OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bilabria ornata

Bilabria ornata és una espècie de peix de la família dels zoàrcids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 19,8 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix marí, de clima temperat i demersal que viu entre 20-70 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba al Mar d'Okhotsk i el nord del Mar del Japó.

## Observacions

És inofensiu per als humans.

## Referències

* ↑ Schmidt, P. J., 1936. On the genera Davidojordania Popov and Bilabria n. (Pisces, Zoarcidae). C. R. (Doklady) Acad. Sci. URSS (N. S.) v. 1 (núm. 2) (1936): 97-100.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Soldatov, V. K., 1922. On a new genus and three new species of Zoarcidae. Ezh. Zool. Muz. Ross. Akad. Nauk v. 23 (núm. 2): 160-163.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)
* ↑ Anderson, M.E., 1994. Systematics and osteology of the Zoarcidae (Teleostei: Perciformes). Ichthyol. Bull. J.L.B. Smith Inst. Ichthyol. 60:120 p.
* ↑ Acadèmia Russa de les Ciències, 2000. Catalog of vertebrates of Kamchatka and adjacent waters. 166 p.
* ↑ Masuda, H.; Amaoka, K.; Araga, C.; Uyeno, T.; Yoshino, T. 日本産魚類大図鑑 (Enciclopèdia japonesa del peix) (en japonès). 1. 東海大学出版会 (Tokai University Press), 1984. ISBN 9784486050544.

## Bibliografia

* Anderson, M.E. i V.V. Fedorov, 2004. Family Zoarcidae (Swainson, 1839). Eelpouts. Calif. Acad. Sci. Annotated Checklists of Fishes (34):58.
* Eschmeyer, William N.: Genera of Recent Fishes. California Academy of Sciences. San Francisco, Califòrnia, Estats Units. iii + 697. ISBN 0-940228-23-8. Any 1990.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Ovella d'Artà

L'ovella d'Artà és una raça extinta autòctona de les muntanyes d'Artà i Capdepera (Mallorca), que encara era abundant a final del segle xix, fou citada i dibuixada per l'Arxiduc Lluís Salvador a la seva obra Die Balearen, aleshores (1880), va xifrar la seva població a 23.000 exemplars.
L'arxiduc la defineix com una ovella procedent d'una raça antiga, molt estesa a l'illa en temps dels moros, extremadament petita, de mida semblant a un anyell acabat de néixer, però amb les potes menys desproporcionades; de color blanc excepte el morro obscur, amb dues ratxes laterals des del front fins a la boca, el morro sobresortint respecte del nas i d'orelles petites i orientades cap als costats

## Referències

* d'Austria, Lluís salvador. Les Balears. Descrites per la paraula i la imatge, llibre tercer (en català (traducció de l'alemany)). Palma (Mallorca): Grup Serra, p. 437-438. ISBN 84-930771-6-X.
# Cases de l'Empalme

Les Cases de l'Empalme són tres cases d'obrers ferroviaris de Maçanes (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un conjunt de tres cases aparellades, situades al barri de l'Empalme, al costat justament de l'església de Sant Josep Obrer. Cases de planta baixa i de dimensions petites, coronades per un frontó ondulant.
A la façana principal, una porta d'entrada a la part central i una finestra allargada a banda i banda protegida per una reixa de ferro forjat. Totes les obertures són en arc pla. A sobre hi ha una cornisa que sobresurt, amb modillons a la part inferior i arquets a la part superior.
Les façanes estan arrebossades i pintades de color groc, excepte la cornisa que es de color tirant a granats.

## Història

El barri de l'Empalme va néixer amb l'edificació del ferrocarril a mitjan segle xix i créixer com un llamp durant la segona dècada del segle xx. En el moment de major expansió va comptar amb un hostal que a més era botiga, una església i una escola. Tenia la seva pròpia festa major. En passar els anys, l'estació de l'Empalme va perdre importància, fins a l'actualitat en què el barri està quasi totalment despoblat.
Les obres de construcció de la via fèrria van començar el 1859. A la vora de l'Empalme es va haver de dessecar un llac que hi havia dins de la propietat de Can Ramilans. L'agost de 1860, una locomotora va fer el primer recorregut fins a l'Empalmeta, tot i que el trajecte no es va inaugurar fins un any més tard. L'estació definitiva fou l'Empalme (compartida per Maçanes i Maçanet de la Selva), que s'anomenava així en castellà per ser l'entroncament amb la línia marina.

## Referències

* ↑ Nubiola de Castellarnau, Xavier «Línia del Litoral 1: entroncament ferroviari de Maçanet-Massanes i estació fantasma de Martorell de la Selva». Sessió d’Estudis Mataronins, Núm. 34, 2018, pàg. 157-71.
* 1 2 3 4 5 6 «Cases de l'Empalme». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 5 agost 2017].
* ↑ «El poblat ferroviari de Maçanet-Massanes». Museu Nacional de la Ciència i la Tècnica de Catalunya, 11-02-2013. [Consulta: 3 juny 2022].
# Inspector Lestrade

L'inspector Lestrade és un agent de Scotland Yard fictici que apareix en diverses històries de Sherlock Holmes, el personatge creat per Arthur Conan Doyle. La seua primera inicial és G., revelat en La caixa de cartó (del llibre El darrer cop d'arquet, publicat en 1917).

## Lestrade en l'obra de Conan Doyle

En la novel·la Estudi en escarlata, Holmes afirma que Lestrade i un altre detectiu, Tobias Gregson, tenen una rivalitat permanent.
| « | Gregson és l'home més agut de Scotland Yard[...]. Ell i Lestrade són el millor d'un grup d'obtusos. Actuen amb rapidesa i energia, però sense eixir-se de la rutina. Són odiosament rutinaris. A més, s'acoltellen l'un a l'altre. Són tan gelosos com una parella de beutats professionals. | » |
| — Estudi en escarlata. |||
En El gos dels Baskerville, Holmes comenta al Dr. Watson que Lestrade "és el millor dels professionals, a la meua opinió" volent diferenciar als detectius professionals empleats per Scotland Yard d'ell mateix. Lestrade és descrit com "un home prim, paregut a una fura i de mirada furtiva i astuta" en El misteri de la vall de Boscombe (Les aventures de Sherlock Holmes).
Lestrade s'exaspera amb freqüència pels mètodes poc convencionals de Holmes. En El misteri de la vall de Boscombe afirma que "sóc un home pràctic". No obstant això, amb el temps realment arriba a apreciar i respectar el registre d'èxits del detectiu no oficial. En Els sis Napoleons (El retorn de Sherlock Holmes), Lestrade li diu a Holmes: "No estem gelosos de vosté en Scotland Yard. No, senyor, estem molt molt orgullosos de vosté". Watson pren nota que aquest comentari és un dels pocs casos en els que Holmes es mostra visiblement commogut.

## Aparicions en canon

| Cas | Data del cas | Data de publicació | Localització |
| Estudi en escarlata | 1881 | 1887 | Londres |
| "The Adventure of the Cardboard Box" | 1890 | 1893 | London Borough of Croydon |
| "The Adventure of the Noble Bachelor" | 1888 | 1892 | Londres |
| "The Boscombe Valley Mystery" | 1889 | 1891 | Herefordshire |
| El gos dels Baskerville | 1889 | 1901 | Devon |
| "The Adventure of the Empty House" | 1894 | 1903 | Londres |
| "The Adventure of the Second Stain" | 1888 | 1905 | Londres |
| "The Adventure of the Norwood Builder" | 1894 | 1903 | South Norwood |
| "The Bruce-Partington Plans" | 1895 | 1908 | Woolwich |
| "The Adventure of Charles Augustus Milverton" | desconegut | 1904 | Hampstead, ara London Borough of Camden. |
| "The Adventure of the Six Napoleons" | 1900 | 1904 | Londres |
| "The Disappearance of Lady Frances Carfax" | 1901 | 1911 | Lausanne |
| "The Adventure of the Three Garridebs" | 1902 | 1924 | Middlesex, by Tyburn Tree |

## Referències

* ↑ Jeffers, H. Paul. "Bloody Business: An Anecdotal History of Scotland Yard (C)1992 edition printed by arrangement with Barnes and Noble.
* ↑ P. 112, Keating, H. R. F. Sherlock Holmes: The Man and His World; Charles Scribner's Sons, New York, (c)1979 ISBN 0-684-16269-5

## Bibliografia

* Starring Sherlock Holmes David Stuart Davies; Titan Books, 2001

## Enllaços externs

* Inspector Lestrade a comicvine
# Riu de la Vila

El riu de la Vila (impròpiament anomenat Amadòrio) és un riu de la Marina Baixa al País Valencià.
Naix a 900 m d'altura al peu la serra d'Aitana, pròxim al port de Tudons, i desemboca a la Vila Joiosa, en el mar Mediterrani. De cabal escàs i irregular, les seves aigües són aprofitades per al regadiu i el proveïment urbà gràcies als pantans de Relleu i de la Vila. Els seus principals afluents són el riu Sella i el barranc de la Cova. Travessa encaixonat el nucli urbà de la Vila Joiosa on nombroses cases estan suspeses en el barranc.
Durant el seu recorregut abasta una superfície de 140,76 km² i té una longitud de 26 km.
El nom «Amadòrio» s'atribueix a un error de transcripció en el Diccionario de Pascual Madoz (1845) per la mala lectura del sintagma «amado río». El nom viu i popular ha estat «riu de la Vila». Amb la construcció del pantà la nomenclatura oficial revifà el fals topònim «Amadòrio».
També es discuteix si el nom del riu de la Vila, és a dir, una vegada s'ha unit el riu Sella, hauria de ser el d'este últim riu, ja que és més llarg i cabalós.

## Referències

* ↑ «Ruta 6. Ríos Amadorio, Sella y Penáguila | Rutas Azules de Alicante» (en espanyol europeu). [Consulta: 8 gener 2023].
* ↑ «la Vila Joiosa | enciclopedia.cat». [Consulta: 8 gener 2023].
* ↑ «CANALES: datos del canal completo y estaciones de aforo». [Consulta: 8 gener 2023].
* ↑ Plaza, La Marina. «CRÒNIQUES APÒCRIFES (IV): “La fantàstica raó que explica el perquè del nom Amadòrio. Una més”», 30-03-2015. [Consulta: 8 gener 2023].
* ↑ Giménez-Font, Pablo «La confluència del riu de Sella amb l’Amadòrio: memòria de camp». Universitad d'Alacant. Departament d'Anàlisi Geográfic Regional i Geografia Física, 2014.

## Enllaços externs

* Confederació hidrogràfica del Xúquer - Sistema Marina Baixa Arxivat 2008-11-13 a Wayback Machine.
# Ovella de Soay

L'ovella de Soay és una raça primitiva d'ovella autòctona de l'illa de Soay a l'arxipèlag escocès de Saint Kilda, a uns 65 km a l'oest de les Hèbrides Exteriors. De colors foscos i llana escassa, el seu aspecte recorda més el d'un mufló (Ovis orientalis orientalis) o un urial (Ovis orientalis vignei), amb els quals està emparentada, que no pas el d'una ovella. No és clar si el seu origen es remunta al neolític, o bé es tracta d'una població portada pels vikings. El 1930 un ramat d'aquestes ovelles es va portar a la veïna illa d'Hirta, després que s'evacués la població humana d'aquesta illa. Les poblacions actuals viuen en estat salvatge, sense depredadors, i són un model ideal per a l'estudi de poblacions tancades i aïllades, que presenta pujades i davallades cícliques quan s'arriba vora els límits de càrrega de l'hàbitat.

## Enllaços externs

* Societat britànica de la Soay Sheep (en anglès)
# Fermín IV

Fermín IV (Monterrey, 22 de desembre de 1974) és un raper mexicà conegut per haver format part del grup Control Machete. Després de deixar Control Machete es va fer cristià, va publicar el seu primer àlbum com a solista "Boomerang". El seu estil és relaxat i tranquil.

## Discografia
### Amb Control Machete

* Mucho Barato (1996)
* Artilleria Pesada presenta (1999)
* Solo Para Fanaticos (2002)

### En solitari

* Boomerang (2002)
* Fermín IV En Vivo (2004)
* Los Que Trastornan al Mundo (2005)
* Fermin IV Presenta: Están por Alcanzarte / Hip Hop por la Vida (2008)
* Dúos Con (2008)
* Y Mi Vida Comenzó (2014)
* Odio/Amor (2017)
* Decisiones (2019)
* Ya Puedes Sonreír (2022)

## Referències

* ↑ «Fermín IV | Biography & History» (en anglès americà). AllMusic. [Consulta: 5 novembre 2020].
* ↑ «Un integrante de Control Machete explicó la historia detrás de "Comprendes, Mendes?"» (en castellà), 08-02-2018. Arxivat de l'original el 1 de març 2021. [Consulta: 5 novembre 2020].
* ↑ Fermin el pastor del rap
* ↑ Control Machete - billboard.com
* ↑ Fermin IV - Discogs
* ↑ «Fermín IV pal norte». Arxivat de l'original el 2018-06-22. [Consulta: 21 juny 2018].
# Cases entremitgeres de Pedret

Les Cases entremitgeres de Pedret és una obra de Girona inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Són cases entre mitgeres de planta baixa i dos pisos, en general, i d'una o dues crugies, façanes arrebossades i teulats de teula amb els careners perpendiculars a façana. Les obertures estan emmarcades amb pedra de Girona polida i treballada. Algunes tenen obertures d'arquets o amb inscripcions. Entre ells: Núm. 132, amb porta de modillons i finestra amb inscripció: FETA PER PERE MAIMO ESPERTERA 6 DE IUNY 1619. Al costat hi ha una finestra amb motiu floral goticitzant. Núm. 112, amb balcó amb llinda i escut; núm. 98 amb finestra d'arquet conopial i porta amb tros de capitell recuperat. Números 96, 94, 92, 76 amb finestres goticitzants.

## Història

Les cases mostren l'evolució del barri. Primeres notícies són del 1155, es va enderrocar tot durant la guerra civil del segle xv, va ser reedificat als segles XVI-XVII.

## Referències

* 1 2 «Cases entremitgeres de Pedret». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 setembre 2016].

## Enllaços externs

* Cases entremitgeres de Pedret, fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Ovella ripollesa

L'ovella ripollesa és una raça d'ovella que es troba al nord-est de Catalunya, ocupant principalment les comarques de la Cerdanya, el Berguedà, el Ripollès, Osona, la Garrotxa, l'Alt Empordà, el Baix Empordà, el Gironès, la Selva, el Vallès Oriental i el Vallès Occidental, i rebent sovint els noms tradicionals de la seva localització (Berguedana, Ripollesa, Pirenaica, Caralpina (o Queralpina), Muntanyola de Pardines, Pirinenca, de St. Hilari, del Serrat, Solsonenca, o Vigatana, etc.). Des de les zones pirinenques s'ha anat desplaçant i ha arribat fins a les comarques tarragonines, on està més influenciada per altres races espanyoles.

## Història

El seu origen podria ser l'encreuament d'ovelles tarasconines amb d'altres de merines i petites influències d'altres tipus com la segurenya, la manxega, l'aragonesa, la Laucane, la Suffolk o la Romànov que li hauria donat certa variabilitat regional.
N'hi ha censades unes 70.000 si bé el llibre genealògic tan sols n'inclou una desena part.
El 1987 es va formar l'Associació Nacional de Criadors d'Ovins de Raça Ripollesa. El 1991 es publicà l'estàndard oficial de la raça. El 1997, el ministeri de ramaderia va reconèixer l'ovella com a raça.

## Característiques

* Cap allargat
* Mamelles grosses i amb freqüència pigmentades.
* Tots dos sexes poden tenir banyes però les dels mascles són més desenvolupades amb dues voltes i puntes cap a fora.
* Orelles lleugerament caigudes.
* Capa i velló de color blanc.
* Llana fina.
* La llana de naixement pot ser peluda o rinxolada.
* Nas pigmentat.

## Referències

* ↑ «Oveja de raza ripollesa» (en castellà). Slow Food, 15-02-2018 [Consulta: 7 maig 2019].

## Enllaços externs

* Web oficial ANCRI
* Departament d'Agricultura, Ramaderia i Pesca Arxivat 2007-03-11 a Wayback Machine.
* Les races domèstiques autòctones de Catalunya Arxivat 2021-05-10 a Wayback Machine.
* Pastors de l'Alt Pirineu. La raça Ripollesa
* La Raça Ripollesa: naixement d'una xaia
# Avant

Avant fou un setmanari editat a València entre el 1930 i 1931, redactat íntegrament en valencià, i que actuà com a portaveu de l'Agrupació Valencianista Republicana, amb redacció al número 8 del carrer Redempció de València. D'esta primera època n'aparegueren 32 números, els últims dels quals eren distribuïts com a fulls gratuïts de propaganda.
El director en va ser Adolf Pizcueta i Alonso i hi col·laboraren Francesc Almela i Vives, Carles Salvador i Enric Duran i Tortajada. La seua línia política era democràtica i d'esquerra burgesa, i fou aferrissada defensora de l'obtenció d'un estatut d'autonomia del País Valencià. S'hi publicava, a més d'articles polítics, informacions sobre el món cultural, tot promovent l'ús i difusió del valencià.

## Segona època

Amb l'esclat de la Guerra Civil espanyola, hi hagué una segona època, aquesta vegada com a òrgan del Partit Valencianista d'Esquerra (formació hereva de l'ARV), de la que es va publicar, si més no, un primer número el gener de 1938.

## Referències

* 1 2 3 4 «Avant». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 Torrent, Joan; Tasis, Rafael. Història de la premsa catalana. 2. Barcelona: Bruguera, 1966, p. 528-9.
* ↑ Aragó, Lucila; Azkárraga, José Mª; Salazar, Juan. Valencia 1931-1939: guía urbana. La ciudad en la 2ª República. 2a edició. València: Publicacions de la Universitat de València, abril de 2010, p. 78. ISBN 978-84-370-7757-4.
* ↑ Pérez i Moragón, Francesc. «Valencianisme cultural durant la guerra: la figura d'Emili Gómez Nadal». A: Manuel Aznar Soler (coord.), Josep L. Barona (coord.), Javier Navarro Navarro (coord.). València, capital cultural de la República (1936-1937): congrés internacional. València: Publicacions de la Universitat de València, 2019, p. 728. ISBN 978-84-370-7308-8.
* ↑ Avant, núm. 1, 1-1938 [Consulta: 8 juliol 2020].

## Enllaços externs

* Números digitalitzats (primera època) en la Biblioteca Valenciana Digital.
* Número digitalitzat (segona època, núm. 1) en l'hemeroteca digital de la Fundació Josep Irla.
* Dades dels Països Catalans Arxivat 2011-09-21 a Wayback Machine. Av-Az
Viccionari
# Casimiro Espino y Teysler

Casimiro Espino Teysler (Madrid, 20 de juny de 1845 - idem. 6 de gener de 1888), fou un mestre d'orquestra i compositor espanyol que desenvolupà la seva carrera en la segona meitat del segle xix.
Va fer els seus estudis en el Conservatori de la seva ciutat natal i fou un dels molts deixebles d'Arrieta. El maig de 1869 estrenà la seva primera obra, una obertura en sol menor que executà la Societat de Concerts de Madrid i que fou acollida favorablement pel públic, així com les simfonies Genio y locura de Flora, que la mateixa corporació intercalà en els seus programes de juliol i agost d'aquell mateix any.
El 1883 fou nomenat director de la Unión Artistico-Musical, càrrec que havien desenvolupat els mestres Bretón, Chapí i Caballero, i que ell conservà fins a la seva mort, col·locant a gran altura aquella entitat.
A mes de les obres simfòniques ja mencionades, va compondre diverses sarsueles, entre elles les de més anomenada les titulades, ¡Quién fuera libre! i ¡Cómo està la Sociedad! que es van representar centenars de vegades.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 22, pàg. 233. (ISBN 84-239-4522-7)
# PAJ

PAJ té els següents significats:
* Performing Arts Japan, programa de promoció de les arts escèniques del Japó en el món
* Performing Arts Journal, revista acadèmica especialitzada en arts
* PAJ també és el codi IATA de l'Aeroport de Parachinar, aeroport de la ciutat de Parachinar, al Pakistan
# Copa del Rei de futbol 1903

La Copa del Rei de 1903 va ser la primera edició oficialment reconeguda de la Copa del Rei. Va succeir la Copa de la Coronació, de 1902, organitzada per celebrar la coronació del rei Alfons XIII.

## Detalls

La competició es va disputar entre el 6 i el 8 d'abril de 1903, i hi van participar tres equips: l'Athletic Club, l'Espanyol de Barcelona i el Madrid CF.
Durant molts anys es pensà que s'havia disputat en format de lligueta, però en realitat només es disputaren dos partits, un de semifinal i la final.
Com a anècdota, cal destacar que la victòria final de l'Athletic Club propicià que un grup d'espectadors de Bilbao residents a la capital decidissin fundar un club filial de l'Athletic a la ciutat de Madrid, naixent el Athletic Club (Sucursal de Madrid), actual Atlètic de Madrid, a finals d'aquell mateix més d'abril.

## Partits
### Semifinals

| RCD Espanyol | 1–4 | Madrid |
| Cenarro | | Armando Giralt Armando Giralt José Giralt Pedro Parages |
Hipódromo, Madrid

### Final

| Athletic Club | 3–2 | Madrid |
| Armand Cazeaux 55' Eduardo Montejo 70' Alejandro de la Sota 80' | | Marqués de Valdeterrazo 15' Sánchez Neyra 40' |

## Campió

* Campions de la Copa del Rei 1903
* Athletic Club 1r títol

## Referències

* ↑ «Spain - List of Cup Finals». The Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation. [Consulta: 9 juny 2015].
* ↑ «Copa del Rey Alfonso XIII 1903» (en castellà). [Consulta: 9 juny 2015].
* ↑ «Reconstruyendo (una vez más) el Campeonato de España de 1903». Víctor Martínez Patón, Cuadernos de Fútbol, núm. 144, CIHEFE, SSN: 1989-6379, 01-07-2022. [Consulta: 5 setembre 2022].
* ↑ Fernando Sánchez Postigo. «Historia del Club Atlético De Madrid», 2005. [Consulta: 16 desembre 2010].
# Institut Català d'Investigació Química

L'Institut Català d'Investigació Química (ICIQ) és una fundació privada creada l'any 2000 per la Generalitat de Catalunya, amb participació de la Universitat Rovira i Virgili i de les empreses Esteve, BASF, Repsol i Bayer, i que inicià les activitats els 2004, amb l'objectiu de convertir-se en un centre d'excel·lència quant a la recerca en el camp de la química.
L'edifici, situat en el nucli del Parc Científic i Tecnològic de Tarragona, està estructurat de forma modular i sota criteris de sostenibilitat que minimitzen el consum d'aigua i energia, disposa de 27 laboratoris de recerca, 3 de suport a la recerca i 4 laboratoris tecnològics, tots a càrrec de personal altament especialitzat. A més, hi ha un laboratori dedicat a la Ressonància Magnètica Nuclear, un clúster d'ordinadors, un laboratori per a reaccions a pressió i un auditori. Treballa tres línies principals de recerca: la catàlisi dels processos químics, la química supramolecular i les energies renovables.
El 2015 passa a ser part del Barcelona Institute of Science and Technology (BIST), creat el mateix any per agrupar centres d'excel·lència en recerca de diferents camps.

## Catàlisi

En el camp de la catàlisi els objectius de l'ICIQ se centre en la troballa de noves formes per a un millor aprofitament de les matèries primeres, dissenyar nous mètodes catalítics per obtenir materials biodegradables, additius per a combustibles i nous polímers, desenvolupar rutes més curtes i més eficients per aconseguir substàncies bioactives, i la mitigació dels efectes del canvi climàtic a través de la conversió de diòxid de carboni en productes valuosos (metanol o àcids carboxílics emprats en la indústria o en farmàcia).

## Energies renovables

Quant a les energies renovables els grups de treball de l'ICIQ se centren a descobrir noves molècules i materials que tenguin propietats catalítiques sobre la reacció de descomposició de l'aigua en hidrogen i oxigen, i en dissenyar cel·les fotovoltaiques que permetin obtenir també hidrogen a partir de l'aigua. Ambdues línies de treball comparteixen l'objectiu d'obtindre hidrogen per a ser emprat com a combustible i reduir, així, l'ús de combustibles fòssils que són els causants del canvi climàtic.

## Referències

* ↑ «Institut Català d'Investigació Química». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «ICIQ. Research». ICIQ. [Consulta: 6 juliol 2015].

## Enllaços externs

* Web de l'ICIQ