OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Acadèmia de Ciències de la Unió Soviètica

L'Acadèmia de Ciències de la Unió Soviètica (rus: Академия наук СССР, Akadémia naük SSSR) va ser la institució científica més important de la Unió Soviètica des del 1925 fins al 1991, que unia els principals científics del país, subordinats directament al Consell de Ministres de la Unió Soviètica (fins al 1946, al Consell de Comissaris del Poble de la Unió Soviètica). Fins al 1934 era a Petrograd/Leningrad, l'actual Sant Petersburg; després es va mudar a Moscou.
El 1991, per decret del President de la República Socialista Federada Soviètica de Rússia, l'Acadèmia de Ciències de Rússia, que havia estat fundada el 1724, va continuar les seves funcions anteriors a la revolució russa i es va establir sobre la base de l'Acadèmia de Ciències de la Unió Soviètica.

## Composició i estructura
### Nombre de membres

El nombre total de membres actius de l'Acadèmia de Ciències l'1 de gener de 1936 era de 98 persones.
El 1989, l'Acadèmia consistia en:
* 323 membres actius;
* 586 membres corresponents;
* 138 membres estrangers

### Òrgans de govern

Els òrgans de l'Acadèmia de Ciències de la Unió Soviètica es van formar exclusivament sobre una base electoral. L'òrgan suprem és la Junta General d'Acadèmics i Membres corresponents. Per guiar l'Acadèmia en els períodes entre sessions de l'Assemblea General, es tria cada quatre anys el Presídium de l'Acadèmia de Ciències de la Unió Soviètica.
Presidents de l'Acadèmia de Ciències en el període soviètic:
| 1917–1936 – Aleksandr Karpinski; 1936–1945 – Vladímir Komarov; 1945–1951 – Serguei Vavílov; 1951–1961 – Aleksandr Nesmeiànov; | 1961–1975 – Mstislav Kéldix; 1975–1986 – Anatoli Aleksàndrov; 1986–1991 – Guri Martxuk. |

## Referències

* ↑ Academy of Sciences of the Soviet Union as of 1989
# Acadèmia de Turku

L'Acadèmia de Turku (en suec Kungliga Akademin i Åbo o Åbo Kungliga Akademi, en llatí Regia Academia Aboensis i en finès Turun akatemia) fou la primera universitat de Finlàndia i l'única que va ser fundada durant la dominació sueca. El 1809, quan Finlàndia va passar a mans russes, el tsar Alexandre I de Rússia li va canviar el nom pel d'Acadèmia Imperial de Turku. El 1828 la institució fou traslladada de Turku a Hèlsinki a causa del gran incendi que va afectar la primera i en el marc del canvi de capital de Finlàndia. A partir de 1917 va rebre el nom d'Universitat de Hèlsinki.

## Història

L'acadèmia va ser fundada el 1640 per la reina Cristina de Suècia a demandes del comte Per Brahe basant-se en l'escola catedralícia d'Åbo, fundada el 1276. Fou la tercera universitat del Regne de Suècia, després de la d'Uppsala, fundada el 1477 i la de Tartu, Estònia, fundada el 1632. En aquesta universitat hi va haver la primera impremta de Finlàndia, s'hi va instal·lar el 1642 a càrrec de peder Walde.
Turku era la ciutat més gran de Finlàndia i la tercera de Suècia quan estava sota aquest reialme. El 1809 Finlàndia fou cedida a l'Imperi Rus i la capital del nou Gran Ducat de Finlàndia fou moguda a Hèlsinki el 1812, ja que Turku estava massa lluny de Sant Petersburg i massa a prop d'Estocolm. Com a resultat del gran incendi de Turku, el 1827, gran part de la ciutat va ser devastada i la majoria d'institucions es van traslladar a Hèlsinki, també la universitat, amb el nom d'Universitat Imperial Alexandre I. Amb la independència finesa va rebre el nom definitiu d'Universitat de Hèlsinki.
Actualment a Turku hi ha dues universitats, una de llengua sueca, la Universitat Åbo Akademi, i una altra de llengua finesa la Universitat de Turku, fundades el 1918 i 1920 respectivament, que es fan hereves de la tradició acadèmica de la ciutat.

## Referències

* ↑ «Archives of the Royal Academy of Turku and the Imperial Alexander University». Memory of the World Programme. UNESCO National Committee. Arxivat de l'original el de març 26, 2023. [Consulta: 23 març 2022].
* ↑ Jussi Välimaa. «The Founding of the Royal Academy of Turku in 1640». A: A History of Finnish Higher Education from the Middle Ages to the 21st Century. Springer, 2019, p. 77–78. ISBN 978-3030208073.
# Acadèmia de València

L'Acadèmia de València fou una institució cultural i erudita que va sorgir a València l'any 1685, sota la presidència i el mecenatge del II comte de l'Alcúdia, Onofre Vicent Escrivà d'Íxer i de Montpalau, el seu fundador.

## Denominacions

L'Acadèmia de València és coneguda també com l'Acadèmia del Carrer del Bisbe, pel lloc de celebració de les sessions; però sovint és nomenada com l'Acadèmia del Comte de l'Alcúdia, pel seu mecenes, i fins i tot apareix registrada com l'Acadèmia Desamparats-Sant Josep, pels seus patrons.

## Funcionament i activitat

Aquesta institució encetà la seua activitat la vesprada del 25 de març del 1685. Es va regir per unes normes que quedaren inèdites i va influir en la renovació científica de finals del segle xvii. De fet, s'inscriu en l'ambient preil·lustrat de finals del Sis-cents, dels anomenats novatores. En les seues sessions es discutien no només temes humanístics i jurídics, sinó també altres tan significatius com l'esfera, la perspectiva, els meteors o l'arquitectura militar. Aquesta acadèmia representa l'evolució entre les acadèmies literàries del barroc i les científiques dels nuclis preil·lustrats valencians.
Rere la mort del II comte de l'Alcúdia (18 de desembre de 1688) es va fundar una nova Acadèmia de València, coneguda com la del marqués de Villatorques (1690) perquè els seus erudits i lletraferits estaven sota el mecenatge de Josep de Castellví, marqués de Villatorques, i més tard sota el patrocini del III comte de l'Alcúdia, Baltasar Escrivà d'Íxer i Montsoriu, fill d'En Onofre Vicent, i presidida al principi per Josep Ortí i Moles, a qui va succeir, el 1692, Josep Bellvís.

## Alguns membres

* Onofre Vicent Escrivà (President) s'encarregà de les humanitats
* Gaudenci Senach, metge i botànic, s'encarregà de filosofia natural
* Vicent Falcó de Belaochaga, matemàtic i astrònom, s'encarregà d'arquitectura militar
* Josep Vicent del Olmo, matemàtic i astrònom, s'encarregà d'esfera
* Josep Ortí i Moles, doctor en lleis i comediògraf, s'encarregà de perspectiva
* Marc Antoni Ortí i Moles, doctor en lleis, germà de l'anterior, s'encarregà de filosofia natural

## Referències

* ↑ Gran Enciclopedia de la CV, volum I, p. 43, entrada "Academia de Valencia", article signat per Sebastià García Martínez. València: Editorial Prensa Valenciana. ISBN 84-87502-48-2

## Enllaços externs

* https://books.google.cat/books/about/Academias_valencianas_del_barroco.html?id=RQpRSeTE49sC&printsec=frontcover&source=kp_read_button&redir_esc=y#v=onepage&q&f=false
# Acadèmia Àrab de Ciència, Tecnologia i Transport Marítim

L'Acadèmia Àrab de Ciència, Tecnologia i Transport Marítim (AASTMT) (àrab: الأكاديمية العربية للعلوم والتكنولوجيا والنقل البحري, al-Akādīmiyya al-ʿArabiyya li-l-ʿUlūm wa-t-Tiknūlūjiyā wa-n-Naql al-Baḥrī) és una universitat regional operada per la Lliga Àrab que gestiona programes de transport marítim, empresarials i enginyeria. L'AASTMT va començar com una noció a les reunions del Comitè de Transport de la Lliga Àrab l'11 de març de 1970. La creació de l'Acadèmia es va dur a terme l'any 1972 a la ciutat d'Alexandria, Egipte. Després d'això, es va expandir al Caire.

## Col·legis

* Tecnologia i transport marítim
* Arqueologia i Patrimoni Cultural
* Enginyeria i Tecnologia
* Gestió i tecnologia
* Informàtica i Tecnologies de la Informació
* Escola de Postgrau en Negocis
* Transport internacional i logística
* Llengua i Comunicació
* Tecnologia de la pesca i aqüicultura
* Facultat de Farmàcia
* Facultat de Dret
* Facultat de Medicina Dental
* Facultat d'Intel·ligència Artificial
* Facultat de Medicina
La universitat usa com a llengües de treball l'àrab, l'anglès i el francès.

## Referències

* ↑ «Centre for Business & Economic Research - Arab Academy for Science, Technology and Maritime Transport» (en anglès). Centre for Business & Economic Research - Arab Academy for Science, Technology and Maritime Transport. [Consulta: 4 agost 2021].
* 1 2 3 «Arab Academy for Science, Technology and Maritime Transport (AASTMT)» (en anglès). Top Universities. [Consulta: 4 agost 2021].
* ↑ «Arab Academy for Science, Technology and Maritime Transport AASTMT – SiE». Arab Academy for Science, Technology and Maritime Transport AASTMT – SiE. [Consulta: 4 agost 2021].
* ↑ Club, The IG. «Arab Academy for Science, Technology and Maritime Transport – The IG Club» (en anglès americà). [Consulta: 4 agost 2021].
# Académie Charles Cros

L'Académie Charles Cros és una associació francesa creada el 1947 per un grup de crítics i especialistes del disc, entre els quals Armand Panigel, José Bruyr, Antoine Goléa, Franck Tenot, Pierre Brive, reunits al voltant Roger Vincent, fundador, sota la presidència del musicòleg Marc Pincherle. Varen succeir Pincherle com a presidents de l'Acadèmia Daniel-Lesur, Michel Philippot i Hugues Dufourt. L'actual president és Alain Fantapié, elegit el 1999, renovat el 2004 i novembre de 2009.

## Composició

Es compon d'una cinquanta membres, especialitzats en els camps de la crítica musical, la gravació de so i la vida cultural. Es va crear en honor de Charles Cros (1842-1888), poeta –amic d'Arthur Rimbaud i Paul Verlaine– i també un inventor autodidacte, un dels pioners de l'enregistrament de so.

## Objectius

Els objectius de l'Acadèmia són establir ponts entre els poders públics que defineixen la política cultural i el conjunt de professionals de la música i el disc.
Des del 1948, l'Acadèmia atorga anualment grans premis del disc, que recompensen obres musicals enregistrades originals i de qualitat en el camp de la cançó, la música popular i clàssica. Diversos grans premis del disc de l'Académie Charles Cros recompensen obres en categories com "cançó", "música clàssica", "jazz", etc. Un altre premi reconeix llibres rellevants del camp de la musicologia. Arran de l'evolució de la tècnica, els premis –atorgats originàriament a 78 RPM– s'atorguen avui en CD o DVD.
# Acanalat

L'acanalat (en occità, canelat) és un pastisset de la cuina occitana perfumat amb rom, mantega i vainilla. Té vora cinc centímetres d'alçada, però en l'actualitat també se'n fan de petits, dits "mini acanalats", que mesuren uns tres centímetres. L'exterior és una mica dur, com una mena de crosta elàstica, no cruixent. És originari de la ciutat de Bordeus, on es diu que ja es menjaven al segle xviii, però el seu nom en francès, canelé, no apareix escrit fins que, el 1985, el "gremi" oficial d'"acanalats de Bordeus" no s'inscriu oficialment com a organisme. Tampoc hi havia referències del seu nom en occità. El nom li ve de la forma del motllo, que presenta canals o lòbuls.

## Enllaços externs

* Procés de preparació pas a pas il·lustrat d'una prestigiosa pastisseria a París. (anglès)

## Notes i referències

* ↑ En realitat ho fa la "confraria" d'aquest pastís. A França, per a productes alimentaris, no existeixen els gremis d'oficis com als Països Catalans. El que hi ha és una mena de "mini-gremis" que ho són només per a un producte, de manera que un pastisser o un xarcuter, per exemple, poden formar-ne part de més d'un, segons els productes que facin. Això era estrictament així fins a la Primera Guerra Mundial, actualment hi ha també confraries d'alguns productes que són més aviat de caràcter folclòric.
Viccionari
# Acantisita de l'illa de Stephens

L'acantisita de l'illa de Stephens (Traversia lyalli) és una espècie extinta d'ocell de la família dels acantisítids (Acanthisittidae) i única espècie del gènere Traversia Rothschild, 1894.

## Distribució

En època històrica sobrevivia únicament a l'illa de Stephens, al nord de l'illa del Sud de Nova Zelanda, on es va extigir a finals del segle xix, però s'han trobat restes fòssils a varies de les illes de la regió.

## Referències

* ↑ «Acantisita de l'illa de Stephens». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 27 febrer 2025(català)
# Acantiza de Tasmània

L'acantiza de Tasmània (Acanthiza ewingii) és una espècie d'ocell de la família dels acantízids (Acanthizidae) que habita els boscos de Tasmània i les illes de l'Estret de Bass.

## Referències

* ↑ «Acantiza de Tasmània». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021(català)
# Accademia Carrara

L'Accademia Carrara és un museu i una academia d'art de Bèrgam, Itàlia.
L'origen de la pinacoteca es deu al comte Giacomo Carrara, mecenes i col·leccionista que va deixar un generós llegat a la ciutat de Bèrgam al final del segle xviii. A la mort del comte, el 1796, tots els seus béns van ser donats a una comissió de l'acadèmia que els va gestionar fins al 1958, quan l'ajuntament de Bèrgam es va fer càrrec de la seva gestió. L'any 1810 es va construir un nou edifici de formes neoclàssiques, projectat per l'arquitecte Simone Elia, deixeble de Leopoldo Pollack.
El museu ha continuat augmentant la seva col·lecció tant amb compres com amb donacions. L'any 2006 posseïa 1.800 pintures del segle xv al xix, d'artistes com Pisanello, Botticelli, Bellini, Mantegna, Raffaello, Moroni, Baschenis, Fra Galgario, Tiepolo, Canaletto i Piccio.
A més a més de pintures, el museu també compta amb dibuixos, gravats, bronzes, escultures, porcellanes, mobles i una col·lecció de medalles.
El 1793, coincidint amb l'obertura al públic de la galeria, el comte Giacomo Carrara va voler que en el mateix lloc es comencessin a impartir cursos de dibuix i de pintura. L'escola, que fins al 1912 compartia el mateix edifici vuitcentista que acollia el museu, actualment disposa d'una seu pròpia en un edifici adjacent. El 1988 va esdevenir Acadèmia de Belles Arts legalment reconeguda.

## Galeria d’Art Modern i Contemporani de Bèrgam (GAMeC)

El 1991, va obrir el Galeria d’Art Modern i Contemporani de Bèrgam (Galleria d'Arte Moderna e Contemporanea o GAMeC), situat al complex arquitectònic de davant de l'edifici neoclàssic que acull la pinacoteca, en un antic monestir del s. XV restaurat. Actualment compta amb 1500 metres quadrats expositius, distribuides en unes deu (?) sales d'exposició, en uns dos pisos més altells o entresols.
A partir del 1991, amb la donació de la col·lecció de Gianfranco e Luigia Spajani (1999), i l'adquisició de la de Stucchi (2004), entre d'altres, i amb donacions d'artistes i col·leccionistes, les pintures, escultures i altres que s'exposen permanentment s'han vist ampliades amb obres d'artistes italians i estrangers del segle xx com ara: Umberto Boccioni, Giacomo Balla, Giorgio Morandi, Massimo Campigli, Felice Casorati, Alberto Savinio, Giorgio De Chirico, Vassili Kandinski, Graham Sutherland, Giacomo Manzù, Alberto Burri, Jean Fautrier, Luigi Arzuffi o Hans Hartung. Com bé indica el seu nom, també exposa art contemporani, com ara Meris Angioletti, o Berlinde de Bruyckere.

## Referències

* 1 2 «The Gallery» (en anglès americà). GAMeC (Galleria d’Arte Moderna e Contemporanea di Bergamo). [Consulta: 31 març 2024].
* ↑ «GAMeC» (en anglès). Visit Bergamo - oficina de turisme de Bèrgam. [Consulta: 31 març 2024].
* 1 2 «The Impermanent Collection» (en anglès americà). GAMeC (Galleria d’Arte Moderna e Contemporanea di Bergamo). [Consulta: 31 març 2024].
* ↑ «The Collections» (en anglès americà). GAMeC (Galleria d’Arte Moderna e Contemporanea di Bergamo). [Consulta: 31 març 2024].

## Enllaços externs

* (italià) Accademia Carrara
* (italià) GAMEC
# The gentleman

The Gentlemen és una pel·lícula de crim i acció britànica de 2019 dirigida, escrita i produïda per Guy Ritchie, i co-escrita amb Ivan Atkinson i Marn Davies. És protagonitzada per Charlie Hunnam, Henry Golding, Michelle Dockery, Colin Farrell, Hugh Grant i Matthew McConaughey.
La pel·lícula es va estrenar el 3 de desembre del 2019 i va ser subtitulada al català quan al plataforma Movistar + la va penjar al seu catàleg l'1 d'octubre de 2022.

## Repartiment

* Charlie Hunnam és Ray.
* Matthew McConaughey és Mickey Pearson.
* Hugh Grant és Fletcher.
* Michelle Dockery és Rosalind Pearson.
* Colin Farrell és Coach.
* Henry Golding és Dry Eye.
* Jeremy Strong és Matthew.
* Lyne Renée és Jacki.
* Jason Wong és Phuc.
* Eugenia Kuzmina és Misha.
* Chris Evangelou és Primetime.

## Producció

Al maig de 2018, es va anunciar que Guy Ritchie dirigiria i escriuria una pel·lícula que tindria el mateix esperit que les seves anteriors pel·lícules, especialment Lock, Stock and Two Smoking Barrels i Snatch. El projecte es va donar a conèixer al Festival de Cinema de Cannes de 2018, on Miramax va adquirir els drets de distribució de la cinta. S'esperava que el rodatge comencés a l'octubre. Kate Beckinsale, Henry Golding i Hugh Grant es van unir a l'elenc, amb Jeremy Strong, Jason Wong i Colin Farrell unint-se al novembre. Michelle Dockery també es va sumar al repartiment, reemplaçant Beckinsale al seu paper. Al desembre de 2018, Lyne Renée es va incorporar a l'elenc de la pel·lícula.

## Referències

* ↑ «Guy Ritchie regresa a sus orígenes con 'Toff Guys', un thriller con Matthew McConaughey y Colin Farrell» (en español).
* ↑ «The Gentlemen». Goita què fan, ara!. [Consulta: 17 desembre 2022].
* ↑ ; Jr, Mike Fleming«Guy Ritchie Returns To ‘Lock, Stock’ & ‘Snatch’ Turf With ‘Toff Guys’ – Cannes», 03-05-2018. [Consulta: 19 abril 2019].
* ↑ ; Jr, Mike Fleming«Freshly Recapitalized Miramax Lands $30M+ World Rights Deal For Guy Ritchie’s ‘Toff Guys’», 09-05-2018. [Consulta: 19 abril 2019].
* ↑ «Guy Ritchie’s Gangster Flick ‘Toff Guys’ Could Have Cameras Rolling By Next Month», 02-09-2018. [Consulta: 19 abril 2019].
* ↑ ; Kroll, Justin«Matthew McConaughey to Star in Guy Ritchie’s ‘Toff Guys’ With Kate Beckinsale, Henry Golding (EXCLUSIVE)», 10-10-2018. [Consulta: 19 abril 2019].
* ↑ ; D'Alessandro, Anthony«Hugh Grant Joins Guy Ritchie’s ‘Toff Guys’ Gang», 01-11-2018. [Consulta: 19 abril 2019].
* ↑ ; D'Alessandro, Anthony«Jeremy Strong To Play Pot Kingpin In Guy Ritchie’s ‘Toff Guys’ Gangster Pic», 07-11-2018. [Consulta: 19 abril 2019].
* ↑ ; D'Alessandro, Anthony«Guy Ritchie’s ‘Toff Guys’ Adds Jason Wong», 16-11-2018. [Consulta: 19 abril 2019].
* ↑ «Colin Farrell Joins Matthew McConaughey in Guy Ritchie's 'Toff Guys' (Exclusive)». [Consulta: 19 abril 2019].
* ↑ D'Alessandro, Anthony. «Guy Ritchie’s ‘Toff Guys’ Taps Lyne Renee», 13-12-2018. [Consulta: 19 abril 2019].
# Accident (filosofia)

L'accident és el conjunt de propietats circumstancials d'un ens, oposant-se a l'essència, que és el que el defineix com allò i no pas una altra cosa qualsevol. Per exemple, és part de l'essència d'un jersei tenir un cos i unes mànigues, però és un accident ser de llana o de color blau. La distinció entre els dos tipus de característiques prové d'Aristòtil. L'accident és sempre contingent, mentre que l'essència és necessària perquè quelcom existeixi o s'esdevingui. Durant l'edat mitjana aquesta separació va ser cabdal per a la teologia, en l'intent de definir la divinitat. Willard van Orman Quine va negar que existís una divisió entre els atributs d'un subjecte, per a ell tot són accidents.

## Referències

* ↑ Diccionario de Filosofía (en castellà). Barcelona: SPES Editorial (edició especial per a RBA Editoriales), 2003, p. 2 (Biblioteca de Consulta Larousse). ISBN 84-8332-398-2.
Viccionari
# Accident miner del 1975 a Fígols

L'accident miner de l'any 1975 a Fígols va succeir per una explosió de grisú el 3 de novembre de 1975. en la mina de lignit anomenada "Consolació", que tenia galeries que arribaven fins a 1000 metres de fondària. Hi van morir 30 miners (25 d'ells a l'acte) i cinc van resultar ferits molt greus. Va ser l'accident miner més greu a Espanya succeït en els 50 anys anteriors. 6000 persones acudiren als funerals dels miners.
Les mines de carbó de Fígols eren propietat de l'empresa "Carbones de Berga S.A.". En l'aute de processament judicial que es va fer el 1976 a quatre càrrecs directius de l'empresa, el director de la mina, dos enginyers i un facultatiu de mines, es va considerar (fora de tot dubte) la incidència del circuit de ventilació en l'accident.
Les causes d'aquest accident no van quedar mai del tot clares. La deflagració va passar quan els miners van encendre la maquinària d'extracció. La mina estava qualificada oficialment com "sense grisú". Durant aquell mateix mes de novembre es van produir dotze accidents greus en la mateixa mina per contactes elèctrics i uns dies abans hi va haver un incendi en la mateixa galeria de la mina però, en aquest cas, sense víctimes.
Aquests fets van passar durant l'agonia del General Franco, en el mateix dia que li van fer la darrera operació, i per això la notícia va quedar enfosquida per la de la mort d'aquest dictador esdevinguda només 17 dies després.

## Referències

* ↑ hemeroteca de la Vanguardia
* ↑ Elalmeria.es
* ↑ Elpais.com

## Enllaços externs

* Documental sobre els fets elaborat pel Museu de les Mines de Cercs: La Muntanya Negra
# Acció hipotecària

L'acció hipotecària és el procediment establert per exigir el pagament de deutes garantits per una penyora o hipoteca, i confereix al seu titular la facultat de dirigir-se al Jutjat competent, en el territori on radica la finca registral o dret inscrit, i sol·licitar directament la venda forçosa del bé o dret gravat amb la hipoteca. Mitjançant l'ús d'aquesta acció real el creditor hipotecari pot obtenir, de manera immediata, la realització forçosa de l'immoble o dret que és objecte de la hipoteca, per fer pagament del deute garantit amb el numerari resultant del constrenyiment.
El mitjà de realització normal consisteix en la celebració d'un acte públic per a la venda forçosa, amb publicitat i lliure concurrència, que s'anomena subhasta.
L'exercici de l'acció hipotecària s'ha d'efectuar en connexió amb el registre de la propietat que ha de deixar acreditada la inscripció i subsistència de la hipoteca que empara l'execució que és conseqüència de l'exercici de l'acció.

## Vegeu també

* Dació en pagament
* Hipoteca immobiliària
* Hipoteca de màxim
* Hipoteca òmnibus
* Hipoteca inversa
* Immoble
* Registre de la propietat
* Finca

## Referències

* ↑ «Capítol 5: De les particularitats de l'execució sobre béns hipotecats o pignorats». Llei 1/2000, de 7 de gener, d'Enjudiciament Civil. Generalitat de Catalunya, 2000. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 28 desembre 2012].

## Enllaços externs

* (castellà) Què és l'acció hipotecària (per catedra.org). Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* (castellà) Dogmàtica de l'acció real hipotecària davant els jutjats de pau (Mèxic).
* (castellà) Acció hipotecària al Codi. Proc. Civils de Baixa Califòrnia.
# Acer d’emmotllament

L'acer al carboni és un aliatge d'ús exclusiu a la foneria, que no perd significativament l'elasticitat, tot i que és menys fusible i fluid, i amb major retracció i menys regular que la fosa.

## Referències

* ↑ «Acer d'emmotllament». Acer. DIEC2. [Consulta: 29 novembre 2014].
* ↑ Grau Biosca, Elena. Lectures d'història econòmica mundial. Edicions Universitat Barcelona, 1997, p. 133. ISBN 8489829780.
* ↑ Galabru, Paul. Obras de fábrica y metálicas (en castellà). Reverte, 1964, p. 550. ISBN 8429120327.
# Acer galvanitzat

L'acer galvanitzat, en anglès:Galvanized steel en el procés Hot-dip galvanization, és una forma de galvanització. És el procediment de donar una capa protectora de zinc al ferro, l'acer o l'alumini a través de la immersió dels metalls en un bany de zinc fos a una temperatura al voltant de 460 °C. Quan s'exposa a l'atmosfera, el zinc pur (Zn) reacciona amb oxigen (O₂) per formar òxid de zinc (ZnO), el qual posteriorment reacciona amb el diòxid de carboni (CO₂) per a formar carbonat de zinc (ZnCO₃), un material gris fosc molt fort que atura la corrosió en moltes circumstàncies, protegint l'acer dels elements.
L'acer galvanitzat és molt usat per evitar la corrosió sense resultar tan car com l'acer inoxidable, i es pot definir per la cristal·lització de la superfície (sovint anomenat en anglès: un spangle).
L'acer galvanitzat es pot usar fins temperatures de 200 °C, més enllà pot donar fums tòxics.

## Història

L'any 1742, Paul Jacques Malouin va descriure un mètode de donar capes al ferro amb zinc fos. El 1836, Stanislas Sorel va obtenir una patent per a un mètode de donar capes amb zinc, després de netejar-lo amb àcid sulfúric al 9% (H₂SO₄) i flux metal·lúrgic amb (NH₄Cl).

## Referències

* ↑ GalvInfo. «Còpia arxivada» (PDF). GalvInfo, 01-08-2011. Arxivat de l'original el 2014-03-02. [Consulta: 8 juny 2014].