OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Estat del Gran Líban

L'Estat del Gran Líban (àrab: دولة لبنان الكبير, Dawlat Lubnān al-Kabīr) es va formar per decisió francesa l'1 de setembre de 1920 amb el mutasarrifat de Mont Líban, la vall de la Bekaa i altres tres districtes de Síria (Baalbek, Rashaya i Hasbaya), Beirut (abans una ciutat sota administració directa otomana), els territoris del actual sud del Líban (sanjaqs de Sidó i Tir) amb Nabatieh a l'interior i Sidó i Tir a la costa com a ciutats principals i el sanjaq de Trípoli del Líban (abans Trípoli de Síria). Els cristians maronites (majoria a Mont Líban) van pressionar als francesos per obtenir aquesta ampliació, ja que al mutasarrifat s'havien patit algunes fams (especialment la Gran Fam que havia matat a la meitat de la població) i era important disposar de terres de cultiu abundants (especialment la Bekaa) per prevenir futurs ensurts i per la viabilitat econòmica del país, tot i que els cristians perdien la majoria demogràfica al si de l'estat ampliat.
Els governadors de l'estat del Gran Líban sota mandat francès foren:
* Capità Albert Trabaud (1 de setembre de 1920 - abril de 1923)
* Antoine Privat-Aubouard (abril de 1923 - 27 de juny de 1924)
* Charles Alexis Vandenberg (27 de juny de 1924 - 13 de gener de 1925)
* Léon Henri Charles Cayla (13 de gener de 1925 - 26 de maig de 1926; interí fins al 16 de juliol de 1925)
* Charles Debbas (26 de maig de 1926 - 1 de setembre de 1926; president honorari i després president)
La primera constitució libanesa fou promulgada el 23 de maig de 1926 sent després esmenada diverses vegades. L'1 de setembre de 1926 l'estat del Gran Líban fou constituït en república i separat definitivament de l'estat de Síria. La constitució basada en la de la Tercera República Francesa, establia un parlament bicameral (Cambra de Diputats i Senat tot i que aquest darrer no va entrar en vigor), un president i un consell de ministres o gabinet; el president era elegit per la cambra de diputats per un període de 6 anys sense possibilitat de reelecció fins que no haguessin passat 6 anys; els diputats serien elegits seguint les seves religions; el president havia de ser maronita, el primer ministre musulmà sunnita i el president del parlament musulmà xiïta; el poder suprem l'exercia el Alt Comissionat francès; el primer alt comissionat en funcions de virtual president o cap d'estat fou Charles Debbas, un grec ortodox, elegit tres dies després de l'aprovació de la constitució.

## Vegeu també

* Mandat francès del Líban

## Referències

* Worldstatesmen per Ben Cahoon
* Kamal Salibi, A House of Many Mansions: The History of Lebanon Reconsidered en línia a , 1990, University of California Press, ISBN 978-0-520-07196-4, i també a index Arxivat 2017-04-03 a Wayback Machine.)
* William V. Harris, Lebanon: A History, 600-2011, 2012, Oxford University Press
# Estel fugaç baixista

Un Estel fugaç baixista (en anglès: Bearish Shooting Star) és un patró d'espelmes japoneses format per dues espelmes que indica un possible final i canvi de tendència alcista; rep aquesta denominació perquè l'espelma tindrà una forma "similar" a la d'un estel fugaç caient cap a terra. Té les mateixes implicacions que la Làpida baixista.

## Criteri de reconeixement

* La tendència prèvia és alcista.
* Es forma una 1a espelma blanca amb tancament proper al high.
* L'endemà els preus obren amb gap alcista (encara que no sempre passa així)
* Es forma una 2a espelma que té una molt llarga ombra superior, com a mínim el doble que el cos, que és la part rellevant
* Aquesta 2a espelma no té (o és mínima) ombra inferior, i el cos format pot ser blanc o negre.

## Explicació

L'estel fugaç té implicacions baixistes perquè després d'una tendència alcista el mercat ha obert amb un gap a l'alça i els preus han continuat la seva tendència alcista, però arribats a un punt de resistència la força dels alcista es veu àmpliament superada pels baixistes. Els bears tenen tanta força que aconsegueixen que la jornada tanqui a prop del preu d'obertura (cos blanc), o inclús per sota del preu d'obertura (cos negre). L'estel fugaç baixista vindria a representar un estel que cau cap a terra senyalant el nou sentit baixista de la tendència.

## Factors importants

L'Estel fugaç baixista té una fiabilitat inferior a la Làpida baixista i a l'Estel vespertí baixista. Quan més llarg sigui l'ombra superior més evidència de la força dels bears. Es recomana esperar a la confirmació l'endemà en forma gap baixita, o sinó en forma d'espelma negra amb tancament inferior, per a determinar la força dels bears. Si no n'hi ha, visualitza on hi ha la resistència i on es dispara la pressió venedora.

## Bibliografia

* «Bearish Shooting star». Candlesticker. [Consulta: 5 maig 2011].
* «Shooting star». Online Trading Concepts. [Consulta: 5 maig 2011].
# Estela de la Calma

L'Estela de la Calma o la Sitja del Llop és un megàlit que es va trobar l'any 1976 al Pla de la Calma, al massís del Montseny, i que actualment està exposat dins d'una urna de vidre al poble de Montseny.
El megàlit és un menhir que es va trobar tombat i formant part d'una cabana de pastor coneguda com a cabana d'en Ramon, situada al turó del Poniol a 1279 metres d'altura, a l'altiplà del Pla de la Calma. El menhir és molt especial perquè presenta en una de les seves cares inscripcions decoratives en forma de cercles concèntrics i semicercles, d'aquí que rebi la denominació d'estela. Hi ha altres motius circulars i alguna línia recta. Tot i que alguns autors consideren que podria tenir una antiguitat de més de 2000 anys, la seva datació és incerta.
Amb l'objectiu de millorar la conservació i evitar actes vandàlics, l'any 2010 va ser extreta de la cabana, restaurada i instal·lada dins d'una urna de vidre al poble de Montseny, també es va restaurar la cabana d'en Ramon i s'hi va col·locar una rèplica de l'estela. Al museu Etnològic del Montseny, situat a Arbúcies, hi ha una altra còpia.

## Referències

* 1 2 Fitxa Patrimoni Arqueològic, Generalitat de Catalunya
* 1 2 3 Mirador de l'Estela
* 1 2 «El director general del Patrimoni Cultural inaugura la restauració i el nou espai expositiu de l'estela prehistòrica de la Sitja del Llop, al Montseny». Arxivat de l'original el 2018-01-14. [Consulta: 14 gener 2018].
# Estelació

L'estelació és un procés per construir nous polígons (en dues dimensions), políedres (en tres dimensions) o, en general, polítops (de n dimensions). El procés consisteix en estendre elements, tals com a arestes o plans, en general de forma simètrica, fins que tornin a trobar-se. La nova figura és una estelació de l'anterior.

## Polígons estelats

L'estelació d'un polígon regular dona com a resultat un polígon estelat regular, el qual és representat pel seu símbol de Schläfli {n/m}, on n és el nombre de vèrtexs, m és el pas usat en la seqüenciació de les arestes del seu voltant, sent m i n coprimers (no tenen divisors comuns).
Fent m = 1 es converteix en el polígon convex usual {n}.

## Enllaços externs

* Weisstein, Eric W., «Stellation» a MathWorld (en anglès).
* Stellating the Icosahedron and Facetting the Dodecahedron (anglès)
# Estepa crespa

L'estepa crespa (Cistus crispus) és una espècie de planta de les anomenades estepes del gènere Cistus. La seva distribució és només a la part oest de la Conca del Mediterrani, des de Sicília i el litoral mediterrani de França a la part de la península Ibèrica i del Magrib. Als Països catalans es troba a parts de Catalunya i del País Valencià.
Les seves fulles són ovato-lanceolades de 10-40 x 4-14 mm, de color verd fosc, sèssils, soldades per la part basal amb el marge ondulat i aspecte rugós, presentant pèls i glàndules a la seva superfície. La planta fa de 10 a 50 cm d'alt i té una escorça terrós-rogenca, escamosa i amb branques quelcom postrades. Floreix d'abril a juny i presenta unes flors purpúries, agrupant-se aquestes en inflorescències denses curtament pedunculades. Tenen els pètals de color roig intens amb el marge cresp. Viu a brolles de sòl sec, sovint arenós i de reacció àcida, des del nivell del mar fins als 800 m d'altitud.

## Referències

* ↑ Bolòs i Vigo Flora dels Països Catalans
* ↑ Cistus crispus a Herbari Virtual del Mediterrani Occidental. Data consulta: 24 de febrer de 2014.
# Estetoscopi de Pinard

L'estetoscopi de Pinard és una eina utilitzada per auscultar els batecs cardíacs del fetus durant l'embaràs. És un tipus d'estetoscopi, anteriorment anomenat fetoscopi, però el terme encara s'associa a l'estetoscopi de Pinard. La campana sol ser de fusta o metall i és buida. Mesura al voltant de 20 cm. Funciona en forma similar a una trompeta acústica, amplificant el so. L'extrem ample se sosté contra el ventre de la dona embarassada, mentre la persona auscultant escolta a través de l'altre.

## Història

L'estetoscopi de Pinard va ser inventat pel Dr. Adolphe Pinard, un obstetra francès, al segle xix. Pinard va ser un dels primers metges que va recolzar els avenços en l'atenció prenatal, inclosa la vigilància de la salut fetal.

## Ús actual

Els estetoscopis de Pinard segueixen sent usats arreu del món, particularment pels obstetres i comares. Encara avui són la forma més comuna d'estetoscopis fetals a gran part d'Europa, mentre que als Estats Units l'ecografia Doopler és considerada estàndard. Encara se'l considera un dispositiu útil. Proporciona una alternativa eficaç a tecnologia més costosa, com ara l'ultrasò Doopler. Una obstetra a Mèxic descriu l'ús de l'estetoscopi de Pinard: « De vegades escoltem la freqüència cardíaca amb el Pinard, però si la dona és molt sensible i el molesta que premem l'estetoscopi de Pinard contra el seu ventre, aleshores fem servir el Doppler. Però el Doppler freqüentment transmet molt de soroll; es torna confús. Així que millor amb el Pinard. »
Es pot utilitzar per determinar la posició del fetus. Per a aquest propòsit és més precís que un dispositiu Doppler. Aquest últim detecta els sorolls cardíacs des de lluny de la ubicació d'origen. El Pinard ha de ser apretat fins a ubicar-se molt a prop del cor fetal per poder detectar els batecs. Així proporciona una indicació més acurada de la posició fetal. Un metge, infermer o llevadora també pot fer servir la palpació i l'auscultació per determinar la posició fetal.

## Referències

* ↑ El término fetoscopio ahora se usa para referir al endoscopio fetal usado en la fetoscopia
* ↑ Robbie Davis-Floyd, Carolyn Fishel Sargent. Childbirth and Authoritative Knowledge: Cross-Cultural Perspectives. University of California Press, 1997, p. 360. ISBN 9780520207851.
* ↑ Robbie Davis-Floyd, Carolyn Fishel Sargent. Childbirth and Authoritative Knowledge: Cross-Cultural Perspectives. University of California Press, 1997, p. 360. ISBN 9780520207851.
* ↑ Baker, Jeffrey P. The Machine in the Nursery: Incubator Technology and the Origins of Newborn Intensive Care. Johns Hopkins University Press, 1996, p. 58. ISBN 9780801851735.
* ↑ Penny Simkin, Ruth Ancheta. The Labor Progress Handbook: Early Interventions to Prevent and Treat Dystocia. John Wiley & Sons, 2011, p. 61. ISBN 9781444337716.
# Estil Ringerike

L'estil Ringerike és un estil de decoració zoomòrfica vikinga que es desenvolupà del s. X a l'XI, com a evolució de l'estil Mammen anterior. Rep el nom d'un grup de pedres rúniques decorades amb animals i plantes, elaborades amb pedra provinent de les pedreres de Ringerike, al districte nord d'Oslo.
Els motius més comuns d'aquest estil són lleons, aus, i animals en forma de banda i en espiral, com serps i dracs, amb el cap de perfil i els ulls redons. Molts d'aquests elements apareixen ja en l'art escandinau anterior, com diferents tipus de creus, terminacions en forma de palmera i sogues formant circumvolucions que uneixen diversos elements, i s'hi percep la influència dels estils contemporanis de l'art anglosaxó i otonià.
L'ornamentació zoomòrfica de l'època vikinga completa se sol catalogar en aquests estils: Oseberg, Borre, Jelling, Mammen, estil Ringerike i Urnes.

## Galeria

* Pedra rúnica de Vang
* Penell de Söderala
* Pedra Ög 111 amb una creu d'estil Ringerike
* Sepulcre viking de la Seu de Sant Pau de Londres

## Vegeu també

* Art viking.

## Referències

* 1 2 Entrada ringerikestil en Nationalencyklopedin (1994).
* ↑ Entrada djurornamentik en Nationalencyklopedin (1991).

## Bibliografia

* Fuglesang, S.H. (1980). Some Aspects of the Ringerike Style.
# Estil literari

L'estil literari d'un autor o moviment és el conjunt de trets de la seva literatura que el defineixen i que el diferencien d'altres, és equivalent al timbre musical i sorgeix d'una barreja de l'expressió de la personalitat, de la formació rebuda i models anteriors i una sèrie d'eleccions conscients entre les possibilitats de la llengua. L'estil varia en funció de la tipologia textual, les restriccions de gènere i tema, el lector ideal i components personals de l'escriptor.
Es pot definir per:
* tipus de frase = llargària mitjana de les oracions, estructura, abundància de subordinades i ús de la puntuació
* lèxic emprat = registre lingüístic, grau d'abstracció, camps semàntics seleccionats i possible connotació de les paraules
* recursos literaris
* presència d'elements extralingüístics
# Estoa de Zeus

L'Estoa de Zeus és un edifici de l'antiga Atenes, descrit per Pausànias.
Segons l'estil arquitectònic testificat pels fragments trobats, es pot datar entre els anys 430 i 420 aC.
Contràriament a la majoria dels monuments de l'època clàssica erigits a la plaça de l'àgora d'Atenes, la seva façana era completament de marbre, el que s'explica per la naturalesa inhabitual de l'edifici.
L'estoa estava dedicada a Zeus Salvador (Ἐλευθέριος). És un edifici amb una funció religiosa, però que té la forma d'un edifici civil, una estoa.
Els orígens del culte de Zeus Salvador poden datar-se després de la batalla de Platea (479 aC).
Estava ornat amb els escuts dels caiguts que van lluitar per la seva llibertat. Decorat amb pintures com l'Estoa Pècila.

## Vegeu també

* Àgora d'Atenes

## Enllaços externs

* Estoa de Zeus Salvador
# Església de San Matteo (Lecce)

L'església de San Matteo és un lloc de cult catòlic d'estil barroc i situat al centre històric de Lecce.
És particularment important en el panorama de Lecce per la seva façana, que, amb la línia corba parcialment còncava, parcialment convexa, difereix dels cànons del barroc de Lecce, recordant en canvi el barroc romà de Borromini i sobretot l'església de San Carlo alle Quattro Fontane. El temple va ser encarregat pel bisbe Pappacoda a l'arquitecte va ser Achille Larducci i es va construir entre 1667 i 1700 a la zona d'un convent preexistent de franciscans terciaris (s. XV). Probablement, les obres van ser completades per Joseph Zimbalo a causa de la mort de l'arquitecte llombard.
La façana presenta dos nivells, l'inferior és còncau i el segon convex. Té un portal bastant ampli sobre el qual es col·loca una entaulament amb un nínxol buit i, a sobre, l'escut de l'ordre franciscana. El segon nivell, convex, amb una finestra triforada al centre, decorada amb pinyes i flors.
L'interior presenta un disseny el·líptic únic, amb capelles laterals curtes amb altars. En el pis superior hi ha 10 finestres protegides per reixes, darrere de les quals els religiosos assistien a les funcions religioses. Al centre de l'altar major es troba l'estàtua de fusta de San Matteo realitzada a finals del segle xvii per Gaetano Patalano (1691).
Envoltant la nau s'erigeixen les dotze estàtues dels apòstols, de Placido Buffelli d'Alexano (1691-1692). L'església tenia un sostre de fusta desmontat a principis de segle per donar cabuda a l'actual de formigó.

## Referències

* ↑ «CHIESA DI SAN MATTEO» (en italià). infolecce.it. Arxivat de l'original el 4 de novembre 2017. [Consulta: 4 novembre 2017].
# Estació de Juneda

Mapa sinòptic línia R13 :
Mapa sinòptic línia R14 :
Juneda és una estació de ferrocarril propietat d'adif situada al sud de la població de Juneda, a la comarca de les Garrigues. L'estació es troba a la línia Tarragona-Reus-Lleida i hi tenen parada trens de les línies R13 i R14 dels serveis regionals de Rodalies de Catalunya, operat per Renfe Operadora.
Aquesta estació es va posar en funcionament l'any 1878 quan va entrar en servei el tram construït per la Companyia del Ferrocarril de Montblanc a Lleida (posteriorment LRT) entre les Borges Blanques (1874) i Juneda.
L'any 2016 va registrar l'entrada de 6.000 passatgers.

## Serveis ferroviaris

Serveis regionals de Rodalies de Catalunya :
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| Lleida Pirineus | Puigverd de Lleida Lleida Pirineus¹ | | Les Borges Blanques | Barcelona-Estació de França Barcelona-Sant Andreu Comtal |
* Alguns regionals no efectuen parada a Puigverd de Lleida sent la següent o anterior Lleida Pirineus.

## Referències

* ↑ «Conegueu la línia R14». Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 2012-01-13. [Consulta: 23 febrer 2012].
* ↑ «Anuari estadístic DPTOP 2016. Transport per ferrocarril». Departament de Territori i Sostenibilitat. Arxivat de l'original el 2018-05-04. [Consulta: 9 setembre 2018].

## Vegeu també

* Xarxa ferroviària de Catalunya
* Renfe Operadora
# Astenització

En medicina, l'astenització és una condició experimentada pels astronautes després d'un vol espacial a llarg termini, en què, després de tornar a la Terra, l'astronauta experimenta símptomes com fatiga, irritabilitat, falta de gana, i trastorns del son. El nom de l'estat deriva d'astènia, que és un terme mèdic que denota una sensació de debilitat i sense pèrdua real de la força.
Se suposa que és un efecte psicosomàtic del resultat de superar els astronautes que ja no tenen un objectiu després de convertir-se en astronautes o potencialment és un efecte neurològic de microgravetat. Buzz Aldrin, el segon home en caminar sobre la Lluna, es va veure afectat per aquesta afecció després de tornar de la Lluna.

## Vegeu també

* Efecte del vol espacial en el cos humà

## Referències

* Nick Kanas, MD; Vyacheslav Salnitskiy, PhD; Vadim Gushin, MD; Daniel S. Weiss, PhD; Ellen M. Grund, MS «Asthenia—Does It Exist in Space?». Psychosomatic Medicine, 63, 6, 01-11-2001, pàg. 874–80. DOI: 10.1097/00006842-200111000-00004. PMID: 11719624.
* «Brain Oxygenation, Cerebral Blood and Liquor Dynamics in Cosmonauts during Space Flight». Arxivat de l'original el 2007-09-28. [Consulta: 12 setembre 2017].
# Amazona de Prêtre

L'amazona de Prêtre (Amazona pretrei) és una espècie d'ocell de la família dels psitàcids que habita boscos del nord-est de l'Argentina i sud-est del Brasil i del Paraguai.
# Aleksita

L'aleksita és un mineral de la classe dels sulfurs, que pertany al grup de l'aleksita. Anomenada així per la seva localitat tipus, la mina d'or d'Alekseevskoye (Rússia).

## Característiques

L'aleksita és una sulfosal de fórmula química PbBi₂Te₂S₂. Cristal·litza en el sistema trigonal. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'aleksita pertany a «02.GC - Poli-sulfarsenits» juntament amb els següents minerals: hatchita, wal·lisita, sinnerita, watanabeïta, simonita, quadratita, manganoquadratita, smithita, trechmannita, kochkarita, poubaïta, rucklidgeïta, babkinita, saddlebackita, tvalchrelidzeïta i mutnovskita.

## Formació i jaciments

D'origen hidrotermal en vetes de quars i sulfurs.

## Referències

* ↑ «Aleksite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
# Aler (bàsquet)

L'aler (o, col·loquialment, el "tres", small forward en anglès) és una de les cinc posicions que pot ocupar un jugador de bàsquet. L'aler és habitualment una mica més baix, més ràpid i menys potent que l'aler-pivot o el pivot, tot i que hi ha excepcions. Els jugadors que ocupen aquesta posició tenen sovint una funció més versàtil que les altres. Són uns dels principals responsables de fer punts i també sovint són rebotadors secundaris o terciaris acompanyant els alers-pivot o els pivots, i en alguns casos també tenen un paper important en les passades.
Tot i que els alers són dels anotadors més prolífics, el seu paper com a defensors és essencial, ja que la seva corpulència i agilitat són avantatges defensius.

## Millors jugadors de la història a la posició d'aler

* Elgin Baylor (Los Angeles Lakers)
* Larry Bird (Boston Celtics)
* Billy Cunningham (Philadelphia 76ers)
* Dave DeBusschere (New York Knicks)
* Clyde Drexler (Portland Trail Blazers)
* Julius Erving (Philadelphia 76ers)
* Scottie Pippen (Chicago Bulls)
* James Worthy (Los Angeles Lakers)
* LeBron James (Cleveland Cavaliers)
* Kawhi Leonard (Toronto Raptors)
Viccionari
# Alexander (còctel)

L'Alexander és un còctel fet de ginebra, licor de cacau o crema de cacau i nata. Una variació, el Brandy Alexander, utilitza brandi o conyac en comptes de ginebra. El Coffee Alexander substitueix la crema de cacau per coffee liqueur (com Kahlúa). El Blue Alexander substitueix la crema de cacau per curaçao blau.

## Referències

* ↑ Grohusko, Jacob. Jack's manual on the vintage and production, care and handling of wines, liquors, etc. : a handbook of information for home, club, or hotel : recipes for fancy mixed drinks and when and how to serve. New York: McClunn & Co., 1910.
* ↑ Difford, Simon. «Alexander cocktails» (en anglès). [Consulta: 25 abril 2024].
* ↑ Clofent, Gemma. «Còctel Alexander». Cuina. [Consulta: 25 abril 2024].
* ↑ «Brandy Alexander», 13-07-2012. [Consulta: 25 abril 2024].
* ↑ Simon Difford. «Alexander cocktail».
* ↑ Coupland, Jane. «Coffee Brandy Alexander» (en anglès britànic), 14-02-2020. [Consulta: 25 abril 2024].
* ↑ «Drinknation.com: Alexander variations». Arxivat de l'original el 2009-05-02. [Consulta: 11 agost 2008].
# Alfabet letó

L'alfabet letó (en letó: latviešu alfabēts) és l'alfabet emprat per escriure el letó, amb base de l'alfabet llatí. Té 33 lletres, 11 de les quals es formen a partir de diacrítics.
Alfabet letó :
| a | ā | b | c | č | d | e | ē | f | g | ģ | h | i | ī | j | k | ķ | l | ļ | m | n | ņ | o | p | r | s | š | t | u | ū | v | z | ž |
| A | Ā | B | C | Č | D | E | Ē | F | G | Ģ | H | I | Ī | J | K | Ķ | L | Ļ | M | N | Ņ | O | P | R | S | Š | T | U | Ū | V | Z | Ž |

## Història

Creat el segle xvii per capellans alemanys, l'ortografia letona es basa en principi en l'ortografia alemanya i no representa els sons del letó de manera fonètica. El 1631 el clergue alemany Georgs Mancelis sistematitza l'ortografia fins aleshores caòtica, tot indicant la llargàriad e les vocals segons llur posició dins els mots, i escrivint les consonants amb diverses lletres, tal com es fa en alemany. Aquesta ortografia antiga utilitza lletres amb barres diagonals Plantilla:Graphie per a les lletres palatalitzades com la Ł en polonès.
Del 1908 al 1911, una comissió d'ortografia defineix una reforma ortogràfica que serà adoptada lentament. En aquesta comissió hi hagué Kārlis Mīlenbahs, Jānis Endzelīns, J. Kalniņš, M. Ārons, J. Birznieks, Francis Trasuns, M. Siliņš, Spr. Paegle i V. Maldoņs. La reforma comença a ser parcialment adoptada per decret el març de 1919, amb modificacions afegides en un decret del 30 de desembre de 1920 amb l'objectiu d'adoptar-lo l'1 de juliol de 1921, i finalment un decret del 18 de juliol de 1922 n'ordena l'adopció en les escoles l'1 d'agost de 1922 i en l'administració l'1 de gener de 1923.
El 1935 una llei sobre la llengua oficial de Letònia decreta que l'escriptura llatina serà utilitzada en comptes de la Fraktur en totes les publicacions a partir del 15 de maig de 1936. El 1937 una nova comissió ortogràfica comença un treball sobre l'alfabet letó, l'ortografia i els mots estrangers, l'ús de diacrítics en els verbs, l'exclusió de la erra palatalitzada (Ŗ ŗ) i de Ch, bo i allunyant-se dels treballs de Mīlenbahs, Šmits, i Endzelīns. Una reforma comença, doncs, el 1938, i provoca la protesta dins la societat, per la qual cosa és parcialment anul·lada el 1939. El 1940 una revisió modernitza l'ortografia.
El 5 de juny de 1946, una llei de la República Socialista Soviètica de Letònia reemplaça la erra palatalitzada (Ŗ ŗ) per la erra normal (R r). D'altres reformes semblants reemplacen l'ús dels grafemes Ch per H i Ō per O. Alguns autors i publicacions, com el diari Brīvā Latvija, destinat a la diàspora letona, encara feren servir els antics grafemes.