La morfologia general del crani era semblant a la del nemateri, encara que la part posterior era molt més ampla. El nom genèric Analcitherium significa ‘bèstia dèbil’ i probablement es refereix a la debilitat de les dents del maxil·lar inferior.

## Referències

* ↑ Entrada «Analcitherium antarticum» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 22 febrer 2024].
* ↑ Toledo et al., 2014, p. 272.
* ↑ Ameghino, 1891, p. 325.
* ↑ Palmer, 1904, p. 99.

## Bibliografia

* Ameghino, F. «Nuevos restos de mamíferos fósiles descubiertos por Carlos Ameghino en el Eoceno inferior de la Patagonia austral. — Especies nuevas, adiciones y correcciones» (en castellà). Revista Argentina de Historia Natural, 1, 1891, pàg. 289-328.
* Palmer, T. S. Index Generum Mammalium: A List of the Genera and Families of Mammals (en anglès). Departament d'Agricultura dels Estats Units, 1904.
* Toledo, N.; Cassini, G. H.; Vizcaíno, S. F.; Bargo, M. S. «Mass estimation in Santacrucian sloths from the Early Miocene Santa Cruz Formation of Patagonia, Argentina» (en anglès). Acta Palaeontologica Polonica, 59, 2, 2014, pàg. 267-280. DOI: 10.4202/app.2012.0009.
# Brigada antivici

Brigada antivici o Busting en la versió original, és una pel·lícula nord-americana dirigida per Peter Hyams, estrenada el 1974. Ha estat doblada al català.

## Argument

La pel·lícula és episòdica. Descriu la feina de dos detectius en diferents casos, amb resultats variables. El focus principal de la pel·lícula és enxampar delinqüent, el rei del delicte de Los Angeles anomenat «Rizzo» (Allen Garfield).

## Comentari

La pel·lícula és extremadament cínica, implica que el delinqüent paga… Alhora que els delinqüents més grans a la societat són homes de negocis i polítics corruptes que mai seran castigats pels seus delictes.

## Repartiment

* Elliott Gould: Vice detectiu Michael Keneely
* Robert Blake: Vice detectiu Patrick Farrel
* Allen Garfield: Carl Rizzo
* Antonio Fargas: Stephen
* Michael Lerner: Marvin
* Sid Haig: Rizzo's Bouncer
* Ivor Francis: Jutge Fred R. Simpson
* William Sylvester: Mr. Weldman

## Referències

* ↑ esadir.cat. Brigada antivici. esadir.cat.
* ↑ «Busting». The New York Times.

## Enllaços externs

* Esadir
# Església de Sant Miquel Arcàngel de Benigànim

L'Església parroquial de Sant Miquel Arcàngel del municipi de Benigànim (Vall d'Albaida, País Valencià) és un edifici religiós construït en el segle xvii d'estil manierista.

## Descripció

En el centre de la població s'alça esta església, exemple del manierisme del segle XVII; i que recorda a les esglésies d'Aiora, Xàtiva i Albaida. Obra dirigida per Vicent Abril fins a 1643. Les obres sembla que es van iniciar en 1604, ja que es tenen notícies d'un manuscrit dels comptes de l'església des d'aquest mateix any fins a 1622. En esta primera fase es va aixecar el campanar que duu inscrita la data de 1616.
Es tracta d'un temple d'una sola nau dividida en sis trams, amb capelles entre contraforts comunicades entre si, tenint capçalera poligonal de tres costats. L'alçat es realitza amb pilastres dòriques amb un entaulament de tríglifs i mètopes. Malgrat d'utilització un llenguatge manierista de gran severitat s'utilitzen les tradicions constructives locals en les voltes de creueria de la coberta.
A finals del segle xvii es va remodelar la capella amb decoració barroca que va desaparèixer en 1936, així com el retaule major de grans dimensions.
A l'exterior destaca la façana amb tres cossos decreixents. En el cos inferior, a manera d'arc triomfal, es troba la portada flanquejada per columnes apariades d'ordre dòric, situant-se entre els intercolumnis dos fornícules avenerades. El segon cos es disposa amb tres fornícules, la central de majors dimensions, es remata amb piràmides esveltes i boles. El tercer cos és un va rectangular emmarcat per pilastres amb un frontó triangular en la part superior amb boles.
A l'esquerra de la façana principal està el campanar octogonal amb una altura aproximada de 45 metres. Es divideix en diferents cossos desiguals separats per una cornisa. En la part superior el cos de campanes amb arcs de mig punt en cadascun dels seus costats. Corona el campanar una balustrada. La rematada original va ser destruïda en 1892 per un raig, en substitució es va col·locar el templet cúbic que hi ha en l'actualitat. Esta torre-campanar és independent del temple, encara que estan adossats. Va ser realitzada en 1616 segons la inscripció que hi ha en aquesta.
La capella de la Comunió està annexa a l'església. És d'una sola nau amb cúpula huitavada. Va ser construïda entre 1663 i 1670. En el segle xix (1890) va ser renovada. Té accés des d'una de les capelles laterals del costat de l'evangeli de l'església.
La fàbrica del conjunt és de carreus amb maçoneria de farciment en contraforts i murs.

## Referències

* Diari Oficial de la Generalitat Valenciana (14 Mb), 5/10/2007.
* ↑ URL de la referència: https://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=160. Data de consulta: 2 febrer 2025.
# Església de Sant Nicolau de Tolosa

L'església de Sant Nicolau es un temple catòlic situat al barri de Sant Çubran de Tolosa de Llenguadoc. L'edifici està classificat com a monument històric des del 24 de juliol de 1986.

## Descripció
### Exterior

Aquesta església està dedicada, segons l'historiador de Tolosa del segle XVII Guillem Catel, al patró “de tots els que van per l'aigua i temen el naufragi”. Un sant que devia ser invocat molt sovint en un barri com el de Sant Çubran, víctima de les inundacions anuals de la Garona, com la tràgica de 1875.
Reconstruïda l'any 1300 en un estil típic del gòtic llenguadocià, el seu campanar octogonal d'estil tolosà imita els de la basílica de Sant Serni i l'església dels jacobins: té dos vans bessons coberts amb arcs de mitra. Sota la coberta de la nau s'hi poden observar unes obertures que indiquen la presència d'una passarel·la coberta.
El portal s'obre a la base del campanar, al carrer Gran de Sant Nicolau. Al timpà, un alt relleu classificat com a monument històric, representa l'adoració dels Reis Mags.

### Interior

L'església de Sant Nicolau és de nau única acabada amb arcs apuntats.
L'orgue, construït entre 1845 i 1847 està classificat com a monument històric.

## Referències

* ↑ «Eglise Saint-Nicolas» (en francès). Ministeri de Cultura de França. [Consulta: 19 març 2022].
* ↑ «Haut-relief : Adoration des Mages» (en francès). Ministeri de Cultura de França. [Consulta: 19 març 2022].
* ↑ «Orgue de tribune» (en francès). Ministeri de Cultura d França. [Consulta: 19 març 2022].
# Església de Sant Pere Apòstol de Cinctorres

L'Església parroquial de Sant Pere Apòstol de Cinctorres (Els Ports, País Valencià) és un edifici religiós d'estil neoclàssic que es va començar a construir l'1 d'agost de 1763 sent els mestres d'obres Josep Dolz i Josep Aiora. Després de 19 anys de treballs, va acabar beneint-se i inaugurant-la el 28 de setembre de 1782.
El temple consta de tres naus, un espai creuer i dues torres bessones que segueixen l'ordre arquitectònic de la façana. Amida 60 metres de llarga per 25 metres d'ampla (mesures exteriors).
En el seu interior es troben frescos de Joaquim Oliet i Cruella, y peces d'orfebreria, creus gòtiques de plata dels Santalínea, punxó de Morella del segle xv, un Calze de l'any 1597, un llenç de l'any 1630 i el Lignum Crucis de l'any 1664. També guarden rics ornaments litúrgics i dos rosaris d'or portats des de Manila pel frare cinctorrà Josep de la Torre, en l'any 1754.
# Església de Sant Pere Intramurs d'Ademús

L'Església de sant Pere Intramurs d'Ademús és una església desapareguda de la vila d'Ademús, País Valencià.
Amb la conquesta aragonesa del segle xiii, els templers van rebre rendes i privilegis a la vila d'Ademús, que a principis del segle xiv passarien a la nova orde de Montesa, que va instituir una comanda a Ademús. Els nous pobladors van decidir aixecar la primera església, dedicada a sant Pere i situada a l'empara dels murs del castell.
L'edifici va desaparèixer en el terratrèmol del 7 de juny de 1656, quan ja s'havia aixecat al raval l'Església de Sant Pere i Sant Pau. A les acaballes d'aquest segle i inicis del següent es va construir l'ermita de Santa Bàrbara, els murs ruïnosos de la qual encara poden observar-se avui dintre del perímetre del castell.
Conten que s'hi trobava la "Cruz que chilla", la qual era fixada en un pilar de pedra per l'ermitana en dies de pluja, i quan la tempesta portava pedra, la creu "cridava". La miraculosa creu es trobava al Fossar de Sant Pere, antic cementiri parroquial desaparegut amb el terratrèmol de 1656.

## Bibliografia

* Eslava Blasco, Raúl: Ademuz y su patrimonio histórico-artístico. Ademuz, 2007. ISBN 978-84-606-4251-0

## Referències

* ↑ Font: Raúl Eslava Blasco, El terremoto de Ademuz del año 1656: un nuevo documento, a la revista ABABOL, nº 59, any 2009 Arxivat 2014-03-31 a Wayback Machine. (castellà)
* ↑ Font: Raúl Eslava Blasco, La antigua iglesia parroquial de san Pedro Intramuros de Ademuz a la revista Ababol Arxivat 2014-11-29 a Wayback Machine.(castellà)
* ↑ Font: Raúl Eslava Blasco, Reliquias y religiosidad popular en el Rincón de Ademuz: la Cruz que chilla y el cuerpo de Santa Generosa (castellà)
# Haut Enseignement Commercial pour les jeunes filles

Haut Enseignement Commercial pour les jeunes filles (més comunament HEC Jeunes Filles), és una escola superior francesa de comerç i gestió, reservada a dones, que va funcionar del 1916 al 1975. HECJF és un títol reconegut per l'estat a França. El diploma permetia ensenyar economia i gestió a escoles primàries i atorgava crèdits per convertir-se en comptador públic.
Inicialment anomenada EHEC, l'escola va passar a anomenar-se HEC Jeunes Filles després del seu alliberament.
HECJF i absorbida el 1975 per HEC Paris.
Des de l'1 de gener del 2013, HECJF Alumnae és membre de ple dret de HEC Alumni.

## Graduades famoses

* Édith Cresson, una política francesa que fou Primera Ministra de França entre els anys 1991 i 1992

## Referències

* ↑ Aux origines d'HEC Jeunes Filles, Louli Sanua
* ↑ LES FEMMES AU COEUR DE LA STRATÉGIE DE L’ENTREPRISE
* ↑ HEC Paris : Liens avec la Provence

## Enllaços externs

* Haut Enseignement Commercial pour les jeunes filles - Lloc web oficial
# Església de Santa Elisabet (Breslau)

L'Església de Santa Elisabet (en polonès: Bazylika św. Elżbiety) del Tercer Ordre Catòlic de Sant Francesc és una església gòtica de Breslau, Polònia. És una de les estructures més emblemàtiques del panorama del nucli antic de la ciutat.

## Història

L'estructura es remunta al segle XIV, quan la construcció va ser encarregada per la ciutat. La torre principal tenia originàriament 130 metres d'alçada. Des de 1525 fins a 1946, Santa Elisabet va ser la principal església luterana de Breslau i Silèsia i la principal congregació de l'⁣Església Evangèlica de Prússia a Breslau. El darrer sermó en alemany es va fer el 30 de juny de 1946, en homenatge a la pèrdua de la seu.
El 1946 va ser expropiada i cedida a la Capellania Militar de l'Església Catòlica Romana Polonesa. L'església va patir danys importants a causa d'una forta pedregada el 1529 i va quedar arrasada per un incendi el 1976. L'orgue, famós arreu, va ser destruït. La torre principal reconstruïda té ara una alçada de 91,5 metres, i una plataforma d'observació prop del cim està oberta al públic. Des de 1999 hi ha un memorial a la propietat de l'església al pastor Dietrich Bonhoeffer, originari de la ciutat (aleshores Breslau, Alemanya) i màrtir de la causa antinazi.

## Referències

* ↑ Peter Pragal: Wir sehen uns wieder, mein Schlesierland, Piper-V., München, 2012, S. 179.
# Església de Santa Eulàlia de Puig-oriol

L'església parroquial o Església de Santa Eulàlia és un edifici de le veïnat de Santa Eulàlia de Puig-oriol al municipi de Lluçà, dedicada a santa Eulàlia de Mèrida. Es tracta de la segona església del poble, construida en els segles xvi-xvii quan la vella església (uns sis cents metres més a l'oest de l'edifici actual) va ser abandonada. Edifici en estil barroc popular, va rebre una extensió i reforma major el 1855, quan va esdevenir església parroquial. Adossada a l'església hi ha la rectoria. El campanar quadrangular està coronat amb una balustrada. Durant la missa que s'hi celebra durant el dia de la patrona, el 10 de desembre, s'hi canten uns goigs del segle xix, amb lletra i música de mossèn Lluís Alemany més recent.
De l'església vella, en estil romànic que es trobava al lloc on encara hi ha el cementiri, només en queda una capella lateral.

## Referències

* 1 2 «Goigs de Santa Eulàlia de Puig-oriol». Traces. [Consulta: 24 gener 2021].
* ↑ «Santa Eulàlia de Puigoriol». Turisme Lluçanès. [Consulta: 24 gener 2021].
* 1 2 cooltur. «Església de Santa Eulàlia de Puig-oriol». Cooltur – Turisme Cultural. [Consulta: 24 gener 2021].
* ↑ «Església de Santa Eulàlia de Puig-oriol». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.