OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Alosa saposchnikowii

Alosa saposchnikowii és una espècie de peix de la família dels clupeids i de l'ordre dels clupeïformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 35 cm de llargària total.
* Pot arribar a fer 469 g de pes total.

## Reproducció

Fresa en el nord de la mar Càspia des de finals d'abril (màxima intensitat a mitjan maig) a 1-6 m de fondària. Els alevins es desplacen al sud.

## Alimentació

Menja crustacis i peixets.

## Distribució geogràfica

Es troba a la mar Càspia.

## Longevitat

Viu fins als 9 anys.

## Referències

* ↑ Linck H. F. 1790. Versuch einer Eintheilung der Fische nach den Zähnen. Mag. Neueste Phys. Naturgesch. v. 6 (núm. 3). 28-38.
* 1 2 BioLib (anglès)
* ↑ Grimm, O. von. 1887. Astrakhan herring. Sel'skoe khozyaistvo i lesovodstvo 1887 (núm. 2): 1-43 in separate.
* ↑ Whitehead, P.J.P. 1985. FAO species catalogue. Vol. 7. Clupeoid fishes of the world (suborder Clupeioidei). An annotated and illustrated catalogue of the herrings, sardines, pilchards, sprats, shads, anchovies and wolf-herrings. Part 1 - Chirocentridae, Clupeidae and Pristigasteridae. FAO Fish. Synop. 125(7/1):1-303.
* 1 2 Elizarenko, M.M. i S.B. Andrianova 2002. The meal of bigeyed shad in Caspian Sea. Vopr. Rybolovstva (Problems of Fisheries) 3(1): 53-64.
* 1 2 3 4 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Berg, L.S. 1962. Freshwater fishes of the U.S.S.R. and adjacent countries. Vol. 1, quarta edició. Israel Program for Scientific Translations Ltd, Jerusalem.
* Blanc, M., J.-L. Gaudet, P. Banarescu i J.-C. Hureau 1971. European inland water fish. A multilingual catalogue. Fishing News (Books) Ltd., Londres.
* Coad, B.W. 1995. Freshwater fishes of Iran. Acta Sci. Nat. Acad. Sci. Brno. 29(1):1-64.
* Elizarenko, M.M. i S.B. Andrianova 2002. The meal of bigeyed shad in Caspian Sea. Vopr. Rybolovstva (Problems of Fisheries) 3(1): 53-64.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Ostroumov, A.A. 1947. Feeding of Caspian marine shad (Caspialosa brashnikovi (Bor.) and Saposhnikovi shad (Caspialosa saposhnikovi (Grimm) in the northern Caspian Sea. Trudy Volgo-Kaspiiskoi Nauchnoi Rybokhozyaistvennoi Stantsii 9(1): 82-94.
* Reshetnikov, Y.S., N.G. Bogutskaya, E.D. Vasil'eva, E.A. Dorofeeva, A.M. Naseka, O.A. Popova, K.A. Savvaitova, V.G. Sideleva i L.I. Sokolov 1997. An annotated check-list of the freshwater fishes of Russia. J. Ichthyol. 37(9):687-736.
* Shorygin, A.A. 1952. Feeding and trophic relations of fishes of the Caspian Sea. Moscou, Pishchepromizdat. 268 p.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Alosa vistonica

Alosa vistonica és una espècie de peix de la família dels clupeids i de l'ordre dels clupeïformes.

## Distribució geogràfica

Es troba a Europa: llac Vistonis (Grècia)

## Estat de conservació

Les seues principals amenaces són la destrucció del seu hàbitat i la contaminació del llac Vistonis produïda per les aigües residuals de la veïna ciutat de Xanthi. A més, l'extracció d'aigua dels seus afluents és un problema afegit car pot incrementar la salinitat del llac.

## Referències

* ↑ Linck H. F. 1790. Versuch einer Eintheilung der Fische nach den Zähnen. Mag. Neueste Phys. Naturgesch. v. 6 (núm. 3). 28-38.
* 1 2 BioLib (anglès)
* ↑ Economidis, P. S. & A. I. Sinis. 1986. Situation taxinomique et comparaisons des aloses (Pisces, Clupeidae) provenant des lacs Volvi et Vistonis (Grèce). Description d'une nouvelle sous-espèce: Alosa caspia vistonica. J. Nat. Hist. v. 20 (núm. 3): 723-734.
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Crivelli, A.J. (2006). "Alosa vistonica." 2006 Llista Vermella de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, edició 2006. [Consulta: 5 abril 2023]

## Bibliografia

* Borbori, D.C., P.S. Economidis i E.G. Maurakis 2001. Freshwater fish habitat science and management in Greece. Aquatic Ecosystem Health and Management 4: 381-391.
* Economidis, P.S. 1991. Check list of freshwater fishes of Greece (recent status of threats and protection). Hellenic Society for the Protection of Nature, Special publication, 48 p.
* Economidis, P.S., E. Dimitriou, R. Pagoni, E. Michaloudi i L. Natsis 2000. Introduced and translocated fish species in the inland waters of Greece. Fish. Manage. Ecol. 7:239-250.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Kottelat, M. 1997. European freshwater fishes. Biologia 52, Suppl. 5:1-271.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. 2006: Fishes of the world. Quarta edició. John Wiley & Sons, Inc. Hoboken, Nova Jersey, Estats Units. 601 p. ISBN 0-471-25031-7.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
* Whitehead, P.J.P. 1985. FAO species catalogue. Vol. 7. Clupeoid fishes of the world (suborder Clupeioidei). An annotated and illustrated catalogue of the herrings, sardines, pilchards, sprats, shads, anchovies and wolf-herrings. Part 1 - Chirocentridae, Clupeidae and Pristigasteridae. FAO Fish. Synop. 125(7/1):1-303.
# Aloïdes

Segons la mitologia grega, els aloïdes (en grec antic: Ἀλωεῖδαι, Aloeîdai) o alòades (grec antic: Ἀλωάδαι, Alōádai) van ser dos gegants bessons, anomenats Otos (grec antic: Ὦτος) i Efialtes, que Posidó va tenir d'Ifimedia, filla de Tríopas. El nom amb el qual són coneguts prové del seu pare putatiu, Aloeu, casat amb Ifimedia, i fill també de Posidó i de Cànace.
Ifimedia, enamorada de Posidó, passejava per la platja agafant aigua amb la mà i vessant-la en el seu pit. Posidó va cedir al seu amor i va donar-li dos fills, Otos i Efialtes, que cada any creixien un colze d'amplada i una braça d'alçada, i als 9 anys feien 9 colzes d'amplada (uns 4 metres) i nou braces d'alçada (uns 17 metres). Llavors van decidir declarar una guerra als déus. Protagonistes d'una gigantomàquia particular, intentaren arribar a l'Olimp posant unes muntanyes al damunt de les altres i amenaçant d'omplir el mar de muntanyes i desplaçar-lo on fins llavors hi havia hagut terra. Finalment van declarar el seu amor a dues deesses a les que volien raptar: Hera i Àrtemis. Irritats amb Ares, que havia mort Adonis en el curs d'una cacera, van tancar el déu en una gerra de bronze, on el tingueren tretze mesos fins que Hermes l'alliberà. Totes aquestes gestes van atreure sobre els germans la ira dels déus que segons la tradició van morir traspassats per les fletxes d'Apol·lo o, segons altres versions, pels llamps de Zeus, o bé es van matar l'un a l'altre quan volien capturar un cabirol enviat per Àrtemis. Un cop morts, van ser precipitats al Tàrtar. El càstig va continuar allà, ja que se'ls va lligar amb serps a una columna on una òliba els turmentava cridant sense parar.
Hom els atribueix la fundació de diverses ciutats, com Alòion a Tràcia, i Ascra a l'Helicó, on donaven culte a les Muses, que havien anat totes, el dia de la seva mort, a Naxos, on els gegants van ser enviats pel seu pare a buscar la seva mare i la seva germana Pàncratis, raptades pels pirates.

## Referències

* ↑ «Aloadai, Aloeidai». A: Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft.
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i llatina. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 25. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Parramon i Blasco, Jordi: Diccionari de la mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions 62, 1997, p. 15-16. El Cangur / Diccionaris, núm. 209. ISBN 8429741461
# Alphonse Jean Ernest Mailly

Alphonse Jean Ernest Mailly (àrea metropolitana de Brussel·les, 27 de novembre de 1833 - Brussel·les, 15 de gener de 1918) fou un organista i compositor belga, del període del Romanticisme. El 1861 fou nomenat professor de piano, i el 1868 d'orgue del Conservatori de Brussel·les, on entre d'altres alumnes tingué a Charles M. Courboin (1884-1973). Ja el 1858 Berlioz el considerava un organista excepcional. És autor de diverses composicions orquestrals i instrumentals, motets, melodies vocals i corals.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 32, pàg. 318 ISBN 84-239-4532-4
# Alphonse Pellet

Alphonse Pellet (Usès, 18 d'octubre de 1828 - 1887) fou un compositor francès.
Era fill de l'organista d'aquella catedral, va aprendre a tocar diversos instruments sense cap mestre. Després el seu pare li ensenyà l'harmonia i a tocar el piano, i més endavant ingressà en el Conservatori de París.
Als vint-i-un anys es traslladà a Nimes, dedicant-se a l'ensenyança privada, i sent més tard anomenat director del Conservatori i organista de la basílica d'aquesta ciutat.
A més de nombroses composicions de diversos gèneres, és autor de les òperes següents:
* Les deux avares, (1864)
* L'ours et le Pacha, (1865)
* Salsift ou les inconvenients de la grandeur (1865)
* Futaille à vendre, (1866)
* Deux locataires, (1873)
* Sous les palmiers,
Se li deuen a més:
* Essai sur l'opéra en France depuis Lully jusqu'à nos jours (París, 1876)
* Aperçu sur l'histoire de la musique depuis les temps plus reculés jusqu'à nos jours.

## Referències

* Tom núm. 43, pàg. 142, de l'Enciclopèdia Espasa (ISBN 84-239-4543-X)
# Alticorpus peterdaviesi

Alticorpus peterdaviesi és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 15 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Àfrica oriental: sud del llac Malawi.

## Referències

* ↑ Stauffer, J. R., Jr. & K. R. McKaye 1988. Description of a genus and three deep water species of fishes (Teleostei: Cichlidae) from Lake Malawi, Africa. Copeia 1988 (núm. 2): 441-449.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 «Alticorpus peterdaviesi» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
# Aluku

Aluku o boni és un grup ètnic de Surinam i la Guaiana Francesa descendents dels antics esclaus africans, els bushinengues o ndjukes (anomenats també negres dels boscos o cimarrons) que van escapar de les plantacions holandeses en els segles xvii i xviii. Abans d'ells s'havien escapat altres esclaus. Els primers formaren el grup saramaka i el segon els ndjuka. Els aluku també reben el nom de boni, que procedeix del seu primer cap Boni Bokilifu, un mulat esclau.
A poc a poc s'endinsaren en la selva amazònica, i a la fi del segle xviii s'instal·laren als marges del riu Lawa, afluent del riu Maroni, a la frontera entre Surinam i la Guaiana Francesa. A causa de la barreja entre les poblacions que fugien, es formà una nova ètnia. Havien de lluitar contra les tropes holandeses per a mantenir la llibertat, però també contra els saramaca i ndjuka, germans enemics que vivien més al nord, i això va crear un sentiment de pertinença a un mateix poble que habitaven un costat o bé un altre del riu, avui frontera política.
La seva llengua tradicional és un crioll basat en l'anglès (aproximadament el 90%). És similar als idiomes parlats per Saramaca i ndjuka. Avui en dia, la fracció més gran i que pobla el territori des de fa més temps està situat a la regió de Maripasoula, compost pels municipis i llogarets de Maripasoula, Papaïchton, Kormontibo, Assissi, Loco, Tabiki, i Goodé a la Guaiana Francesa, i Cottica, a Surinam. Una altra part es troba molt avall, prop de la desembocadura del riu amb les viles d'Apatou i de Maïman. Existeix una població aluku molt gran a Saint-Laurent-du-Maroni, a Caiena i a Kourou. Hi ha un total de 5.000 a la Guaiana Francesa.
Tradicionalment, els alukus són autosuficients i viuen de la recollida, la caça, la pesca i de la cultura nòmada situats lluny de les seves llars. No obstant això, en conjunt, semblen haver passat el punt de no retorn a la societat de consum, l'economia de mercat i la modernitat. Molts d'ells treballen com a conductors d'embarcacions fluvials (canoa) per l'exèrcit francès, al 9è RIMA. Segons Bernard Delpech, a Les Cahiers d'Outre-mer, núm. 182: se sotmeten a la « desestabilització de la base material tradicional, transformació de les mentalitats, alteració de les normes de vida col·lectiva », vegeu «Enllaç». Arxivat de l'original el 2004-05-05. [Consulta: 24 setembre 2009]..

## Enllaços externs

* Detall de la vida dels cimarrons de Maroni a Guaiana
* L'aluku : un créole surinamès en territori francès Arxivat 2009-09-26 a Wayback Machine., a Amerindia, 26-27, 2001 Arxivat 2011-07-20 a Wayback Machine.
# Alícia de Montmorency

Alícia de Montmorency (c. 1173 † 25 de febrer de 1220 o 1221) va ser una noble francesa. Era filla de Bouchard V de Montmorency i de Laurence de Hainaut, filla del comte Balduí IV d'Hainaut. El seu germà gran, Mateu de Montmorency, va ser conestable de França el període 1218-1230.

## Biografia

El 1190 es va casar amb Simó de Montfort (c. 1175 - 25 de juny de 1218), un net de Simó III de Montfort, que era descendent dels senyors de Montfort-Amaury, prop de París, i comte de Leicester. Va acompanyar el seu marit en les seves campanyes durant la croada albigesa. Tan ella com el seu marit tenien profundes conviccions catòliques; tots dos havien estat seguidors de Folquet de Neuilly i eren patrons de l'Orde Dominicana.

### Croada albigesa

Alícia de Montmorency va tenir un paper actiu en la croada albigesa que el seu marit capitanejava. Hi va arribar el 1210 conduint una tropa de reforços per a la croada; aquesta serà una funció important d'Alícia de Montmorency, ja que se sap que els anys 1212, 1213 i 1218 també aconseguirà tropes de suport per als croats que lluitaven al Llenguadoc. També va participar en consells militars de Simó de Montfort. El 1217 va perseguir als jueus de Tolosa en absència del seu marit, el qual estava lluitant a la Provença per a sufocar la revolta del jove Ramon VII.
El juny del 1218, quan Simó de Montfort va morir en el setge de Tolosa, ella es trobava a la ciutat. Davant d'aquesta desgràcia se'n va anar a la cort de París amb Folquet de Marsella, bisbe de Tolosa per a demanar al rei suport per a la lluita que comandava ara el seu fill Amaurí.
Després d'això, va tornar a les finques de la seva família a prop de París.

## Núpcies i descendència

Alícia de Montmorency i Simó de Montfort van tenir 7 fillsː
* Amaurí (1192 - 1241), que va succeir al seu pare el 1218
* Guiu (c. 1195 - 27 de juliol de 1220), iure uxoris comte de Bigorra
* Robert († 1226), mort sense fills
* Simó (c. 1208 - 4 d'agost de 1265), que va succeir al seu pare a títol de Comte de Leicester
* Amícia († 20 de febrer de 1253), casada amb Gaucher de Joigny, senyor de Château-Renard; va fundar un monestir dominic a Montargis
* Laura († 1227), casada amb Gerard III de Picquigny, vidami d'Amiens,
* Peronella, monja i després abadessa a l'abadia de Sant Antoni de París

## Referències

* ↑ Maddicott, 1994, p. 5.
* 1 2 3 Alvira, 2019, p. 52.
* ↑ Maddicott, 1994, p. 5-6.
* ↑ Alvira, 2019, p. 53.
* ↑ Maddicott, 1994, p. 6.

## Bibliografia

* Alvira, Martín «Presencia política y participación militar de las mujeres en la Cruzada Albigense». Revista de historia Jerónimo Zurita, núm. 94, 2019, pàg. 27-66. ISSN: 0214-0993.
* Maddicott, John Robert. Simon de Montfort (en anglès). Cambridge University Press, 1994. ISBN 978-0521376365.
* Roquebert, Michel. Simon de Montfort: Bourreau et martyr (en francès). Tempus Perrin, 2010. ISBN 978-2262033521.
* Sarrand, Jean «Alix de Montmorency et Marguerite de Marly». Bulletin de la Commission archéologique de Narbonne, vol. 32, 1970, pàg. 173-175.
* Sumption, Jonathan. The Albigensian Crusade (en anglès). Faber & Faber, 1999.
# Amalia Galárraga Azcarrunz

Amalia Galárraga Azcarrunz (Sant Sebastià, c. 1885 - Madrid, 28 de setembre de 1971) va ser una de les fundadores i membre del Comitè Executiu (on va exercir el càrrec de tresorera) del Lyceum Club de Madrid, del qual marxaria a conseqüència de traslladar el seu domicili.
Existeixen molt poques dades publicades sobre la seva vida, encara que se sap que era bona amiga de Carmen Baroja i Nessi, raó per la qual aquesta va ajudar, juntament amb la seva cunyada Carmen Monné, a finançar l'associació.
Va escriure, a instàncies de Giménez Caballero, una crònica dedicada al seu marit, José María Salaverría, publicada per Giménez Caballero, el 15 de desembre de 1928 en el núm. 48 de La Gaseta Literària, amb el títol “Els escriptors vists per la seva dona. José María Salaverría".
A principis de 1930 participa en la fundació de la Lliga Femenina Espanyola per la Pau, fruit del Congrés d'associacions pro Societat de Nacions, en el qual la Lliga queda integrada. Aquesta lliga estava formada fonamentalment per un grup de dones pacifistes, que en la seva majoria eren, també, sòcies del Lyceum Club, com Amalia Galárraga.
Va estar casada amb José María Salaverría, amb qui va tenir dues filles, Carmen i Margarita (diplomàtica, ministra plenipotenciària d'Espanya, banda d'Isabel la Catòlica, nascuda a Sant Sebastià, Guipúscoa, i finada a Madrid el 7 de desembre de 2000).
Va morir a Madrid, el 28 de setembre de 1971 als 86 anys, encara que estava establerta a Sant Sebastià, la seva ciutat natal, des que es va quedar vídua. Està enterrada en el cementiri de Polloe, on també hi ha el seu marit.

## Referències

* ↑ Espín, Manuel. MUJERES EN EL FILO DE LA NAVAJA (en castellà). Corona Borealis, 2016-09-06. ISBN 9788415465249.
* ↑ Rodrigo, Antonina. María Lejárraga: una mujer en la sombra (en castellà). EDAF, 1992. ISBN 9788496107380.
* 1 2 Clara., Campoamor,. La revolución española vista por un republicana. Bellaterra: Universitat Autònoma de Barcelona, Servei de Publicacions, 2002. ISBN 9788449022432.
* ↑ Escritoras y figuras femeninas (literatura en castellano). Sevilla, España: Arcibel, 2009. ISBN 9788496980471.
* ↑ Galárraga Azcarrunz, Amalia ««Los escritores vistos por su mujer. José María Salaverría.»». La Gaceta Literaria., 1928.
* ↑ «ABC (Madrid) - 29/09/1971, p. 51 - ABC.es Hemeroteca» (en castellà). [Consulta: 1r març 2018].
* ↑ «ABC (Madrid) - 29/09/1971, p. 51 - ABC.es Hemeroteca» (en castellà). [Consulta: 1r març 2018].
# Amblyceps tenuispinis

Amblyceps tenuispinis és una espècie de peix de la família dels amblicipítids i de l'ordre dels siluriformes.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima subtropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àsia: l'Índia.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Blyth E., 1858. Report of Curator, Zoological Department, for May, 1858. J. Asiatic Soc. Bengal v. 27 (núm. 3). 267-290.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Blyth, E., 1860. Report on some fishes received chiefly from the Sitang River and its tributary streams, Tenasserim Provinces. J. Asiatic Soc. Bengal v. 29 (núm. 2): 138-174.
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Burgess, W. E. An Atlas of Freshwater and Marine Catfishes: A Preliminary Survey of the Siluriformes (en anglès). TFH Publications, 1989. ISBN 9780866221313.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Ferraris, C. J. «Checklist of catfishes, recent and fossil (Osteichthyes: Siluriformes), and catalogue of siluriform primary types» (en anglès). Zootaxa, 1.418, 1, 2007, pàg. 1-628. DOI: 10.11646/zootaxa.1418.1.1.
* He, M., 1999. Amblycipitidae. p. 103-110. A: X.-L. Chu, B.-S. Cheng i D.-Y. Dai (Eds). Faunica Sinica. Osteichthyes. Siluriformes. Science Press, Beijing. i-vii + 1-230.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Ng, H. H. i M. Kottelat, 2000: A review of the genus Amblyceps (Osteichthyes: Amblycipitidae) in Indochina, with descriptions of five new species. Ichthyological Exploration of Freshwaters v. 11 (núm. 4): 335-348.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
* Zheng, C.-Y., 1991. Amblycipitidae. p. 318-319. A: J.-H. Pan, L. Zhong, C.-Y. Zheng, H.-L. Wu i J.-H. Liu (eds). 1991. The freshwater fishes of Guangdong Province. Guangdong Science and Technology Press, Guangzhou. 589 pp.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Amblychaeturichthys

Amblychaeturichthys és un gènere de peixos de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Taxonomia

* Amblychaeturichthys hexanema (Bleeker, 1853)
* Amblychaeturichthys sciistius (Jordan & Snyder, 1901)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Bleeker, P., 1853. Nalezingen op de ichthyologie van Japan. Verh. Batav. Genootsch. Kunst. Wet. v. 25: 1-56, 1 pl.
* ↑ Jordan, D. S. & J. O. Snyder. 1901. A review of the gobioid fishes of Japan, with descriptions of twenty-one new species. Proceedings of the United States National Museum v. 24 (núm. 1244): 33-132.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB.NET
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Catalogue of Life (anglès)
* ↑ Dictionary of Common (Vernacular) Names (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)

## Enllaços externs

* uBio (anglès)
* Biodiversity Institute of Ontario (anglès)
# Amblyeleotris arcupinna

Amblyeleotris arcupinna és una espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 11 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Papua Nova Guinea.

## Referències

* ↑ Bleeker P. 1874. Notice sur les genres Amblyeleotris, Valenciennesia et Brachyeleotris. Versl. Akad. Amsterdam (Ser. 2) v. 8. 372-376.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kuiter, R.H. i T. Tonozuka 2001. Pictorial guide to Indonesian reef fishes. Part 3. Jawfishes - Sunfishes, Opistognathidae - Molidae. Zoonetics, Australia. 623 - 893.
* Mohlmann, M. S. & P. L. Munday. 1999. Amblyeleotris arcupinna, a new species of shrimp goby from Papua New Guinea. Rev. Fr. Aquariol. v. 26 (núm. 1-2): 59-62.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.