OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bernhard ten Brinke

Bernhard tingues Brinke (nascut el 6 de setembre de 1977; a Bergh, Països Baixos), és un pilot de carreres holandès.

## Referències

* ↑ «Cooperación Ten Brinke y Eurol para el Dakar 2019» (en anglès), 2019.

## Enllaços externs

* (anglès) Web oficial del Piloto;
* (anglès) Ficha del piloto en el Dakar;
# Nufăru

Nufăru és una comuna del comtat de Tulcea, al nord de la Dobruja, Romania, que es creu que va ser l'antiga capital de la Kievan Rus, Pereyaslavets, i que es va dir Prislav fins al 1968. Està compost per quatre pobles: Ilganii de Jos, Malcoci, Nufăru i Victoria (antiga Pârlita).

## Referències

* ↑ Stephenson, Paul. Byzantium's Balkan Frontier: A Political Study of the Northern Balkans, 900-1204. Cambridge University Press, 2000, p. 56. ISBN 9780521770170.
# Anátolé Cressent

Anátolé Cressent (Argenteuil, 1824 - París, 1870) fou un jurisconsult francès, que es distingí per la seva passió per la música.
No obstant no haver-se dedicat completament a l'art musical, arribà a ser un distingit pianista i un elegant compositor. Home de gran posició econòmica, en el seu testament llegà 100.000 francs a l'Acadèmia de Música, perquè cada tres anys concedís un premi a la millor òpera en un o dos actes, que fou adjudicada per primera vegada a l'òpera còmica Bathylle del compositor Chaumet.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 16, pàg. 135. (ISBN 84-239-4516-2)
# Espasol

L'Espasol és un pastís d'arròs amb forma cilíndrica molt típic de la gastronomia de les Filipines, originari de la província de Laguna. S'elabora amb arròs basmati cuinat amb llet de coco.

## Vegeu també

* Pancit bihon

## Referències

* ↑ Laquian, Eleanor R.; Sobreviñas, Irene D. Filipino Cooking Here & Abroad (en anglès). National Book Store, 1977. ISBN 9710800620.
# Tortilicaulis

Tortilicaulis és un gènere de plantes extintes del Silurià i del Devonià del sud de Gran Bretanya. Fou descrita per primer cop el 1979.

## Taxonomia

El gènere Torticaulis s'ha inclòs dins de les Horneofitòpsides, un grup de fòssils de plantes polisporangiòfites on hi hauria algunes espècies que farien el trànsit entre els briòfits més evolucionats cap als pteridòfits o plantes vasculars amb espores.
El grup dels Horneofitòpsides i Aglaophyton tenen esporòfits ramificats, com els de Rhynia, però no sembla que siguin plantes vasculars veritables (caràcter que les acostaria més als briòfits en sentit ampli) i per això se les ha relegat a la base de l'arbre filogenètic dels Traqueobionts.
Segons la "Global Biodiversity Information Facility" hi ha dos espècies conegudes:
* Tortilicaulis transwalliensis D.Edwards (1979)
* Tortilicaulis offaeus D.Edwards et al. (1994)

## Vegeu també

* Polisporangiòfits

## Referències

* ↑ «Torticaulis» (en anglès). GBIF. [Consulta: 28 febrer 2025].
* ↑ Rothwell, G.W. & Nixon, K.C. (2006), "How Does the Inclusion of Fossil Data Change Our Conclusions about the Phylogenetic History of Euphyllophytes?", International Journal of Plant Sciences 167 (3): 737–749, DOI 10.1086/503298
# Àngel de la Guarda (Tiana)

L'Àngel de la Guarda és una obra de Tiana (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici civil de grans dimensions format fonamentalment per dos cossos rectangulars col·locats paral·lelament un al davant de l'altre, ambdós coberts per teulades de vessants inclinats. L'edifici s'adapta al desnivell del terreny i consta de quatre pisos d'alçada.
En el conjunt destaca la gran quantitat de finestres existents, amb les llindes, ampits i brancals de pedra i que contrasten amb els murs, de maó. L'interior conserva la major part dels murs de les habitacions amb arrambadors compostos de rajoles decorades.

## Història

Aquest edifici, inicialment anomenat "Hogar del Angel de la Guarda", fou fet construir com a Casa de colònies l'any 1922-23. Actualment és propietat de les Franciscanes i està arrendat al Col·legi Mireia.
L'any 1961 encara era casa de colonies, organitzades per la Caja de Ahorros y Monte de Piedad. La part del darrere es comunicava amb una escola d'internat.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6
# Espasí

L'espasí és un instrument musical (encara que originàriament no ho fos) de metall percudit i d'afinació indeterminada, amb una fulla d'acer, de la qual treu el nom i que va penjada d'una canella per una cinta, lligada a l'empunyadura. Es colpeja amb la fulla d'una daga, amb l'altra mà, com els ferrets.
Antigament, a Eivissa, durant la Missa del Gall, després de l'ofertori, les autoritats i els notables de la població, vestits amb les millors robes i coberts amb grans capes, cantaven una cançó que venia a ser com un goig descriptiu del Misteri de Nadal, alternada amb modulacions inarticulades, molt elementals, que donaven al cant una fesomia arcaica. Crida l'atenció el qualificatiu de caramelles que hom aplicava a aquest cant tan singular, el qual era alhora cançó i salmòdia. Mentre hom l'entonava, a l'església, els músics, arrenglerats davant de l'altar major, tocaven l'espasí, amb l'acompanyament d'unes castanyoles molt grosses i gairebé rectangulars, típiques d'aquesta illa, d'una flaüta i d'un tamborí anomenat tambor. Actualment les caramelles se segueixen fent, tot i que ara les interpreten els membres de les associacions folclòriques de l'illa, les colles de ball pagès.

## Referències

* ↑ Amades, Joan: Costumari Català: Auques, instruments musicals i Nadal. Salvat Editores, S.A., Barcelona, 1997. ISBN 84-345-9682-2, plana 130.

## Vegeu també

* Els ferrets
* Música popular de Formentera

## Enllaços externs

* Instruments tradicionals eivissencs Arxivat 2011-02-27 a Wayback Machine.
* Ball pagès i instruments Arxivat 2010-01-08 a Wayback Machine.
# Hidròxid d'alumini

L'hidròxid d'alumini, Al(OH)₃, és una pols sòlida de color blanc i amorfa. Recentment preparat acostuma a presentar-se com un gel (degut a la presència d'aigua) incolor o lleugerament blanquinós que, al assecar-se, forma la pols blanca. L'Al(OH)₃ apareix en la natura com el mineral de gibbsita. Estan estretament relacionats els compostos hidròxid d'òxid d'alumini, AlO(OH), i òxid d'alumini, Al₂O₃, que, conjuntament amb l'hidròxid d'alumini, són els components principals del mineral o mena d'alumini, la bauxita.

## Propietats

L'hidròxid d'alumini és amfotèric. En condicions àcides, es dissol formant el catió hexaaquaalumini (III) [Al(H₂O)₆]$^{3+}$ i en condicions fortament bàsiques, es forma l'anió tetrahidroxoaluminat [Al(OH)₄]$^-$. Aquests són els principals ions en solucions diluïdes; en solucions concentrades, es formen ions polimèrics que poden ser bastant complexos.
Les sals de l'anió Al(OH)₄$^-$ o similar, per exemple AlO₂$^-$, de vegades són anomenades aluminats. El Al(OH)₃ té una massa molar de 78.01.
Quan és usat, l'hidròxid d'alumini neutralitza l'excés d'àcid. Per exemple, Al(OH)₃ + 3HCl dona com a resultat AlCl₃ + 3H₂O.

## Farmacologia

Farmacològicament aquest compost, també conegut com a Alu-Cap o Aludrox, és usat com un antiàcid. Aquest s'enllaça amb l'excés d'àcid en l'estómac, per tant reduint la seva acidesa. Aquesta disminució de l'acidesa del contingut de l'estómac a continuació pot ajudar a alleujar els símptomes d'úlceres, pirosi o dispèpsia. També pot causar restrenyiment i, per tant, sovint s'usa amb carbonat de magnesi. Per a la gent que sofreix d'insuficiència renal, aquest compost també és usat com quelant de fosfat per a controlar els nivells de fosfat a la sang. No obstant això, hi ha escrits no verificats encara proclamant que el consum excessiu d'alumini és una causa de la malaltia d'Alzheimer.

## Vegeu també

* Corian

## Bibliografia

* Galbraith, A; Bullock, S; Manias, E. Hunt, B. & Richards, A. (1999). Fundamentals of pharmacology: a text for nurses and health professionals. Harlow: Pearson Education Ltd. p482.
* Greenwood, N. N.; & Earnshaw, A. (1997). Chemistry of the Elements (2nd Edn.), Oxford:Butterworth-Heinemann. ISBN 0-7506-3365-4.

## Enllaços externs

* International Chemical Safety Card 0373
* External MSDS Sheet.
# Agonomalus

Agonomalus és un gènere de peixos pertanyent a la família dels agònids.

## Taxonomia

* Agonomalus jordani (Jordan & Starks, 1904)
* Agonomalus mozinoi (Wilimovsky & Wilson, 1979)
* Agonomalus proboscidalis (Valenciennes, 1858)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Jordan, D. S. & E. C. Starks, 1904. A review of the Japanese fishes of the family of Agonidae. Proceedings of the United States National Museum v. 27 (núm. 1365): 575-599.
* ↑ Wilimovsky, N. J. & Wilson, D. E., 1979. A new species of Agonidae, Agonomalus mozinoi, from the west coast of North America. Syesis v. 11: 73-79.
* ↑ Valenciennes, A., 1858. Description d'une nouvelle espèce d'Aspidophore pêché dans l'une des anses du port de l'empereur Nicolas ... C. R. Acad. Sci. Paris v. 47: 1040-1043.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
# Llac Razelm

Llac Razelm o llac Razim (en romanès: Limanul Razim, Limanul Razelm) és el nom d'una gran llacuna d'aigua dolça a la vora del mar Negre a Romania, al sud del delta del Danubi i que forma part del seu patrimoni mundial. És el liman més gran de Romania.
El nom també s'aplica a vegades a les formes complexes de TI amb diversos altres limens. Aquest complex es pot separar en dos subgrups. El subgrup nord conté Razelm d'aigua dolça i el llac Golovița, que estan connectats per un canal a 3.1 km d'amplada, mentre que el grup sud està format per llacs salats. Tots aquests llacs cobreixen una superfície d'uns 1000 km², dels quals només 400 són l'àrea del llac Razelm.

## Ecologia

Quan el sistema Razelm / Golovița es va tancar del mar a finals dels anys setanta, això va provocar diversos canvis en les condicions ecològiques del sistema, incloent-hi una disminució de la salinitat a gairebé zero, un augment del temps de refresc a més d'un any i episodis d'eutrofització. Tot i aquesta degradació ambiental, el sistema continua sent un hàbitat important. A la dècada de 1960 es van poder trobar tres famílies de zitzànies a Romania. Les dues que queden només es troben a Razelm (tot i que amb densitats reduïdes).
L'illa Popina, a l'extrem nord del llac, és un refugi important per a moltes espècies d'aus i invertebrats. El recent estudi ecològic suggereix que el sistema de la llacuna Razim-Sinoie s'acosta al bon estat ecològic d'acord amb els requisits de la Directiva Marc de l'Aigua.

## Referències

* ↑ «Geography, Meteorology, and Environment». A: Romanian Statistical Yearbook, 2008.
* ↑ Dinu, Irina; Umgiesser, Georg; Bajo, Marco; de Pascalis, Francesca; Stănică, Adrian (en anglès) Geo-Eco-Marina, 21, 2015. DOI: 10.5281/zenodo.45064 [Consulta: 24 febrer 2017].
* ↑ Popa, Oana P.; etal The Journal of "Grigore Antipa" National Museum of Natural History, 52, 2009, pàg. 7–15.
* ↑ Catianis, Irina; Secrieru, Dan; Pojar, Iulian; Grosu, Dumitru; Scrieciu, Albert Open Geosciences, 10, 1, 13-03-2018, pàg. 12–33. DOI: 10.1515/geo-2018-0002.
# Apareiodon cavalcante

Apareiodon cavalcante és una espècie de peix de la família dels parodòntids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 5,6 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: Brasil.

## Referències

* ↑ Eigenmann, C. H., 1916. On Apareiodon, a new genus of characid fishes. Ann. Carnegie Mus. v. 10 (núms. 1-2): 71-76, Pls. 11-12.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Pavanelli, C. S. & H. A. Britski. 2003. Apareiodon (Eigenmann, 1916) (Teleostei, Characiformes), from the Tocantins-Araguaia basin, with description of three new species. Copeia 2003 (núm. 2): 337-348.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Garavello, J. C., 1977: Descrição de Apareiodon vittatus sp. n. do Rio Iguaçu e comentários sobre as espéces do gênero Apareiodon (Eigenmann, 1916) (Ostariophysi, Parodontidae). Revista Brasileira de Biologia v. 37 (núm. 2): 447-455.
* Géry, J., 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey, Estats Units. 672 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Pavanelli, C.S., 1999. Revisão taxonômica da Família Parodontidae (Ostariophysi: Characiformes). Universidade Federal de São Carlos, Brasil, 332p. Tesi doctoral.
* Pavanelli, C.S., 2003. Parodontidae (Parodontids). p. 46-50. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Pavanelli, C. S. i H. A. Britski, 2003: Apareiodon (Eigenmann, 1916 (Teleostei, Characiformes), from the Tocantins-Araguaia basin, with description of three new species. Copeia 2003 (núm. 2): 337-348.
* Pavanelli, C. S., 2006: New species of Apareiodon (Teleostei: Characiformes: Parodontidae) from the Rio Piquiri, Upper Rio Paraná, Brazil. Copeia 2006 (núm. 1): 89-95.
* Roberts, T. R., 1974: Osteology and classification of the noetropical characoid fishes of the families Hemiodontidae (including Anodontinae) and Parodontidae. Bulletin of the Museum of Comparative Zoology v. 146 (núm. 9): 411-472, Pl. 1.
* Scharcansky, A. i C. A. S. Lucena, 2008: Phylogenetic assessment of ultrastructural and histological characters of teeth in the Anostomoidea, Hemiodontidae and Parodontidae (Teleostei: Ostariophysi: Characiformes). Zootaxa Núm. 1948: 36-56.
* Starnes, W. C. i I. Schindler, 1993: Comments on the genus Apareiodon (Eigenmann) (Characiformes: Parodontidae) with the description of a new species from the Gran Sabana region of eastern Venezuela. Copeia 1993 (núm. 3): 754-762.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Espatlla

En anatomia, l'espatlla o espatla designa la zona de l'extremitat superior que connecta aquesta amb el tronc. Per consegüent, es pot parlar de l'espatla dreta i de l'espatla esquerra, i de 'les espatles', en plural, si hom es refereix a totes dues alhora. Antigament, i encara ara en alguns dialectes del català, el vocable espat(l)la s'usa amb el mateix significat que muscle, però no s'ha usat mai amb el significat d'esquena pels éssers humans, ni tampoc com a equivalent de la part superior de l'esquena. Inclou l'articulació escapulohumeral i la resta d'estructures anatòmiques en relació a aquesta.

## Estructura

Està formada per tres ossos, que es mantenen en el seu lloc a causa de la intervenció de músculs, tendons i lligaments:
* la clavícula
* l'escàpula
* l'húmer (l'os del braç).
Les articulació principal és l'articulació glenohumeral, normalment dita «articulació del muscle» té forma de «cap» i "casquet" per a permetre a l'espatlla la rotació i el moviment en totes direccions separant-la del cos (Aquest "cap" és la part superior arrodonida de l'húmer; el "casquet" o glenoide, és la part en forma de disc de la vora externa de l'escàpula en la qual encaixa el cap). La càpsula és un embolcall de teixit tou que circumda l'articulació glenohumeral i està revestida per una prima i fina membrana sinovial.
L'articulació acromiclavicular, està situada entre l'acromi (part de l'escàpula que forma el punt més alt de l'espatlla) i la clavícula.
El manegot dels rotatoris és una estructura de tendons que, associada als músculs, manté el cap de l'húmer dins del disc glenoïdal, proporcionant mobilitat i força a l'articulació.
Diferents bosses permeten el lliscament suau d'ossos, músculs i tendons, al mateix temps que esmorteïxen i protegeixen el manegot dels rotatoris de l'arc ossi de l'acromi.

## Funció

El moviment del braç, facilitat per la capacitat de l'escàpula per a lliscar-se tant vertical com lateralment al llarg de la caixa toràcica.

## Rellevància clínica

* Síndrome del manegot dels rotatoris, amb la tendinitis del supraspinós
* Pinçament subacromial o síndrome subacromial
* Capsulitis adhesiva
* Tendinitis calcificant
* Artrosi i artritis, traumatismes: luxació, fractures

## Galeria

* Anatomia de l'articulació de l'espatlla, vista posterior

## Vegeu també

* Articulació de l'espatlla

## Referències

* ↑ «Diccionari Català-Valencià-BalearB». [Consulta: 27 juny 2024].
Viccionari
# Hidròxid d'estronci

L'hidròxid d'estronci (Sr(OH)2) és un àlcali càustic compost d'un ió estronci i dos ions hidròxid. S'obté a partir d'una sal d'estronci i una base forta. L'hidròxid d'estronci pot presentar-se en forma anhidra, monohidratada o octahidratada.

## Preparació

Com que l'hidròxid d'estronci és molt poc soluble en aigua, la seva preparació pot dur-se a terme agregant una base forta com el NaOH o el KOH a una solució de qualsevol sal d'estronci, normalment el nitrat d'estronci (Sr(NO3)2).
    2KOH + Sr(NO3)2 -----> 2KNO3 + Sr(OH)2
El Sr(OH)2 precipita com una pols blanca. La dissolució es filtra, es renta el Sr(OH)2 amb aigua freda i posteriorment s'asseca.

## Aplicacions

S'usa en el refinat del sucre de remolatxa i com a estabilitzador en el plàstic. Absorbeix el diòxid de carboni de l'aire formant carbonat d'estronci (SrCO3)

## Precaucions

Aquest compost és un sever irritant de la pell, dels ulls i del sistema respiratori. Si s'ingereix és dolent per a la salut.

## Enllaços externs

* Strontium Hydroxide
# Agostino Agazzari

Agostino Agazzari (Siena, 2 de desembre de 1578 – Siena, 10 d'abril de 1640) fou un compositor italià de música religiosa.
Era el fill menor d'una família noble de Siena. En la seva joventut estigué al servei de l'emperador Mateu I, va ser després mestre de capella del col·legi alemany a Roma i de Sant Apol·linar. Fou un dels primers que, amb el compositor Lodovico Grossi da Viadana, adoptà el sistema de baix continu, que després va servir de base xifrades. El 1630 fou nomenat mestre de capella de la catedral de Siena.
Agazzari ocupa un lloc preferent en l'escola italiana del segle xvi. Segons l'abat Quadrio escriví 26 obres, notables per llur extensió i bellesa.

## Obra

Es conserven d'ell les següents obres:
* Madrigal a cinque voci (Venècia, 1600);
* Madrigali armoniosi a cinque e sei voci (Venècia, 1600);
* Moteti a due e tre voci (Roma, 1604);
* Sacrae laudes (Roma, 1603);
* Sacrae cantiones (Roma, 1606);
* Musica ecclesiastica dove si contiene la vera definizione della musica come scienzia non più reducta a sua nobiltà (Siena, 1683). En ella seguí els preceptes dels concilis.
* Sertum roseum, col·lecció de llurs obres publicada a Venècia el 1619
Existeixen madrigals, motets, salms, misses, etc., d'aquest autor en diverses recopilacions publicades a Roma, Milà, Venècia, Anvers i Frankfurt.

## Referències

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 3, pàg. 303 (ISBN 84-239-4503-0)

## Bibliografia

* (anglès) Colleen Reardon, Agostino Agazzari and Music at Siena Cathedral, 1597-1641
# Apareiodon hasemani

Apareiodon hasemani és una espècie de peix de la família dels parodòntids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 6,8 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu São Francisco.

## Referències

* 1 2 Eigenmann, C. H., 1916. On Apareiodon, a new genus of characid fishes. Ann. Carnegie Mus. v. 10 (núms. 1-2): 71-76, Pls. 11-12.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Pavanelli, C.S., 2003. Parodontidae (Parodontids). p. 46-50. A: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Garavello, J. C., 1977: Descrição de Apareiodon vittatus sp. n. do Rio Iguaçu e comentários sobre as espéces do gênero Apareiodon (Eigenmann, 1916) (Ostariophysi, Parodontidae). Revista Brasileira de Biologia v. 37 (núm. 2): 447-455.
* Géry, J., 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey, Estats Units. 672 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Pavanelli, C.S., 1999. Revisão taxonômica da Família Parodontidae (Ostariophysi: Characiformes). Universidade Federal de São Carlos, Brasil, 332p. Tesi doctoral.
* Pavanelli, C. S. i H. A. Britski, 2003: Apareiodon (Eigenmann, 1916 (Teleostei, Characiformes), from the Tocantins-Araguaia basin, with description of three new species. Copeia 2003 (núm. 2): 337-348.
* Pavanelli, C. S., 2006: New species of Apareiodon (Teleostei: Characiformes: Parodontidae) from the Rio Piquiri, Upper Rio Paraná, Brazil. Copeia 2006 (núm. 1): 89-95.
* Roberts, T. R., 1974: Osteology and classification of the noetropical characoid fishes of the families Hemiodontidae (including Anodontinae) and Parodontidae. Bulletin of the Museum of Comparative Zoology v. 146 (núm. 9): 411-472, Pl. 1.
* Scharcansky, A. i C. A. S. Lucena, 2008: Phylogenetic assessment of ultrastructural and histological characters of teeth in the Anostomoidea, Hemiodontidae and Parodontidae (Teleostei: Ostariophysi: Characiformes). Zootaxa Núm. 1948: 36-56.
* Starnes, W. C. i I. Schindler, 1993: Comments on the genus Apareiodon (Eigenmann) (Characiformes: Parodontidae) with the description of a new species from the Gran Sabana region of eastern Venezuela. Copeia 1993 (núm. 3): 754-762.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Àrac

L'àrac (de l'àrab: عرق, ʿaraq) és una beguda alcohòlica destil·lada incolora, de sabor anisat. És la beguda alcohòlica tradicional del Líban i Síria, tot i que també es produeix i comercialitza arreu de la Mediterrània oriental i el nord d'Àfrica, i encara més enllà, fins a l'Iran i l'Iraq. En àrab, a més del significat genèric d'‘aiguardent’, àraq també significa ‘suor’, ‘transpiració’. No s'ha de confondre amb l'arrack. El grau alcohòlic varia i pot arribar als 95º. El de més qualitat té entre 73º i 80º que, un cop diluït amb aigua, resulta 35-45°.

## Consum

No s'acostuma a beure sol sinó mesclant un 1/3 d'àrac i 2/3 d'aigua i gel. Aquesta dilució fa que el líquid es torni translúcid de color lletós i això és degut al fet que l'anetol, l'oli essencial de l'anís, és soluble en alcohol però no en l'aigua. L'àrac es mescla també en te i sucs de fruita. L'àrac se serveix amb el menjar.

## Preparació

El raïm es cull al setembre i octubre, es xafa i es posa en botes juntament amb el suc i es deixa fermentar tres setmanes. L'alambí per destil·lar-lo està fet de coure. L'alcohol bull a una temperatura de 80 °C o més, però per sota de 100 °C.
Després es fa una segona destil·lació, aquesta vegada barrejat amb llavors d'anís i després encara una tercera destil·lació a la temperatura més baixa possible.

## Variants

El mateix procediment dona lloca a l'ouzo a Grècia, la mastika a Macedònia del Nord i Bulgària, i el raki a Turquia.
Al Líban existeix una denominació d'origen controlada d'àrac a Zahleh, a la vall de la Beqaa.

## Referències

* 1 2 Castells Criballes, Margarida; Cinca Pinós, Dolors. Diccionari Àrab-Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2007, p. s.v. «عرق». ISBN 978-84-412-1546-7.
* ↑ «àrac». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 11 desembre 2022].
* ↑ Government of Palestine regulation on the use of the name Arak Zahlawi (late 1920s).

## Enllaços externs

* Preparant Arak, a Toula (Líban)
* Wine and Dine e-magazine Arxivat 2011-09-28 a Wayback Machine.
* Making Arak Arxivat 2010-08-20 a Wayback Machine.
* Syrian Homemade Arak
* video: Preparing homemade Arak near Tartous, Syria
Viccionari