OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Oxigenació

L'oxigenació es refereix a la quantitat d'oxigen en un mitjà. El nivell d'oxigenació de la sang s'empra com a sinònim de saturació d'oxigen, que descriu el grau de capacitat de transport d'oxigen de l'hemoglobina, normalment un 98-100% i es pot mesurar amb un pulsioxímetre.
L'oxigenació també es refereix al procés d'afegir oxigen a un mitjà com l'aigua o als teixits corporals.

## Oxigenació hiperbàrica

S'estudia si la oxigenació de teixits humans pot prevenir malalties com l'artrosi i el càncer. L'oxigenació hiperbàrica (HBO2) és la teràpia d'inhalació d'oxigen (O2), a altes dosis, (saturació que s'acosta al 100 %), per períodes curts i sota pressió dins d'una cambra completament pressuritzada (per sobre d'1.5 atmosferes).
Aquesta modalitat de tractament mèdic està indicada per a una sèrie de malalties molt ben delimitades. És important destacar que els efectes físics, fisiològics i bioquímics obtinguts mitjançant aquesta teràpia són deguts a la saturació d'oxigen a altes pressions; la cambra hiperbàrica sol ser el mitjà utilitzat per aconseguir-ho, ja que de qualsevol altra manera l'ambient de tractament no podria conformar-se. L'administració tòpica d'oxigen en una àrea aïllada del cos o de les extremitats no és oxigenació hiperbàrica.

## Vegeu també

* Medicina hiperbàrica
* Hipòxia
* Respiració
* Capacitat

## Referències

* ↑ Pulse Oximetry (a review) Arxivat 2017-09-26 a Wayback Machine. Anaesthesia UK 11 Sept 2004.
* ↑ National Research Council (U.S.). Committee on Hyperbaric Oxygenation. Fundamentals of Hyperbaric Medicine (en anglès). National Academies, 1966, p. 172–. NAP:14215.
# Axelrodia lindeae

Axelrodia lindeae és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 2,1 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: riu Curuçamba a la conca del riu Amazones i conca del riu Madeira.

## Referències

* ↑ Géry, J. 1965. Poissons characoïdes sud-américains du Senckenberg Muséum, II. Characidae et Crenuchidae de l'Igarapé Préto (Haute Amazonie). Senckenb. Biol. v. 46 (núm. 1): 11-45, Pls. 1-4.
* ↑ Géry, J. 1973. New and little-known Aphyoditeina (Pisces, Characoidei) from the Amazon Basin. Stud. Neotrop. Fauna v. 8: 81-137.
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Cassiope

Cassiope és un gènere de plantes de 9-12 espècies de petits arbustos perennes de la família de les Ericaceae. És natiu de l'Àrtida i regions muntanyenques temperades del nord. El gènere va ser anomenat per Cassiopea de la mitologia grega.
Les fulles són decussades, sèssils, agullades i imbricades, i estan disposades generalment en quatre fileres. Les flors, actinomorfes i bisexuals, són solitàries i pengen. Estan compostes per cinc sèpals lliures i imbricats, una corol·la campanulada de cinc lòbuls, deu estams lliures i biseriats, inclosos, amb anteres proveïdes de dos llargs apèndixs, i un ovari superior amb cinc cèl·lules.
El gènere va ser descrit pel botànic escocès David Don i es va publicar l'any 1834 a l'Edinburgh New Philosophical Journal.
Es conreen en jardins, els llocs adequats són jardins de roca, bancs de torba o clars en zones boscoses.

## Referències

* ↑ «Search results — The Plant List». [Consulta: 10 abril 2022].
* 1 2 Don, David «An Attempt at a New Arrangement of the Ericaceæ». The Edinburgh New Philosophical Journal, núm. 7, 1834, p. 157-158.
* ↑ «Plantes et botanique : Genre des Cassiope» (en francès), 27-05-2020. [Consulta: 10 abril 2022].
* ↑ «Tropicos | Name - Cassiope D. Don». [Consulta: 10 abril 2022].
* ↑ A-Z encyclopedia of garden plants. [3rd ed.]. Londres: Dorling Kindersley in association with the Royal Horticultural Society, 2008. ISBN 978-1-4053-3296-5.
# Cornelis Canis

Cornelis Canis o Cornelius Canisius, o Cornelis d'Hondt o de Hondt (Gant vers 1506 - Praga, 16 de febrer de 1561), fou un sacerdot i compositor musical belga.
Aconseguí el benefici de capellà chantre de l'església de Nostra Senyora d'Anvers, i a més fou mestre de l'escolania de la capella de Carles V i capellà de Ferran I. El seu nom figura entre els dos mestres del renaixement franco-belga i deixà diverses composicions sagrades i profanes, entre les quals destaquen una col·lecció de motets a cinc veus; la majoria de les seves obres figuren en les nombroses col·leccions musicals que aparegueren des de 1542 a 1564.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 11, pàg. 143. (ISBN 84-239-4511-1)
# Balthasar Russow

Balthasar Russow (1536-1600) va ser un dels cronistes més importants de la història de Livònia i Estònia. Va néixer a Reval, Livònia (actual Tallinn, Estònia) i va ser educat a Szczecin (Pomerània). Era pastor luterà de l'església estoniana des de 1566.
Se'l coneix per la seva crònica Chronica der Provinz Lyfflandt, escrita en baix alemany on descriu la història de Livònia, especialment el declivi de l'Orde Livonià i la Guerra de Livònia (1558-83). Impresa a Rostock, la crònica es va exhaurir ràpidament i va ser reeditada.
En l'obra Russow és molt crític amb el malbaratament i la immoralitat de les classes altes de Livònia i es queixa de les creences supersticioses i les tradicions paganes dels camperols estonians. També es queixa dels exèrcits de mercenaris en les guerres i lloa el govern de l'Imperi Suec com a potència regional.

## Referències

* ↑ Miljan, Toivo. Historical Dictionary of Estonia. Scarecrow Press, 2004, p. 426. ISBN 0-8108-4904-6.
* ↑ Muir, Edward. Ritual in Early Modern Europe. Cambridge University Press, 2005, p. 102–03. ISBN 0-521-84153-4.
# Aymar d'Àvila

Fra Aymar, O.P., fou un religiós castellà, que esdevingué bisbe d'Àvila entre 1274 i 1284.
Frare dominic, va estar al servei d'Alfons X de Castella. Aprofitant la mort de l'emperador Conrad IV, darrer monarca de la casa de Suàbia, el rei va enviar emissaris en diverses ocasions, per tal de fer valer les seves pretensions al tron imperial davant del papa. Cap a 1260, Aymar és enviat a Roma, acompanyat del canonge avilès i probablement canceller o secretari del rei, Hernando de Zamora, però van trobar que la seu papa era vacant per la mort de Climent IV. Allà, van esperar fins a l'elecció del nou papa Gregori X, però va desestimar les demandes del rei Alfons i, a més, va obrar-hi en contra per afavori l'elecció d'un emperador d'un regne diferent.
El 8 d'octubre de 1282 va estar present a Sevilla, on Alfons X va dictar sentència en contra del seu fill, l'infant Sanç, considerant que havia fet enromes excessos, pels quals el va desheretar i considerà impiu per ocupar el tron; el propi fra Aymar va reprendre l'infant. Segons Tello Martínez, les guerres de Sanç van ser nombroses i "era como un mar de travajos aquel tiempo", de fet, a la mort d'Alfons X, Sanç fou coronat igualment, i manà a Aymar oficiar els funerals del rei difunt, i foren summament fastuosos. Aymar estigué al càrrec de la diòcesi fins a la seva mort el 1284.

## Referències

* ↑ Paz y Mélia, 1915, p. 16.
* ↑ Vergara y Martín, 1896, p. 87.
* ↑ Flórez, 1789, p. 209-210.
* ↑ Ferrer García, 2008, p. 345.
* ↑ Vergara y Martín, 1896, p. 91.
* ↑ Vergara y Martín, 1896, p. 92.

## Bibliografia

* Ferrer García, Félix A «Clérigos y feligreses en la Basílica de San Vicente de Ávila: actividades litúrgicas, lúdicas y funerarias (siglos XVI-XVII)» (en castellà). Hispania. Revista Española de Historia, volum LXVIII, núm. 229, maig-agost 2008, pàg. 341-374. ISSN: 0018-2141.
* Flórez, Enrique. España Sagrada. Theatro geographico-historico de la iglesia de España (en castellà). Tom XXXVII. Madrid: Oficina de Blas Roman, 1789.
* Paz y Mélia, A. Pérez Arribas, Juan Luis (Editor). Documentos de interés relacionados con la casa ducal de Medinaceli (en castellà). Tom II. Madrid: A. Paz y Mélia, 1915.
* Vergara y Martín, Gabriel María. Estudio histórico de Ávila y su territorio desde su repoblación hasta la muerte de santa Teresa de Jesús (en castellà). Madrid: Imprenta de los hijos de M. G. Hernández, 1896.
# Coronatge

El coronatge era un impost demanat pel monarca per a pagar les despeses derivades de la coronació del rei o de la reina.
Al segle xiv, només pagaven els llocs que eren del patrimoni reial (per exemple, el 1327, arran de la coronació d'Alfons III, o el 1377, en ésser coronada Sibil·la de Fortià).
Al segle xv, el coronatge ja afectava tots els focs.

## Referències

* ↑ Bolòs, Jordi: Diccionari de la Catalunya medieval (ss. VI-XV). Edicions 62, Col·lecció El Cangur / Diccionaris, núm. 284. Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-297-4706-0, plana 89.
# Blas Pierrad Alcedar

Blas Pierrad Alcedar (Semur-en-Auxois, Côte-d'Or, 15 d'agost de 1812 – Saragossa, 29 de setembre de 1872) fou un militar i polític espanyol, diputat a les Corts espanyoles durant el sexenni democràtic.

## Biografia

Era fill d'un brigadier d'origen francès que havia lluitat a la guerra del francès i hi era presoner. El 1825 va ingressar com a alferes a la Guàrdia Reial. Va lluitar en la primera guerra carlina, destacant a la batalla d'Osca (26 de maig de 1837), raó per la qual fou nomenant tinent coronel de cavalleria el 1842. El 1848 fou ascendit a coronel i el 1853 a brigadier.
El 1854 va donar suport la vicalvarada i el 1856 fou nomenat governador militar de Madrid. Després fou destinat a les Filipines i al Nord d'Àfrica; en aquells anys es va afiliar al Partit Progressista. El 1866 va donar suport als intents colpistes del general Joan Prim i Prats i participà activament en la revolta de la caserna de San Gil i en la revolta dels Pirineus de 1867, raó per la qual hagué d'exiliar-se.
Quan esclatà la revolució de 1868 entrà per la Jonquera i es posà de part de la Junta de Revolucionària de l'Empordà, que dirigia la revolta a Figueres. Aleshores va ingressar al Partit Republicà Democràtic i fou elegit diputat per Ronda a les eleccions generals espanyoles de 1869. A causa de les seves relacions amb els republicans intransigents del club de Viralta de Barcelona participà en els aldarulls de Tortosa de setembre de 1869, que provocaren una insurrecció federalista i la mort del secretari del govern civil. Per aquest motiu fou empresonat al castell de Montjuïc fins que fou elegit diputat per Barcelona a les eleccions generals espanyoles de 1871. Fou reescollit com a diputat pel districte de La Carolina a les eleccions generals espanyoles d'agost de 1872, però va morir un mes després de ser escollit.

## Himne

El compositor Pablo Miguel de Perlado (1846-1870) va compondre un himne en honor de Pierrad que tingué molt d'èxit en la seva època.

## Referències

* ↑ Lisso, 1871, p. 87.
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 43, pàg. 946 (ISBN 84-239-4543-X)

## Bibliografia

* Lisso «Blas Pierrad». La Ilustración Republicana y Federal [Madrid], I, 6, 23-07-1871, pàg. 87-89. ISSN: 1576-6764.
* «Blas Pierrad Alcedar». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Ficha en el Congreso de los Diputados
* La gran decepción de José Martí.
# Oïdi de la vinya

L'oïdi de la vinya (Erysiphe necator,sinònim: Uncinula necator) és un fong que causa una de les malalties conegudes col·lectivament com a oïdium en la vinya. Es creu que aquest fong es va originar a Amèrica del Nord. Infecta tots els teixits verds de la vinya incloent els grans de raïm joves. Provoca pèrdues de collita i de la seva qualitat. l'estadi sexual del fong requereix humitat lliure per alliberar les seves ascòspores a la primavera. tanmateix no cal humitat lliure per una infecció secundària a través de conidis i només cal una alta humitat relativa. El seu anamorf es diu Oidium tuckeri.
Aquest fong es pot tractar amb sofre o altres fungicides; tanmateix ha desenvolupat resistències a diversos fungicides com Benomyl, els DMIs, i Strobiluriness.

## Enllaços externs

* WD Gubler, MR Rademacher, SJ Vasquez, CS Thomas. 1999. Control of powdery mildew using the UC Davis Powdery Mildew Risk Index Arxivat 2010-06-13 a Wayback Machine.. APSnet Feature.
* http://www.agf.gov.bc.ca/cropprot/grapeipm/mildew.htm Arxivat 2010-09-01 a Wayback Machine.
# Institut Gamaleia de Recerca en Epidemiologia i Microbiologia

L'Institut Gamaleia de Recerca en Epidemiologia i Microbiologia (en rus: Национальный исследовательский центр эпидемиологии и микробиологии имени почётного академика Н. Ф. Гамалеи, romanitzat: Natsional’nyy isslyedovatyel’skiy tsentr epidyemiologii i mikrobiologii imyeni pochetnogo akadyemika N. F. Gamalyei), anteriorment conegut com el NF El Centre Federal N. F. Gamaleia de Recerca en Epidemiologia i Microbiologia (i també conegut com l'Institut Gamaleia de Recerca Científica o Centre Nacional de Recerca en Epidemiologia i Microbiologia) és un institut d'investigació mèdica rus amb seu a Moscou. A partir del 2020 opera sota la competència del Ministeri de Salut de la Federació Russa. L'institut, fundat el 1891 per Filipp Markovich Blyumental, ha commemorat en el seu nom (des de 1949) el destacat científic ucraïnès, rus i soviètic Nikolai Fiódorovitx Gamaleia (1859-1949), famós com a pioner en microbiologia i en investigació de vacunes. Actualment, l'institut desenvolupa una vacuna contra el SARS-CoV-2 en col·laboració amb el 48è Institut Central d'Investigació del Ministeri de Defensa i l'Institut Vector del Rospotrebnadzor per tal de frenar la pandèmia COVID-19.

## Referències

* ↑ "1891 г.[: Частный химико-микроскопический и бактериологический кабинет Ф.М. Блюменталя."]
# Blas de Laserna

Blas de Laserna (Corella, Navarra, 1751 - Madrid, 1816) fou un compositor espanyol del segle xviii.
Amb Pau Esteve i Pablo del Moral, constituí el principal pilar de la tonadilla. L'únic positiu que se'n sap vers la seva vida artística és que el 1779 fou nomenat compositor oficial dels teatres del Príncep i de la Cruz de Madrid, compartint els deures d'aquest càrrec amb el seu igual Pau Esteve fins a la retirada d'aquest el 1790.
Es distingí tant per la fecunditat del seu talent com per la força, gràcia i caràcter nacional de llurs idees melòdiques. Es conserven de Laserna més de 800 tonadillas, d'elles 571 en els Arxius municipals de Madrid i altres en la Biblioteca del Conservatorio Nacional de Música. A més, va compondre una quantitat considerable d'òperes, operetes, sarsueles, entremeses, villancicos, cuatros, monòlegs, recitatius, etc.,.
Entre les seves sarsueles més famoses i a més de La gitanilla por amor, representada vers l'any 1791 en el Teatro de la Cruz, cal citar-se la titulada Un dia de campo, escrita sobre un llibre de Ramón de la Cruz, i estrenada en el teatre particular de la comtessa-duquessa de Benavente.
Laserna s'inspirava directament en la cançó i la dansa populars, que, sens dubte, coneixia a fons tant en les seves diverses modalitats regionals com en la purament del carrer i típicament castissa. Ambdues les aplicava amb gràcia i singular fortuna per a caracteritzar musicalment els variats tipus de tonades, des del gallec sentimental i l'asturià sorneguer a la desin-volta maja o el xulo enamoradís i pinxo.
El musicòleg Rafael Mitjana cita entre les tonadilles més notables de Laserna:
* La vida cortesa y aldeana;
* El cuento de la calle de la Paloma;
* La España antigua;
* La España moderna:
* Las gracias de nuestro siglo;
* La moderna educación;
* Las ordenanzas de la moda;
* Los trajes;
* El café de Barcelona;
* La cibeles i el Apolo;
* El maestro de guitarra;
* El operista i el cómico;
* El peluquero i la criada;
* Las tonadas interrumpidas;
* El café de Cadiz;
* La cita a ensayo;
* El examen para el teatro;
* La lección de música y bolero; espiritual defensa dels balls nacionals
* La fuente de Santa Cruz;
* La resurrección de la Tirana;
* La tarde de San Isidro;
* El heroe del Barquillo;
* Locuras y resultas de Carnestolendas;
* La merienda del canal;
* La Posaderia;
* Los amantes chasqueados;
Per saber més respecte a la història i morfologia de la tonadilla' en general, s'ha de consultar l'obra La tonadilla escénica, del musicòleg català Josep Subirá i Puig publicada de 1928 a 1930.

## Referències

* Apèndix núm. 6, pàgs, 1029-1030 de l'Enciclopèdia ESPASA (ISBN 84-239-4576-6)
# Palau Blaugrana

El Palau Blaugrana és el pavelló poliesportiu del FC Barcelona, on juguen les seves seccions de bàsquet, handbol, hoquei sobre patins i futbol sala.
El pavelló, obra dels arquitectes Francesc Cavallé i Josep Soteras, va ser inaugurat el 23 d'octubre de 1971, amb una capacitat de 5.696 espectadors. Les obres d'ampliació inaugurades l'any 1994 n'incrementaren la capacitat fins a 7.585 espectadors. El seu tret tècnic més característic és la gran cúpula de prefabricat de formigó armat que el cobreix. El principal grup d'animació dins del Palau Blaugrana des de fa més de quinze anys és Dracs 1991.
Situat al mateix recinte del Camp Nou, l'adreça del pavelló és el carrer Arístides Mallol, davant del Miniestadi del Futbol Club Barcelona i al costat de la Pista del Gel del Futbol Club Barcelona i les oficines del club.

## Els números retirats del Palau Blaugrana

Al Palau Blaugrana pengen les samarretes d'alguns jugadors llegendaris de les seccions professionals del Barça, a qui el club ha retirat el número.
Per a l'equip de bàsquet són el número 4 d'Andrés Jiménez, el 7 d'en Nacho Solozábal, el 12 de Roberto Dueñas, l'11 de Navarro i el 15 d'Epi.
Per a l'equip d'handbol, el número 2 d'Òscar Grau, el 4 de Xavier O'Callaghan, el 5 d'Enric Masip, el 7 d'Iñaki Urdangarín, el 8 de Víctor Tomàs, el 14 de Joan Sagalés i el 16 de David Barrufet.
Per a l'equip d'hoquei sobre patins, l'1 d'Aitor Egurrola i el 21 d'Alberto Borregán.
Per a l'equip de futbol sala, el 28 de Francisco Sedano Antolín.

## El Palau Blaugrana als Jocs Olímpics de 1992

A més de ser l'escenari d'alguns dels episodis més importants de la història de les seccions del club, el Palau Blaugrana va ser la seu de les competicions d'hoquei sobre patins, taekwondo i judo durant els Jocs Olímpics de l'any 1992.

## Referències

* ↑ «Palau Blaugrana». Canal Oficial FC Barcelona. [Consulta: 1r octubre 2023].
* ↑ «Gràcies, Beto!». Canal Oficial FC Barcelona. [Consulta: 1r octubre 2023].
* ↑ {{Ref-web|títol=El Palau Blaugrana homenatja Nacho Solozábal|url= https://www.vilaweb.cat/noticia/2084812/20061008/palau-blaugrana-homenatja-nacho-solozabal.html%7C consulta=2023-10-01| editor=VilaWeb}
* ↑ AVUI.cat. «Emotiva entrada de Dueñas a la galeria d'històrics del Palau - 04 nov 2007». El Punt Avui. [Consulta: 1r octubre 2023].
* ↑ «Biografia d'Enric Masip». Arxivat de l'original el 2014-02-28. [Consulta: 28 febrer 2014].
* ↑ «La retirada de la samarreta de Víctor Tomàs». Canal Oficial FC Barcelona. [Consulta: 1r octubre 2023].
* ↑ «Un Palau groc es rendeix a Barrufet». FCBarcelona.cat. [Consulta: 1r octubre 2023].
* ↑ «El dorsal ‘1’ d'Aitor Egurrola ja brilla al Palau Blaugrana». Canal Oficial FC Barcelona. [Consulta: 1r octubre 2023].
* ↑ «El Barça ret homentage a Beto Borregán penjant la seva samarreta al Palau Blaugrana». Esport3, 05-05-2013. [Consulta: 1r octubre 2023].
* ↑ Gozalbo, Àlex. «El Barça retira la samarreta de Paco Sedano». Ara, 28-10-2018. [Consulta: 1r octubre 2023].
# Petrell de Cap Verd

L'Ocell de tempesta de Cap Verd (Hydrobates jabejabe) és un ocell marí de la família dels hidrobàtids (Hydrobatidae), d'hàbits pelàgics que cria a les illes de Cap Verd i és considerat per alguns autors coespecífic de Hydrobates castro.

## Referències

* ↑ C. Carboneras i A. Bonan. (2018). Northern Storm-petrels (Hydrobatidae).J. del Hoyo, A. Elliott, J. Sargatal, D.A. Christie i E. de Juana, (eds.). Handbook of the Birds of the World Alive. Lynx Edicions, Barcelona
# Coronos

Segons la mitologia grega, Coronos o Coró (grec antic: Κόρωνος, Kórōnos) va ser un heroi grec d'origen làpita, fill de Ceneu. Participà en l'expedició dels argonautes.
Per una disputa territorial, entra en guerra amb els doris, que demanen ajuda a Hèracles. El resultat és una massacre entre els seguidors de Coronos i, segons determinats mites, la mort d'aquest a mans d'Hèracles i la seva posterior transformació en corb.
El seu fill és Leonteu.

## Referències

* ↑ Segons el Diccionari Grec-Català.
* 1 2 Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 116. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 55. (El Cangur / Diccionaris, núm. 209). ISBN 8429741461
# Ci (grup humà)

Els cis són els membres d'un grup ètnic que parlen gbe, ci i que viuen sobretot al municipi de Lalo, al departament de Kouffo, a Benín. Segons l'ethnologue el 2002 hi havia 25.000 gbe, cis i segons el joshuaproject n'hi ha 39.500. Formen part del grup d'ètnies guineanes i el seu codi ètnic és NAB59e i el seu ID és 18812.
El 70% dels cis són cristians i el 30% creuen en religions africanes tradicionals. Dels cristians, el 70% són catòlics, el 20% són protestants, el 8% pertanyen a esglésies independents i el 2% són considerats altres cristians. El 8% dels cristians, segons el joshuaproject, són evangelistes.

## Referències

* ↑ «Gbe, Ci; a language of Benin». ethnologue. [Consulta: 10 febrer 2015].
* ↑ «Gbe, Ci in Benin». joshuaproject. [Consulta: 10 febrer 2015].
* ↑ «etnicity. Gbe, Ci in Benin». joshuaproject. [Consulta: 10 febrer 2015].
* ↑ «Religion. Gbe, Ci in Benin». joshuaproject. [Consulta: 10 febrer 2015].
Viccionari