OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Camí de Sant Andreu (Castellcir)

El Camí de Sant Andreu és un camí rural que uneix el nucli principal actual del poble de Castellcir, l'antic Carrer de l'Amargura, amb el nucli antic, l'església de Sant Andreu, dins del terme municipal de Castellcir, a la comarca del Moianès.
Arrenca de l'extrem meridional de l'actual nucli urbà de Castellcir, a l'extrem sud de l'Avinguda de Sant Quirze; del darrer carreró que es troba cap a llevant, surt el camí cap al sud-est. Davalla cap a la vall de la riera de Castellcir. Després de fer tres tancats revolts per salvar el desnivell, el camí passa per la Codina, on gira cap al nord, passa per Cal Jaumet, on troba la Bassa Petita, a la qual ha de fer tota la volta pel costat de ponent i després pel nord; a l'extrem septentrional de la bassa, troba un altre camí que trenca cap al sud-est, travessa la riera a gual, i per la riba esquerra de la Riera de Castellcir, mena en poc tros a Sant Andreu de Castellcir.

## Etimologia

Com la major part dels camins, el seu nom és de caràcter descriptiu: és el camí que uneix el nucli actual de Castellcir amb l'antiga església parroquial de Sant Andreu de Castellcir.

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* El Camí de Sant Andreu en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# École nationale de la statistique et de l'administration économique

L'École nationale de la statistique et de l'administration économique, també anomenada ENSAE ParisTech, és una Grande école d'enginyeria de França fundada el 1942. Està situada a Malakoff, França.
És un establiment públic d'ensenyament superior i recerca tècnica que lliura el diploma d'enginyeria d'ENSAE ParisTech (Màster Ingénieur ENSAE ParisTech) i elMastère spécialisé.

## Referències

* ↑ «En 2015, l'Ensae s'installera dans un bâtiment signé CAB Architectes» (en francès). , 16-11-2012.

## Enllaços externs

* École nationale de la statistique et de l'administration économique - Lloc web oficial
# Corydoras adolfoi

Corydoras adolfoi és una espècie de peix de la família dels cal·líctids i de l'ordre dels siluriformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 5,7 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Negro.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Lacépède B. G. E. 1803. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 5. i-lxviii + 1-803 + index.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 «Corydoras adolfoi» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Burgess, W. E. 1982. Corydoras adolfoi, a new species of catfish (Siluriformes, Callichthyidae) from the upper Rio Negro, Brazil, near Sao Gabriel da Cachoeira. Trop. Fish Hobby. v. 30 (núm. 7): 15-16.
# Oca coll-roja

L'oca coll-roja (Branta ruficollis) és una espècie d'ocell de la família dels anàtids (Anatidae) que cria a les vores de rius de la tundra a Sibèria occidental, migrant en hivern cap al sud, fins al nord del mar Negre.

## Referències

* ↑ «Oca coll-roja». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/11/2023(català)
# Camí de la Vall (Castellcir)

El Camí de la Vall és una pista forestal dels termes municipals de Castellcir i de Castellterçol, a la comarca del Moianès. Com la major part dels camins, el seu nom és de caràcter descriptiu: és el camí que des de Castellcir menava a la masia castellterçolenca de la Vall.
El camí arrenca de la cruïlla dels carrers del Sot de les Moles i d'Esteve Torrentó, cap al sud-oest, passa pel costat meridional de la Font del Poble i continua cap al sud-oest, passa pel nord de la Solella de la Vall i tot seguit arriba a la masia de la Vall. Aquest camí en el primer tram és el Camí de la Font.

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0.

## Enllaços externs

* El Camí de la Vall en el seu entorn a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Doryichthys contiguus

Doryichthys contiguus és una espècie de peix de la família dels singnàtids i de l'ordre dels singnatiformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 11 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovovivípar i el mascle transporta els ous en una bossa ventral, la qual es troba a sota de la cua.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a la conca del riu Mekong a Laos, Tailàndia i Cambodja.

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.
* ↑ Kottelat, M., 2001. Fishes of Laos. WHT Publications Ltd., Colombo 5, Sri Lanka. 198 p.

## Bibliografia

* Dawson, C. E., 1981: Review of the Indo-Pacific doryrhamphine pipefish genus Doryichthys. Japanese Journal of Ichthyology v. 28 (núm. 1): 1-18.
* Dawson, C.E., 1985. Indo-Pacific pipefishes (Red Sea to the Americas). The Gulf Coast Research Laboratory Ocean Springs, Mississipi, Estats Units.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Hardy, J.D. Jr., 2003. Coral reef fish species. NOAA\National Oceanographic Data Center. NODC Coral Reef Data and Information Management System. Estats Units. 537 p.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Lourie, S. A., Amanda C.J. Vincent i Heather J. Hall: Seahorses: An Identification Guide to the World's Species and their Conservation. Dorling Print Limited, Dorling House: Londres, Gran Bretanya: Project Seahorse, 1999.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Éomer

L'Éomer (2911 T.E. - 63 Q.E.) és un personatge fictici de l'univers de J.R.R. Tolkien de la novel·la El Senyor dels Anells. Va ser el divuitè rei de Ròhan, i el primer de la tercera dinastia.

## Biografia

L'Éomer (2911 T.E. - 63 Q.E.) és fill d'Éomund i Théodwyn, germana del rei Théoden de Ròhan. L'Éomund va morir perseguint un grup d'orcs a Éstemnet l'any 3002 T.E. i la seva dona, commoguda per la tristor, va morir poc després. En Théoden va adoptar l'Éomer i la seva germana Éowyn tot criant-los com a fills propis en companyia d'en Théodred, el seu legítim hereu. Amb 26 anys fou nomenat tercer mariscal de la Marca dels genets i se li va atorgar el comandament del Fold Est, càrrec que havia tingut abans el seu pare.
Durant la Guerra de l'Anell va donar caça als orcs que duien presoners en Merry i en Pippin, i després es trobà amb l'Àragorn, en Légolas i en Guimli, a qui va donar permís per moure's per Ròhan. Quan va tornar a Édoras, aquesta mesura li va fer perdre el favor del rei Théoden, qui, mitjançant Llenguadeserp, el va fer detenir. Finalment en Gàndalf arriba a Meduseld i trenca el malefici que queia sobre el rei i així l'Éomer va poder rebre de nou l'honor d'Édoras. L'Éomer va tenir un destacat paper en la batalla de Vilacorn, a la Gorja d'en Helm, on Ròhan va conjurar la invasió d'orcs i la traïció d'Ísengard sota el control d'en Sàruman.
En morir en Théodred, l'únic fill del rei, als guals de l'Isen, l'Éomer esdevé hereu d'en Théoden, i es dirigeix a Minas Tirith com segon marsical i essent ja rei en acabar la batalla dels Camps de Pelènnor, on fou un dels principals capitans de l'oest en la victòria.
Un cop va haver acabat la guerra, l'Éomer és present en el coronament del rei Àragorn, renovant l'antiga aliança entre els dos regnes. Fruit d'aquest acord arriba el seu casament amb la Lothíriel, filla del príncep Ímrahil de Dol Àmroth, i fruit del casament en neix l'hereu: Elfwine el Bell, que regna després del seu pare. El seu govern va estar marcat per les constants guerres a l'est i al sud de la Terra Mitjana, a les quals va anar fent honor a l'aliança amb Góndor. Amb el seu regnat s'inicia una època de pau i prosperitat dins les fronteres de Ròhan, bo i recuperan tant la ramaderia i el comerç que la situació es considerava millor que la que hi havia abans de la guerra.

## Adaptacions

En la versió cinematogràfica de Peter Jackson d'El Senyor dels Anells, l'actor Karl Urban interpreta l'Éomer. En les pel·lícules, en Llenguadeserp no es limita a arrestar l'Éomer, sinó que l'exilia, i acaba tornant a temps per salvar el seu rei a la batalla de la Gorja d'en Helm (paper que en els llibres acompleix l'Érkenbrand).
# Sarichioi

Sarichioi (en rus: Сарикёй, del turc: Sarıköy, 'Poble Groc') és una comuna al comtat de Tulcea, al nord de la Dobruja (Romania). Està compost per cinc pobles: Enisala, Sabangia, Sarichioi, Zebil i Visterna. A més de la majoria ètnica romanesa (56,4% de la població), la comuna acull una important comunitat lipovenca (43,1%). Segons el cens de 2011, la població de la comuna de Sarichioi ascendeix a 5.856 habitants, una xifra inferior a l'anterior cens de 2002, quan hi havia 7.457 habitants empadronats.
El poble d'Enisala (turc: Yeni Sala, búlgar: Ново село, "Poble Nou") és el lloc d'una fortalesa que domina els llacs propers (anteriorment golfs) de Razelm i Babadag. Data de finals del segle xiii o principis del XIV, es va construir per controlar les rutes de viatge que passaven per la regió. Les tres torres hexagonals de la fortalesa són les úniques d'aquest tipus que es troben a tota la regió de Dobruja. Hi ha diverses teories competidores sobre els seus constructors. Per una banda, alguns historiadors consideren que la seva arquitectura recorda la manera de planificar occidental i l'atribueixen als genovesos, que ocupaven diversos llocs comercials a la zona, o bé als romans d'Orient, que controlaven la regió de manera intermitent. D'altra banda, altres historiadors consideren les torres molt similars a les trobades a Tsepina, Shumen, Perperikon i Vidin, atribuint-la en conseqüència als búlgars, que també se sap que controlaven la regió en determinats moments durant el període probable de construcció. Totes les mencions per escrit de la fortalesa són posteriors al seu abandonament, cosa que fa que sigui improbable una atribució definida.
El castell va ser conquerit per primera vegada pels otomans en 1388/1389, 1416/1417 i represa en després d'una breu Valaquia regla. A causa de la nova situació política i el desenvolupament d'escopinetes de sorra que van dificultar el comerç, la fortalesa va decaure gradualment i finalment va ser abandonada cap a finals del segle XV.

## Vegeu també

* Turisme a Romania

## Bibliografia

* Sălăgeanu, Valentin. «Cetatea de la Enisala». Arhitectura militară pe teritoriul Ţării Româneşti şi al Dobrogei în secolele XIII-XVI. Influenţe şi iradieri. Patzinakia. [Consulta: 5 octubre 2008].

## Referències

* 1 2 «Recensământul Populației și al Locuințelor 2002 - populația unităților administrative pe etnii». Kulturális Innovációs Alapítvány (KIA.hu - Fundația Culturală pentru Inovație). Arxivat de l'original el 2013-10-14. [Consulta: 6 agost 2013].
# Corydoras amapaensis

Corydoras amapaensis és una espècie de peix de la família dels cal·líctids i de l'ordre dels siluriformes.
Els mascles poden assolir els 7 cm de longitud total.
Es troba a Sud-amèrica: Brasil (Amapá) i Guaiana Francesa.

## Referències

* ↑ uBio (anglès)
* ↑ Lacépède B. G. E. 1803. Histoire naturelle des poissons. Hist. Nat. Poiss. v. 5. i-lxviii + 1-803 + index.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 «Corydoras amapaensis» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Boujard, T., M. Pascal, F.J. Meunier i P.-Y. Le Bail 1997. Poissons de Guyane. Guide écologique de l'Approuague et de la réserve des Nouragues. Institut National de la Recherche Agronomique, París, França. 219 p.

## Bibliografia

* Nijssen, H. 1972. Records of the catfish genus Corydoras from Brazil and French Guiana with descriptions of eight new species (Pisces, Siluriformes, Callichthyidae). Neth. J. Zool. v. 21 (núm. 4): 412-433, Pls. 1-3.
# Casa Joan Baqué

La casa Joan Baqué era un edifici situat als carrers d'en Sadurní i de Sant Rafael del Raval de Barcelona, avui desaparegut.

## Història i descripció

El 1828, Ramon de Portell i d'Oms va establir en emfiteusi una parcel·la a la cantonada dels carrers d'en Sadurní i de Sant Rafael al fuster Josep Botey i Soler, que el 1833 va demanar permís per a construir-hi un edifici de planta baixa, entresol i tres pisos, segons el projecte del mestre de cases Jacint Torner.
Posteriorment, la propietat fou adquirida pel xarcuter Joan Baqué i Casamitjana, originari de Queixans (Cerdanya), on el seu pare Miquel Baqué i Gau i el seu germà Pere foren masovers de la finca de Cal Junoy. El 1888, Baqué en va encarregar la reforma a l'arquitecte Josep Domènech i Estapà, que va dissenyar unes noves obertures d'arc rebaixat i unes baranes de ferro forjat guarnides amb un gran floró a l'entresol, i decorà la façana amb franges esgrafiades amb motius geomètrics als pisos superiors.
Finalment, l'edifici fou enderrocat a començaments del segle xxi per l'operació de renovació urbana «Illa Robador».

## Vegeu també

* Casa Gironella

## Referències

* ↑ Guía de forasteros en Barcelona, 2ª parte, 1842, p. 10.
* ↑ AHPB, notari Manuel Rafart, manual 1.223/5 (1a part), f. 15-25v, 05-12-1828.
* ↑ Joseph Botey i Soler. Mestre fuster. «Sant Rafael xamfrà amb Sadurní. Quarter 5, barri 4, illa 20. Edificar casa». C.XIV Obreria C-116. AHCB, 25-11-1833.
* ↑ «Carrer Sant Rafael 15». Carta Arqueològica de Barcelona. Servei d'Arqueologia de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS).
* ↑ Anuario-Riera, 1902, p. 746.
* ↑ Anuario del comercio, de la industria, de la magistratura y de la administración, 1908, p. 1668.
* ↑ audet123. «Joan Baque Casamitjana». geneanet.
* ↑ audet123. «Miquel Baque Gau». geneanet.
* ↑ audet123. «Pere Baque Casamitjana». geneanet.
* ↑ Garçon Peyrí, 2020.
* ↑ AMCB, Q127 Foment 1011 P.
* 1 2 Alexandre, Octavi. Catàleg de la Destrucció del Patrimoni Arquitectònic Històrico-Artístic del Centre Històric de Barcelona. Veïns en Defensa de la Barcelona Vella i Estudiants pel Patrimoni, 2000, p. 37.
* ↑ «Casa Joan Baqué». Carta Arqueològica de Barcelona. Servei d'Arqueologia de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS).

## Bibliografia

* Garçon Peyrí, Sofia «Un capítol de la història de Queixans. Cal Junoy, hisendats i masovers (1814-2014)». Querol. Revista Cultural de Cerdanya, 26, 2020, pàg. 40-62.
# Oca de collar

L'oca de collar (Branta bernicla) és una espècie d'ocell de la família dels anàtids i de l'ordre dels anseriformes, considerada una oca.
L'oca de collar fa uns 55-62 cm de llargada i té com a tret característic una taca blanca als laterals del coll, que a vegades no és visible en els exemplars joves durant el primer any. Té una envergadura d'1,1-1,21 m i un pes d'1,2-1,6 kg. Té el cap i el coll negres, el cos gris fosc i les infracobertores caudals blanques, i una longevitat de 12-15 anys.

## Hàbitat

Cria a la tundra i passa l'hivern a les costes atlàntiques del centre d'Europa. La seva presència als Països Catalans és molt estranya a l'hivern i excepcional a l'estiu. A l'hivern, aquesta oca de costes baixes és comuna i cada vegada més mansoia en moltes zones; arriba fins estuaris i ports i fins i tot menja en camps al costat de carreteres amb la marea alta. Les bandades solen estar a l'aigua, cabussant-se com els ànecs per cercar aliment. Amb la marea baixa solen estar disperses entre el fang i els estuaris. Els seus agradables reclams, de tipus gruny, tenen un llarg abast i són típics de molts estuaris d'octubre a març. Encara que una mica més llarga que l'ànec collverd, aquesta sol semblar molt més gran.
A la península ibèrica es pot trobar de desembre a febrer.
* Veu: rronk rronk rítmic, profund, gutural, que crea un cor fort en grans ramades.
* Niu: revestit de plomes en el sòl, prop d'una bassa poc profunda; 4-6 ous; 1 niada; maig-juny.
* Alimentació: menja Zostera marina i algues en zones fangoses, cereals i herba dels camps.
* Vol: ràpid, fort, aleteigs profunds i ràpids; en masses irregulars o llargues fileres.

## Subespècies

* Branta bernicla Hrota (Irlanda, nord-est d'Anglaterra).
* Branta bernicla Nigricans (divagant per Nord-amèrica).

## Espècies similars

Oca de galta blanca (Branta leucopsis). Oca del Canadà (Branta canadensis).

## Referències

* Ediciones Omega 2002: Guía de campo de las aves de España y Europa, pàg. 67, text de R. Hume (ISBN 84-282-1317-8).
* ↑ «Oca de collar». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/11/2023(català)
* 1 2 3 Estrada, Joan; Jutglar, Francesc; Llobet, Toni. Ocells de Catalunya, País Valencià i Balears : Inclou també Catalunya Nord, Franja de Ponent i Andorra. Barcelona: Lynx, març de 2010, pàgs. 20-21. ISBN 978-84-96553-54-5.
# Brycon petrosus

Brycon petrosus és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 28,5 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Centreamèrica: vessants pacífic i atlàntic de Panamà.

## Referències

* ↑ Müller J. & Troschel F. H. 1844. Synopsis generum et specierum familiae Characinorum. (Prodromus descriptionis novorum generum et specierum). Arch. Naturgeschichte v. 10 (pt 1). 81-99 + Zu pag. 99 (foldout).
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Meek, S. E. & Hildebrand, S. F. 1913. New species of fishes from Panama. Field Museum of Natural History, Publications, Zoölogical Series v. 10 (núm. 8): 77-91.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Balon, E.K. 1990. Epigenesis of an epigeneticist: the development of some alternative concepts on the early ontogeny and evolution of fishes. Guelph Ichthyol. Rev. 1:1-48.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Géry, J. i V. Mahnert 1992: Notes sur quelques Brycon des bassins de l'Amazone, du Parana-Paraguay et du Sud-Est brésilien (Pisces, Characiformes, Characidae). Revue Suisse de Zoologie v. 99 (núm. 4): 793-819.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Howes, G. J. 1982: Review of the genus Brycon (Teleostei: Characoidei). Bulletin of the British Museum (Natural History) Zoology v. 43 (núm. 1): 1-47.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes 2003. Subfamily Characinae (Characins, tetras). p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Miller, R.R. 1966. Geographical distribution of Central American freshwater fishes. Copeia 1966(4):773-802.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* «Brycon petrosus». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
# Camí del Castell (Castellcir)

El Camí de Castell és un antic camí rural que uneix el nucli antic del poble de Castellcir i el Castell de Castellcir. Discorre totalment pel terme castellcirenc, a la comarca del Moianès.
Des de Sant Andreu de Castellcir cal seguir cap al nord el camí que discorre un tram per l'esquerra de la Riera de Castellcir, travessa la riera i continua aigües amunt de la riera pel seu costat dret. Així, en poc tros s'arriba a Ca l'Antoja i Vilacís, on hi ha l'Embassament de Ca l'Antoja. Sempre riera amunt, al cap de poc es troba un primer trencall, on es desvia cap al nord-est el Camí de la Baga.
Al cap de poc, hom arriba a un segon trencall, on cal agafar el trencall dret. Fins a aquest punt el Camí del Castell comparteix traçat amb el Camí de Centelles i el Camí de Santa Maria. Cal seguir el de la dreta, que baixa a cercar la llera de la riera, la travessa, passa a la dreta del torrent de Centelles, i comença a pujar cap a la carena que es troba al nord-est. Pujant sempre, al cap de poc s'arriba al Castell de Castellcir.

## Etimologia

Com en el cas de la major part de camins, el nom que els designa és clarament descriptiu. En aquest cas, el camí mena al Castell de Castellcir, o de la Popa, des del poble de Castellcir.

## Bibliografia

* RODRÍGUEZ LARA, José Luis. Aproximació a la Toponímia del Moianès. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2009. (Col·lecció "Camí Ral", núm. 30). ISBN 978-84-232-0735-0

## Enllaços externs

* El Camí del Castell en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Époisses de Bourgogne

L'époisses de Bourgogne és un formatge francès de la regió de Borgonya, al departament de Côte-d'Or, que es beneficia d'una AOC des de 1991, i DOP a nivell europeu pel Reglament de la Comissió n. 1107/96. El seu nom prové del poble d'Époisses, situat a l'oest d'aquest territori.

## Història

L'époisses és el més famós dels formatges borgonyons i un dels més coneguts de crosta rentada. El primer formatge époisses va ser elaborat per monjos de l'abadia de Cîteaux al segle xvi. Va merèixer les lloances de madame de Sévigné i es diu que a Napoleó li agradava. Brillat-Savarin el va considerar el rei dels formatges el 1825. El període de màxima esplendor d'aquest formatge va ser la segona meitat del segle xix. Va decaure i va deixar de produir-se durant la Segona Guerra Mundial. Se'n va reprendre la fabricació durant la postguerra. Va obtenir el reconeixement com AOC el 1991.

## Elaboració

Aquest formatge s'elabora amb llet crua de vaca. Normes estrictes regulen tant el farratge del bestiar com la llet. Es renta amb aigua salada, es manté en un celler humit i després d'un mes es renta de nou amb una barreja d'aigua de pluja i licor marc de Borgonya, dues o tres vegades a la setmana. La maduració dura de quatre a vuit setmanes.

## Característiques

Es tracta d'un formatge amb un 50% de matèria grassa. La seva forma és cilíndrica, i es comercialitza en dues mides diferents. La crosta és brillant, amb un color que, segons el grau de maduresa, va del vori ataronjat a vermell-maó. La pasta és flexible i cremosa. La característica més destacada d'aquest formatge és la seva forta olor, acre, agressiva, penetrant, expansiva, franca, amb buquet, el que va portar que fos prohibit portar-lo en el transport públic francès. El seu sabor és potent i ric, picant i molt característic, la massa es fon a la boca i deixa una delicada sensació cremosa al paladar.
L'époisses pot prendre's amb un pa de panses. No sol usar-se per cuinar. Els vins que li van són Hautes-Côtes de Beaune (blanc i negre), Hautes-Côtes de Nuits (blanc i negre), o un blanc Pouilly-Fumé i vi negre com el Côte-rôtie. Al costat d'un borgonya blanc o un vi dolç com el sauternes, es recomana acompanyar-lo per l'aiguardent amb què se'n renta la crosta: marc de Borgonya.