OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Aeroport de Beerxeba

L'Aeroport de Beerxeba (en hebreu: שדה תימן) també conegut alternativament com l'Aeroport Teyman (IATA: BEV, OACI: LLBS) és un aeroport situat prop de Beerxeba una localitat situada en el país asiàtic d'Israel. L'aeroport és utilitzat principalment per a l'ensenyament del pilotatge, l'aviació privada, aeroclub i centre de paracaigudisme. El principal operador de l'aeroport és l'empresa Ayit Aviation, propietat de Capità Eli Peretz, que ha gestionat l'aeroport durant els últims 25 anys.

## Vegeu també

* Autoritat Aeroportuària Israeliana
* Aeroport Internacional Ben Gurión
* Aeroport Internacional de Jerusalem

## Referències

* ↑ (en en). Lulu.com. ISBN 9781446799802.
* ↑ (en en). Lulu.com. ISBN 9781445788470.

## Enllaços externs

* L'aeroport en SkyVector (anglès)
* L'aeroport en Great Circle Mapper (anglès)
* Historial d'accidents en Beerseba Arxivat 2016-06-04 a Wayback Machine. (en anglès)
# Aire (element)

En les cultures clàssiques, l'aire era percebut com una substància pura i homogènia que constituïa un dels elements primordials del cosmos.
Tradicionalment s'identificà l'aire amb l'element generador de vida. D'aquesta manera, respirar, expirar o esperit comparteixen la mateixa arrel llatina comuna (spirare).

## Tradició grega

En la filosofia i ciència de l'antiga grècia era un dels quatre elements juntament amb l'aigua, la terra i el foc.
Entre els filòsofs presocràtics, Anaxímenes de Milet (s. VI aC) va proposar l'aire com l'arkhè (el principi primordial del món). Segons ell, quan l'aire s'escalfava es convertia en foc, al refredar-se i condensar-se es tornava en aigua, i quan encara es condensava més es tornava terra.
Segons Plató tots quatre elements en estat pur es combinaven en totes les manifestacions de la natura. Per exemple, Plató escriu al Timeu: "Així amb l'aire: n'existeix la varietat més brillant que anomenem èter, la més obscura que anomenem boira o foscor, i moltes d'altres espècies per les que no tenim nom." D'acord amb la visió platònica, l'aire reunia les característiques de calor i humitat, i estava compost d'àtoms en forma d'octàedre.
Posteriorment Aristòtil va diferenciar l'aire (a l'atmosfera) de l'èter (més enllà dels núvols), atribuint a aquest darrer la categoria de cinquè element (quintessència).

## Altres

En la medicina grega antiga basada en l'humorisme, l'aire s'associava amb la sang, ja que compartien les característiques de calor i humitat. També es correspon amb l'estació de la primavera per la mateixa raó.
El símbol alquímic de l'aire és un triangle equilàter assenyalant amunt, bisseccionat per una línia horitzontal.
Segons la tradició astrològica occidental les persones nascudes sota els signes de bessons, balança i aquari tenen les característiques de l'aire, i les seves personalitats tendeixen a ser fredes com el vent.

## Vegeu també

* Aire
Viccionari
# Toni Arbonès Petit

Toni Arbonès i Petit (Barcelona, 1960) és un periodista i escriptor català.

## Obra

* Històries d’una guerra invisible. Barcelona: Columna, 2002. ISBN 978-84-664-0254-5.
* K2, massa alt per als nostres somnis. Cossetània, 2013 (Annapurna). ISBN 978-84-9034-134-6.

## Referències

* ↑ «Toni Arbonès Petit». [Consulta: 20 juliol 2024].
# Ajuntament de Falset

L'edifici de l'Ajuntament de Falset, o Palau dels ducs de Medinaceli, és un palau renaixentista protegit com a bé cultural d'interès local. Actual seu de l'Ajuntament, Fou primer palau dels Comtes de Prades, que emparentaren després amb els Ducs de Cardona i encara més tard amb els Ducs de Medinaceli, que és el nom que n'ha perdurat.
És al lloc més alt de la Plaça de la Quartera, plaça porxada que era -i és- el lloc on es desenvolupa el mercat setmanal de Falset. Precisament pren el nom de la Quartera, una enorme peça tallada a la pedra que servia com a mesura estàndard de la quartera de gra, que és al costat de l'entrada de la Casa de la Vila (tot i que la pedra actual és una reconstrucció moderna de l'antiga).

## Descripció

Edifici de sòlida construcció, de planta baixa, entressol i dos pisos, bastit amb carreus fins al primer pis i de maçoneria arrebossada i pintada el segon. Està integrat a la plaça de la Quartera, presenta una estructura porxada amb tres arcs de mig punt emmarcats per quatre pilastres, dues de les quals són compartides per les construccions veïnes. Per sobre corre un fris sostingut per quatre falses columnes coronades per un balcó corregut amb quatre obertures, cobertes per un fris i amb frontons arrodonits als costats i triangular al mig. Al segon pis hi ha les golfes amb una galeria de petites finestres. La façana interior feta de carreus disposa d'una estructura centrada dividida per dos falses columnes i dos de més extremes que donen peu als arcs de mig punt que formen els laterals del porxo. La porta, dovellada, presenta l'escut i la data, amb sengles finestres laterals a l'altura de l'entressol i de la planta baixa.

## Història

Antic palau dels comtes de Prades, l'edifici passà a mans dels ducs de Medinaceli i, finalment, fou adquirit per a instal·lar-hi l'ajuntament.

## Referències

* 1 2
* 1 2
# Albigès

L'Albigès (en occità Albigés, en francès Albigeois) és una regió històrica d'Occitània (i de França), a l'entorn de la ciutat d'Albi. Fou també el nom donat al territori del vescomtat d'Albi. Igualment es diu albigès (o albigesa) al simpatitzant amb les doctrines càtares per ser la ciutat d'Albi el centre d'aquesta tendència religiosa.
La seva extensió es correspon aproximadament amb el departament francès de Tarn
Segons la proposta del diari Jornalet de divisió administrativa d'Occitània, basada en l'obra de Frederic Zégierman Le Guide des pays de France, l'Albigès seria una sub-regió ubicada dins la regió del Llenguadoc, que contindria 8 parçans (comarques occitanes):
* Carmaucí - Carmaucin
* Castrès - Castrés
* Caunès - Caunés
* Cordès - Cordés
* Gallaquès - Galhaqués
* País d'Albi - País d'Albi
* País Masametol - País Masametòl
* Segalar Albigès - Segalar Albigés

## Referències

* ↑ «albigès | enciclopèdia.cat». [Consulta: 7 juliol 2018].
* ↑ «Las encontradas d’Occitània» (en occità). Jornalet, 12-06-2016. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ «Lo trabalh de recuperacion de las encontradas d’Occitània contunha» (en occità). Jornalet, 30-10-2016. [Consulta: 6 gener 2025].
# Alció monjo

L'alció monjo(Actenoides monachus) és una espècie d'ocell de la família dels alcedínids (Alcedinidae), que habita la selva humida del nord i centre de Sulawesi, i les properes illes Manadotua i Lembeh. Tradicionalment l'alció caputxí (Actenoides capucinus) ha estat considerat una subespècie d'aquest.

## Referències

* ↑ «Alció monjo». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/06/2023(català)
# Estat Popular de Reuss

L'Estat Popular de Reuss (Volksstaat Reuß) fou un dels estats territorials que van constituir l'anomenada República de Weimar. Va sorgir dels antics principats Reuss al final de la Primera Guerra Mundial. Va existir des del 4 d'abril del 1919 fins a la seva unió a l'Estat de Turíngia l'1 de maig de 1920.

## Història

Des d'abans de la Primera Guerra Mundial, els dos principats de Reuss, el Principat de Reuss-Greiz (línia major) i el Principat de Reuss-Gera (línia menor), estaven governats des de 1913 amb una unió personal pel príncep Enric XXVII sorgit de la línia menor.
Després de la caiguda de la monarquia i la proclamació de la República a la Revolució de Novembre, el príncep va declarar l'11 de novembre de 1918 la seva renúncia. Els dos principats de Reuss es van convertir en estats lliures i van formar a partir del 21 de desembre de 1918 una comunitat administrativa. El 2 de febrer de 1919, es van celebrar eleccions estatals als dos estats lliures, que van guanyar el USPD. El 4 d'abril de 1919, el parlament estatal unitari de Reuss va aprovar la llei sobre la unificació dels dos Estats lliures en l'Estat Popular de Reuss, així com sobre la constitució i l'administració provisionals. Després de la unificació, es va formar un govern amb els ministres d'Estat Karl von Brandenstein de Gera i William Oberländer de Greiz.
L'1 de maig de 1920, l'Estat Popular de Reuss i sis altres petits estats de Turíngia es van unir per formar l'estat de Turíngia.

## Referències

* ↑ «Gesetz über die Vereinigung der beiden Freistaaten Reuß». Gesetzsammlung für beide Freistaaten Reuß, 5, 04-04-1919, pàg. 27.

## Enllaços externs

* Estat de Reuss al 1918
* Informació històrica
* Principats de Reuss-Gera i Reuss-Greiz 1778-1919
# Esquer

L'esquer, esc o esca és qualsevol aliment o substància que l'imiti utilitzada per atraure una presa. L'ús d'un esquer és una pràctica comuna a diverses formalitats de caça amb parany. S'utilitza per caçar el lleopard en els safaris o atreure els taurons per a safaris subaquàtics. També es fa servir per caçar ossos i llops. En la pesca amb canya l'esquer es punxa a l'ham de manera que el peix en quedi enganxat quan vol menjar-se'l. Tradicionalment, els cucs de terra, insectes (per exemple tricòpters), i peixos o trossos de peixos s'han fet servir amb aquesta finalitat. Actualment també es fan servir esquers sintètics i senyals elèctrics atractius.

## Esquers naturals

* Simples.
** Animals.
** Vegetals. en aigües dolces i rius de corrent lent.
* Compostos. Són els que requereixen una preparació.
Esquers artificials:
* Peixos artificials
* Les plomes i vinils
* Les culleretes

## Referències

* ↑ «esca». Diccionari normatiu valencià. Acadèmia Valenciana de la Llengua.

## Vegeu també

* Cimbell
Viccionari
# Agrupació de Supervivents de la Lleva del Biberó-41

L'Agrupació de Supervivents de la Lleva del Biberó-41 és una associació fundada el 1983 que agrupa els excombatents de la guerra civil espanyola pertanyents a la lleva republicana de 1941, coneguda popularment com la lleva del Biberó, uns 27.000 joves d'entre 17 i 18 anys que el 12 d'abril del 1938 van ser mobilitzats per la Segona República Espanyola a Catalunya i que tres mesos després van participar en la batalla de l'Ebre; també integra soldats de la mateixa generació que van fer la guerra amb l'exèrcit franquista.
Cada any organitza trobades al Monument a la Pau que han impulsat al Mirador de la serra de Pàndols (Terra Alta). El 1999 van rebre la Creu de Sant Jordi.

## Vegeu també

* Pere Godall i Gandia

## Referències

* ↑ «3.669 biberons. Agrupació de Supervivents de la Lleva del Biberó-41». Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 11 de desembre 2017. [Consulta: 10 desembre 2017].
* ↑ «Andreu Caralt: 'Els biberons van perdre la seva joventut'». Diari de Tarragona, 26-07-2017. [Consulta: 10 desembre 2017].
* ↑ «Reunió del delegat del Govern i la portaveu de l'Agrupació de Supervivents de la Lleva del Biberó-41 amb la ministra de Defensa». Generalitat de Catalunya, 22-09-2010. Arxivat de l'original el 11 de desembre 2017. [Consulta: 10 desembre 2017].
# Escut d'Ivars de Noguera

L'escut oficial d'Ivars de Noguera té el següent blasonament:
Escut caironat: de gules, 2 fletxes d'argent passades en sautor. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 8 d'octubre de 1997.
Les dues fletxes són l'atribut de sant Sebastià, patró del poble.
# Francesc I Acciaiuoli

Francesc I Acciaiuoli (1440-vers 1500) fou fill i successor de Neri II Acciaiuoli al ducat d'Atenes.
Fou duc d'Atenes i senyor de Mègara, Sició, Tebes i Levàdia del 1451 al 1455 sota la regència de la mare Chiara Zorzi fins que fou enderrocat per son cosí Francesc II Acciaiouli en un cop d'estat el 1455.
Va fugir a Constantinoble a la casa del patrici venecià Bartolomeo Contarini que havia estat el seu tutor. Allí es va convertir a l'islam i va morir força anys després en data desconeguda.
# Escut de Benetússer

L'escut de Benetússer és un símbol representatiu sense oficialitzar del municipi de Benetússer, a l'Horta Sud, País Valencià. Té el següent blasonament:
    Sobre pergamí, un escut ovalat que té en camper d'or quatre pals de gules. Es timbra amb corona de marquès, que és d'or amb pedres i perles, amb vuit florons (quatre de foliats i els altres en piràmides de tres perles; visibles un de sencer i dos mitjos de la primera espècie i dos d'intercalats de la segona). Com a suports, una palma i un ram de llorer.

## Història

L'escut tradicional presenta els quatre pals, l'antic emblema dels reis de la Corona d'Aragó, que figura en molts dels escuts municipals de localitats que pertanyien a aquest territori. La corona fa al·lusió al marqués de Dosaigües, com a senyor que fou de Benetússer.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Horta Sud
* Llista d'escuts del País Valencià
# Escut de Benifairó de la Valldigna

L'escut de Benifairó de la Valldigna és un símbol representatiu oficial de Benifairó de la Valldigna, municipi del País Valencià, a la comarca de la Safor. Té el següent blasonament:
| « | D'atzur, un castell [torre] d'or sobre ones d'argent i d'atzur, acompanyat d'una mitja lluna bolcant d'argent i d'una palma d'or en pal. El castell surmontat d'un losange [cairó] d'or amb els quatre pals d'Aragó [de gules]. I el tot timbrat per corona de senyor, de dotze puntes. | » |
La torre sobre les ones recorda l'antiga dependència del poble respecte del Monestir de Santa Maria de la Valldigna, senyors del poble fins al segle xix. Simbolitzava que la jurisdicció d'aquest Monestir arribava dins la mar. Les quatre barres representen la pertinença a l'antiga Corona d'Aragó. La palma és el símbol de Sant Benet Màrtir, patró de la localitat. La mitja lluna recorda l'herència de la presència musulmana, i originalment una llegenda sobre una reina mora que, «víctima d'amors», es llançà des de la finestra d'un castell.

## Història

Des de principis del segle xx, l'Ajuntament ja utilitzava com a símbol propi l'escut del Monestir de Santa Maria de la Valldigna, és a dir, en camper d'atzur la torre d'or sobre ones d'argent i atzur. Durant el règim franquista, l'ajuntament decidí canviar-lo i afegir-ne altres elements per a diferenciar-lo de l'escut del Monestir, que també podien utilitzar altres localitats. L'any 1958, l'Ajuntament aprovava un escut dividit en quatre quarters, d'acord amb la moda d'aquell moment:
| « | Escut quarterat. Al primer quarter, en camp d'or els quatre pals d'Aragó. Al segon, d'argent, una urna que conté el cos de Sant Benet sobre una casulla blanca brodada d'or; sobre ella es troba la palma del martiri i el casc romà que portava el cos de Sant Benet. Al tercer quarter apareix la reina mora llançant-se des del Castell d'Alfàndec. Al quart, la torre sobre les ones del mar. Per timbre una corona amb tres florons i dues perles. | » |
L'any 1959 el Ministeri de la Governació aprovava l'escut oficial segons el dictamen de la Reial Acadèmia de la Història (RAH). En aquest dictamen la RAH suggeria simplificar aquest escut i adequar-lo a les normes heràldiques però l'ajuntament no acceptà aquests suggeriments.
L'ajuntament va utilitzar aquest escut de quatre quarters fins a 1990, quan decidí reforma-lo i adoptar l'escut oficial proposat per la RAH, però canviant el castell per una torre. El nou escut mantenia tota la simbologia de l'anterior però d'una forma més simple i menys caòtica.
* Segons Espinalt, 1784.
* Segons Piferrer, 1860.
* Segell de l'Alcaldia, 1876.
* Segons l'informe oficial de Julio Guillén, RAH, 1958.
* Escut de fet entre 1958 i 1990.
* Escut de fet, des de 1990.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9
* ↑ «Decreto 222/1959, de 12 de febrero, por el que se autoriza al Ayuntamiento de Benifairó de Valldigna, de la provincia de Valencia para adoptar su escudo heráldico municipal» (pdf) (en castellà). Butlletí Oficial de l'Estat, 39, 14-02-1959, pàg. 2.680 [Consulta: 25 gener 2016].

## Vegeu també

* Llista d'escuts del País Valencià.
* Escuts i banderes de la Safor.
# Escut de Bossòst

L'escut de Bossòst no ha estat oficialitzat fins ara. Segons Armand de Fluvià, a la Gran geografia comarcal de Catalunya, tindria el següent blasonament:
    Escut caironat: d'argent, una vila d'or inflamada de gules amb un fènix de sable ixent de les flames. Per timbre, una corona mural de vila.

## Història

Es tracta d'un escut usat ja al segle xix, de vegades amb una bordura amb la inscripció llatina «Pulvere surgem candida pure ecce Bossòst» ('Bossòst reneix de les cendres més bella que abans'), en referència als diversos incendis que ha sofert la vila al llarg de la història, dels quals sempre ha aconseguit ressorgir.
A la imatge, els esmalts estan canviats, ja que el camper hi és de porpra i no d'argent, i el fènix és d'argent i no de sable.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Vall d'Aran
# Escut de Calafell

L'escut oficial de Calafell té el següent blasonament:
Escut caironat truncat: al 1r d'atzur, una creu grega abscissa fesa d'angles curvilinis i patent d'argent; i al 2n d'or, 4 pals de gules. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 9 de juny de 1982 i publicat en el DOGC el 30 de juliol del mateix any amb el número 245.
La creu és un senyal tradicional de l'escut de Calafell; de fet, l'església del poble està dedicada a la Santa Creu. Els quatre pals de Catalunya recorden la jurisdicció reial sobre la localitat.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Baix Penedès

## Referències

* ↑ DOGC. «DECRET 199/1982, de 9 de juny, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Calafell per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf), 30-07-1982. [Consulta: 11 novembre 2008].
# Escut de Caldes de Malavella

L'escut oficial de Caldes de Malavella té el següent blasonament:
    Escut caironat: de gules, una dona d'argent banyant-se dins una tina d'or, acostada de 2 calderes d'argent. Per timbre una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 6 de novembre de 1986 i publicat al DOGC el 3 de desembre del mateix any amb el número 774.
Armes parlants referents al termalisme present a la vila; de fet, hi ha diverses fonts i centres termals a Caldes de Malavella, i fins i tot uns banys romans prou ben conservats. S'hi representen dues calderes i una dona nua sortint d'una tina. Tradicionalment, a l'escut de la vila hi sortia una dona vella i lletja (la "mala vella" del nom de la població), però actualment a l'escut oficial s'hi representa curiosament el contrari, una dona jove i bonica.

## Vegeu també

* Bandera de Caldes de Malavella
* Escuts i banderes de la Selva

## Referències

* ↑ «DECRET 328/1986, de 6 de novembre, pel qual s'autoritza l'Ajuntament de Caldes de Malavella per adoptar el seu escut heràldic municipal.» (pdf). DOGC núm 774. Generalitat de Catalunya, 03-12-1986. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut de Castellnou de Seana

L'escut oficial de Castellnou de Seana té el següent blasonament:
Escut caironat: de sable, un castell obert d'or; el peu d'or, 3 faixes viperades de sable. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 13 d'octubre de 1988.
El castell és un senyal parlat al·lusiu al nom del poble. Castellnou de Seana pertanyia a la baronia de Bellpuig; el viperat d'or i de sable són les armes dels Anglesola, barons de Bellpuig.
# Escut de Castellterçol

L'escut oficial de Castellterçol té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'atzur, un castell obert d'or sobremuntat de 3 sols d'or malordenats. Per timbre una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 2 de maig del 1988 i es va publicar al DOGC el 15 de juny del mateix any amb el número 1005.
El conjunt del castell i els tres sols, castell-tres-sols, és un senyal parlant.

## Referències

* ↑ «ANUNCI sobre l'aprovació de l'escut heràldic del municipi de Castellterçol.» (pdf). DOGC num. 1005. Generalitat de Catalunya, 15-06-1988. [Consulta: 16 març 2009].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Moianès
# Escut de Castelló de Farfanya

L'escut oficial de Castelló de Farfanya té el següent blasonament:
Escut caironat: d'atzur, un castell obert de sable; el peu escacat d'or i de sable. Per timbre, una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 4 de novembre del 2005 i publicat al DOGC el 28 de novembre del mateix any.
El castell és un senyal parlant tradicional i fa referència al castell de Castelló, d'origen islàmic, que fou conquerit per al comtat d'Urgell pel vescomte Guerau II de Cabrera el 1116. L'escacat d'or i de sable del peu són les armories del comtat.
# Escut de Djibouti

L'escut de Djibouti, més aviat un emblema que no pas un escut heràldic, va ser introduït arran de la independència el 27 de juny del 1977.
Es representa per una corona de llorer, símbol de la pau, a l'interior de la qual figuren un escut rodó per damunt d'una llança posada en pal, sobremuntada d'una estrella vermella de cinc puntes. A banda i banda de l'escut i sortint dels costats de la llança, unes mans que empunyen la jambiya, el punyal tradicional.
L'escut, la llança i l'estrella simbolitzen la defensa de la sobirania nacional i de la integritat del territori. Els punyals i les mans al·ludeixen a la cultura i les tradicions del poble com a fonament de la solidaritat nacional. Aquestes dues mans representen els dos grups ètnics principals de Djibouti: els àfars i els isses.

## Vegeu també

* Bandera de Djibouti

## Referències

* ↑ Pàgina oficial de la República de Djibouti – Símbols de la República Arxivat 2010-11-27 a Wayback Machine. (francès)

## Enllaços externs

* Hubert Herald – Escut de Djibouti (anglès)
# Escut de Fiji

L'escut de Fiji fou concedit segons la carta patent reial del 4 de juliol de 1908, en temps de la dominació britànica, i es va conservar sense variacions després de la independència de l'estat el 1970. Apareixia també a l'antiga bandera colonial i a la bandera actual hi continua apareixent la part central, és a dir l'escut heràldic pròpiament dit, sense el timbre, els suports ni la cinta inferior.
Es tracta d'un escut d'argent quarterat amb una creu plena de gules. Al primer quarter presenta tres canyes de sucre arrencades; al segon, un cocoter també arrencat; al tercer, un colom volant amb una branca d'olivera al bec; i al quart, un manat de bananes, tot al natural. El cap de l'escut, de gules, presenta un lleopard d'or que sosté entre les potes davanteres una nou de cacau.
Timbra l'escut un borlet d'argent i de gules sobremuntat d'una canoa fijiana de vela al natural. Com a suports de l'escut, dos nadius fijians al natural, un a cada banda, vestits cadascun amb un tupu sulu, la faldilla tradicional d'escorça de móra. El de la destra, que mira endavant, aguanta una llança, mentre que el de la sinistra, posat de perfil, porta una maça de pinya. Sota l'escut, una cinta d'argent amb el lema nacional en fijià: Rerevaka na Kalou ka doka na Tui ('Tem Déu i honora la Reina').
L'escut, doncs, presenta elements locals com les espècies vegetals autòctones, la canoa o les figures de suport, juntament amb senyals que són herència del passat colonial, com la creu de Sant Jordi i el lleó, un dels tres que componen l'escut d'Anglaterra. El colom de l'escut era el senyal característic de l'ensenya reial de Cakobau, el primer monarca de Fiji.

## Vegeu també

* Bandera de Fiji

## Enllaços externs

* Heraldry of the World – Escut nacional de Fiji (anglès)
* Hubert Herald – Història de l'escut de Fiji (anglès)