OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Hu Hanmin

Hu Hanmin (xinès simplificat: 胡汉民; xinès tradicional 胡漢民;pinyin: Hú Hànmín) fou un escriptor, polític i governant xinès nascut a Panyu, província de Guangdong el 9 de desembre de 1879 i mort el 12 de maig de 1936 a Canton. Pertanyia a l'ala dretana del Kuomintang (KMT) i fou un col·laborador directe de Sun Yat-sen. .
La família de Hu Hanmin era de la minoria hakka de l'ètnia han. Quan van morir els seus pares va fer de professor (igual que el seu germà gran) per tal de sostenir la seva família. Va estudiar al Japó (1902) i formà part de la Tongmenhui . De tornada al seu país va treballar en un periòdic. Quan esclatà la Revolució de 1911, essent un fervent partidari de Sun Yat-sen, ocupà càrrecs importants. Arran la repressió contra les republicans duta a terme per Yuan Shikai es veu obligat a exiliar-se al Japó. Després de la mort de Sun Yat-sen va convertir-se en un dels màxims dirigents del Kuomingtan. Però el nomenament de Wang Jingwei com a president va significar el distanciament entre els dos. Després d'una visita la URSS la rivalitat amb Chiang Kai-shek motivà l'anada a Hong Kong i apartar-se, momentàniament, de la política (1927) però ,poc després, Chiang va comptar amb Hu per contrarestar els esquerranistes del partit nacionalista. Actuà, també, contra els comunistes.
El descontentament amb el règim de Chiang provocà el descontentament de diverses personalitats del KMT com Feng Yuxiang, Yan Xishan Li Zongren i Wang Jingwei que van desafiar el govern de Nanjing amb les armes. Chiang va ser el vencedor. Hu Hannim, de cap manera, volia tractar benèvolament als derrotats ni tampoc una nova constitució tal com volia Chiang. Altre cop Hu és detingut però és alliberat arran de protestes estudiantils i la reacció de membres destacats del KMT. Només l'amenaça japonesa evità una nova guerra civil
El 1931 va marxar a Hong Kong considerant-se l'hereu de l'ideari de Sun Yat-sen i defensant un partit fort i centralitzat a l'estil leninista.. El 1936, retornà i quan es proposava a començar una vegada més la seva activitat política dins el KMT, va morir a conseqüència d'una feridura.

## Referències

* ↑ Paulès, Xavier, (1973- ...).,. La république de Chine : 1912-1949. ISBN 978-2-251-91176-2.
* http://wangjingwei.org/en/associates-en/hu-hanmin/ Arxivat 2016-11-30 a Wayback Machine.

## Bibliografia

* Power by Design: Constitution-Making in Nationalist China de Suisheng Zhao. University of Hawai'i Press.ISBN 0-8248-1721-4. Pàgs. 12-15, 57-58, 68-82, 87-92, 122, 128-130 i 177
* Intolerable Cruelty: Marriage, Law, and Society in Early Twentieth-Century China de Margaret Kuo. Pàgs.. 41 43-44, 46, 48, 56, 59 i 63-65.
# Òxid de crom(III)

L'òxid de crom(III) o triòxid de dicrom, és un dels principals òxids de crom. És un sòlid de color verd fosc que s'utilitza com a pigment. A la natura es troba a l'eskolaïta, un mineral molt rar.

## Síntesi

Es pot obtenir òxid de crom mitjançant la descomposició del dicromat d'amoni. Aquesta reacció és molt exotèrmica.
    (NH₄)₂Cr₂O₇ → Cr₂O₃ + N₂ + 4 H₂O
# Edmundo Bossio Dioko

Edmundo Bossio Dioko, o també Edmundo Dioco Bosio (Rebola, Fernando Poo, 22 de novembre de 1922- febrer de 1975) va ser un polític equatoguineà.
Entre agost de 1966 i abril de 1967 es va convertir en un dels principals representants del nacionalisme bubi, president de la Cambra Agrària de Fernando Poo, al mateix temps que exercia el càrrec de Procurador en Corts durant la IX Legislatura de les Corts Espanyoles (1967-1971), ja que en les eleccions celebrades en la província de Fernando Poo el 16 de novembre de 1967 obté 4.125 vots de 6.731 emesos. Va participar en la Conferència Constitucional (1967-1968) que va elaborar la Constitució de Guinea Equatorial de 1968.
Va liderar la conformació del grup "Unió Bubi", fundat el 1966 per ell i Enrique Gori Molubela, que posteriorment es va transformar en partit polític, amb el qual va obtenir 5.000 vots en la primera ronda de les eleccions presidencials de setembre de 1968.
Partidari de l'autodeterminació de l'illa de Bioko o bé la seva integració com a Estat en una forma de República Federal, va recolzar no obstant això al partit IPGE de Francisco Macías Nguema enfront del seu principal adversari, el MUNGE de Bonifacio Ondó Edu.
Va ser el primer vicepresident de la recentment formada República de Guinea Equatorial. A la fi de 1974, va ser investigat pels Serveis d'Informació durant el règim de Macías Nguema i sotmès a arrest domiciliari. Va ser detingut i executat al febrer de 1975 sense judici previ durant el règim de Macías Nguema. Es va caracteritzar per la defensa dels interessos del grup sociocultural bubi.

## Notes

* ↑ Revista La Guinea Ecuatorial, número 1.630, octubre - novembre de 1968, pàgines 19-21, Depósito Legal: F.P.-10-1959 (PDF).
* ↑ Decret 1849/1967, de 18 d'agost, pel qual es convoquen eleccions de Procuradors en Corts representants de la família per cadascuna de les províncies. (BOE núm. 203, de 25 d'agost de 1967)
# Casa d'Escaló

La Casa d'Escaló està situada al carrer Joan Cantó núm. 2 de la ciutat d'Alcoi (l'Alcoià), País Valencià. És un edifici d'estil modernista valencià construït l'any 1908, que va ser projectat per l'arquitecte alcoià Vicent Pascual Pastor.
L'edifici és popularment conegut com a Casa d'Escaló i va ser construït entre els anys 1906 i 1908. L'industrial tèxtil alcoià Enrique García Peidro, conegut amb l'àlies d'Escaló, va promoure l'edifici per albergar la seua residència. Era propietari al costat dels seus germans de la fàbrica tèxtil Fills de Salvador García, més coneguda popularment com la fàbrica de l'Escaló.
L'edifici és una mostra significativa de l'Art Nouveau a Alcoi, a més de no haver sofrit cap modificació exterior des de la seua construcció. L'entorn urbà poc dens del carrer va permetre construir un palauet exempt, amb les seues quatre façanes a l'exterior, la qual cosa va possibilitar al seu arquitecte Vicent Pascual ventilar i il·luminar totes les dependències des de l'exterior.
En la seua façana exterior destaquen els carreus rústics, les falques de forja, la vegetació esculpida, la porta i els miradors de ferro laminat, les balconades sinuoses, la rematada curvilínia, etc. A l'interior es poden observar pintures murals, ebenisteria, capitells de guix, ceràmiques i sòls de paviment hidràulic.
A l'edifici s'empraren columnes de ferro colat del catàleg de la fosa Rodes Hermanos "El Vulcano" d'Alcoi, tant en l'escala com en la planta baixa.
Va ser rehabilitat en la dècada de 1980 per albergar el Conservatori Municipal de Música i Dansa “Joan Cantó”, en honor del músic i compositor alcoià Joan Cantó i Francés.

## Referències

* ↑ Doménech Romá, Jorge (2010). Modernismo en Alcoy, su contexto histórico y los oficios artesanales. Editorial Aguaclara. p. 327-350. ISBN 978-84-613-8233-0.
* ↑ Ficha en "Ruta del Modernismo". Turismo de Alcoy
* 1 2 3 Doménech Romá, Jorge. Modernismo en Alcoy, su contexto histórico y los oficios artesanales (en castellà). Editorial Aguaclara, 2010, p. 327-350. ISBN 978-84-613-8233-0 [Consulta: 23 desembre 2017].
* 1 2 3 Jaén i Urban, Gaspar. Instituto de Cultura Juan Gil-Albert, Colegio Territorial de Arquitectos de Alicante. Guía de arquitectura de la provincia de Alicante (en castellà), 1999, p. 14. ISBN 84-7784-353-8 [Consulta: 13 novembre 2017].
* ↑ Domenech Romà, Jorge (2010). Modernismo en Alcoy, su contexto histórico y los oficios artesanales. Editorial Aguaclara. p. 192. ISBN 978-84-613-8233-0.
* ↑ «Conservatori de Música i Dansa Joan Cantó». [Consulta: 4 maig 2020].
# Bryconamericus thomasi

Bryconamericus thomasi és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 7 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Paraguai.

## Referències

* ↑ Eigenmann C. H., McAtee W. L. & i D. P. Ward 1907. On further collections of fishes from Paraguay. Ann. Carnegie Mus. v. 4 (núm. 2). 110-157.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Fowler, H. W. 1940. Zoological results of the second Bolivian expedition for the Academy of Natural Sciences of Philadelphia, 1936-1937. Part I.--The fishes. Proceedings of the Academy of Natural Sciences of Philadelphia v. 92: 43-103.
* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* López, H.L., A.M. Miquelarena i R.C. Menni 2003. Lista comentada de los peces continentales de la Argentina. ProBiota Serie Técnica y Didáctica Núm. 5, 87p.
* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes 2003. Subfamily Characinae (Characins, tetras). p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Ortega, H. i R.P. Vari 1986. Annotated checklist of the freshwater fishes of Peru. Smithson. Contrib. Zool. (437):1-25.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Òxid de manganès(II)

L'òxid de manganès(II) és un compost inorgànic de fórmula MnO. Forma cristalls verds i és inodor. És l'òxid iònic més simple i, malgrat ser classificat com a base molt forta, quan es troba dissolt no és corrosiu i no afecta la pell. Es pot trobar de manera natural formant el mineral conegut com a manganosita.

## Propietats químiques

Com molts altres mono-òxids, l'òxid de manganès(II) adopta l'estructura de l'halita, on els cations i anions es troben coordinats octaèdricament. De la mateixa manera, com molts òxids, l'òxid de manganès (II) és sovint no-estequiomètric i, per tant, la seva composició pot variar entre MnO i MnO$_{1,045}$. Per sota dels 118 K, l'òxid de manganès(II) és antiferromagnètic. El MnO és un dels primers compostos dels quals es va determinar l'estructura magnètica a partir de la difracció de neutrons l'any 1951. L'estudi mostrà que els ions Mn$^{2+}$ formen una subxarxa magnètica cúbica centrada en les cares.

## Preparació

El MnO pot preparar-se per la reducció de qualsevol òxid superior amb hidrogen. Per exemple:
* 1/2MnO + H₂ → MnO + H₂O
Comercialment es prepara per reducció del MnO₂ amb hidrogen, monòxid de carboni o metà:
* MnO₂ + CO + CO₂ → MnO
De la mateixa manera, es pot sintetitzar per l'escalfament de MnCO₃:
* MnCO₃ → MnO + CO₂
Aquest procés de calcinació es duu a terme anaeròbicament per evitar la formació de Mn₂O₃.

## Referències

* 1 2 3 4 Reidies, Arno H. Manganese Compounds (en anglès). American Cancer Society, 2000. DOI 10.1002/14356007.a16_123. ISBN 9783527306732.
* ↑ Greenwood, N. N.; Earnshaw, Alan. Chemistry of the elements (en anglès). 2a edició. Oxford ; Boston : Butterworth-Heinemann, 1997. ISBN 9780080501093.
* ↑ Shull, C. G.; Strauser, W. A.; Wollan, E. O. «Neutron Diffraction by Paramagnetic and Antiferromagnetic Substances». Physical Review, 83, 2, 15-07-1951, pàg. 333–345. DOI: 10.1103/PhysRev.83.333.
* ↑ Encyclopedia of inorganic chemistry. Chichester: Wiley, 1994. ISBN 0471936200.
# Eduard Adolf Strasburger

Eduard Adolf Strasburger (Varsòvia, 1 de febrer del 1844 - Bonn, 19 de maig del 1912) va ser un professor polonès-alemany, i un popular botànic del segle xix.

## Biografia

Strasburger estudià ciències naturals a París, Bonn i Jena i es doctorà el 1866 després d'haver treballat amb Nathanael Pringsheim. L'any 1868 va ser contractat per ensenyar a la universitat de Varsòvia i a l'any següent passà a ensenyar botànica a la universitat de Jena. Del 1881 endavant va ser cap de l'Institut Botànic de la universitat de Bonn.

### Actuacions destacades

Eduard Strasburger escrigué el que seria famós Lehrbuch der Botanik für Hochschulen (Manual de botànica pels universitaris), la primera edició del qual aparegué el 1894; Hildegard Finke el definí com la "Bíblia dels botànics". Traduït a vuit idiomes, el 2002 se'n publicà la 35a. edició. Al català la traduí un dels seus alumnes el botànic i sacerdot Barnola.
Fou el primer estudiós a proporcionar una descripció acurada del sac embrionari de les gimnospermes (com les coníferes) i de les angiospermes (plantes amb flor), a més de demostrar la doble fertilització de les angiospermes. Formulà una de les lleis modernes de la citologia vegetal: "Els nous nuclis cel·lulars únicament poden sorgir de la divisió d'altres nuclis" i originà els termes citoplasma i nucleoplasma. Juntament amb Walther Flemming i Edouard van Beneden, aclarí la distribució cromosòmica durant la divisió cel·lular. Els seus treballs sobre el moviment ascendent de la saba dels arbres demostraren que el procés era físic i no fisiològic.
Publicà més de 120 llibres i 600 articles, de continguts i nivells diversos. L'any 1908 fou guardonat per la Societat Linneana de Londres amb la prestigiosa medalla Darwin-Wallace.

## Referències

* ↑ Es poden consultar els tàxons descrits per aquest autor a International Plant Names Index (anglès)
* ↑ Enciclopèdia Espasa Apèndix núm. I, pàg. 1393-94 (ISBN 84-239-4571-5)

## Bibliografia

* On Cell Formation and Cell Division, 1876 – una obra on establí els principis bàsics de la mitosi
* Lehrbuch der Botanik für Hochschulen, 1894 - escrit en col·laboració
* Strasburger, Eduard; Fritz Noll, Hobart Charles Porter, Heinrich Schenck, Andreas Franz Wilhelm Schimper. Traducció de Hobart Charles Porter. A Text-book of Botany. Macmillan Publishers, 1898, p. 632 pàgines.

## Enllaços externs

* "Strasburger, Eduard Adolf" a lEncyclopædia Britannica (ed. 1979) (anglès)
* "Science is in a Constant Flow": Live and Work of Eduard Strasburger (1844-1912) Arxivat 2007-10-09 a Wayback Machine. (anglès)
* Arbre familiar (anglès)
# Casa de Larrard & Vignau

La Casa de Larrard & Vignau és un edifici del municipi de Reus (Baix Camp), d'estil barroc popular, inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya, situada a la plaça de sant Francesc número 1.

## Descripció

És un edifici cantoner, de planta baixa, un pis i golfes. Té una secció típica artesanal i la planta és rectangular. Disposa de dues façanes a carrer, una mitgera i sobre l'altra s'endarrereix formant un petit pati. Les façanes són planes i amb quatre balcons en el pis. A la cantonada, els dos balcons que hi limiten, s'uneixen en un balcó d'ampla peanya formant un angle recte amb suport metàl·lic i plaques de ceràmica blanca i verda. La barana és de ferro i senzilla, però en el suport presenta una àguila, símbol dels austriacistes. A les golfes hi ha set petites obertures rectangulars. La barbacana presenta dentells. La coberta és a quatre vessants, de teula àrab i estructura de fusta, i en ressalta el ràfec. L'edifici és bastit a partir de murs portants de pedra i paredat comú arrebossat. La façana està pintada de color ocre rosat.

## Història

Edifici «setcentista» que hostatjà els locals i l'habitatge de l'empresa «Juan Larrard y Compañía». Segons Eduard Toda, els Larrard procedien d'Oloron, als Pirineus Atlàntics, i feien companyia amb els Vignau. Es van dedicar al comerç d'exportació de vins fins ben entrat el segle xix. Joan Larrard, juntament amb el seu soci Manuel Vignau i d'altres comerciants francesos, va estudiar a mitjans del segle xviii la possibilitat de construcció d'un canal navegable de Reus a Salou, i en va fer un projecte presentant-lo a l'ajuntament, demanant els drets d'explotació perpètua. El projecte no va tirar endavant fins al 1805, i no es va finalitzar per la guerra del francès. L'edifici del Larrard & Vignau està situat en una zona de creixement suburbà sotmesa a importants transformacions. Té una façana que dona a l'Església de Sant Francesc i a l'Institut i una altra a la plaça de Sant Francesc. Ramon Amigó explica que el Larrard tenia molts diners, i, entre altres propietats, posseïa un mas tocant al terme de Vilaseca, i que entre la gent de Reus, quan no convenia dir allà on s'anava o d'allà on es venia, se sentia a dir, evasivament, que s'anava al Mas del Larrard. Hi havia corrandes que feien referència a aquell mas, i cita:
| « | Al mas del Larrard n'hi ha una criada que amb el dit del peu toca la guitarra. | » |

## Referències

* 1 2 «Edifici setcentista a la plaça Sant Francesc». Pat.mapa. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20-X-2014].
* ↑ Sardà Ferran, Jordi (et al.) (eds.). Fets urbans: guia d'arquitectura de Reus 06: camí de Cambrils. Reus: l'Ajuntament; COAC, 2024, p. 27. ISBN 9788409559350.
* ↑ Toda, Eduard. Els convents de Reus i sa destrucció en 1835. Reus: Centre de Lectura, 1930, p. 47.
* ↑ Aguadé Parés, Enric «Aguas de Reus». Revista del Centro de Lectura, 4a. època, núm. 51, IX-1956, pàg. 106.
* ↑ Amigó, Ramon. Materials per a l'estudi dels noms de lloc i de persona, i renoms, del terme de Reus. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1988, p. 301. ISBN 8486387655.
# Ocell martell

L'ocell martell (Scopus umbretta) és una espècie d'ocell africà, única del seu gènere i de la família dels escòpids (Scopidae).

## Hàbitat i distribució

Viu prop de l'aigua, malgrat que siguin petits tolls. Prefereix terres obertes amb arbres abans que el bosc. Viu a la regió afrotròpica. És sedentari, però pot desplaçar-se si pateix alteracions el seu hàbitat.

## Morfologia

* Fa uns 50 cm de llargària i un pes de 450 g.
* Plomatge bru amb bec i potes negres
Una cresta darrere del cap en línia amb el bec li dona l'aspecte de martell que li dona nom.
* Membranes interdigitals parcials. Té un dit posterior lliure, com els flamencs.
Cua curta i gras ales que la fan una bona planejadora.
* Normalment és silenciós però amb una àmplia gamma de notes altes quan vola, o en l'època de festeig.
* El bec acaba en un ganxo, com el dels pelecaniformes, però és llarg com el dels ciconiformes. Les potes i el coll són massa curtes per a un ciconiforme.

## Reproducció

El niu és una enorme estructura amb forma de cúpula feta de pals, brosses i herbes a un arbre amb les rames sobre l'aigua, a altura variable. L'entrada del niu està fixada amb fang. Allí pon 3 – 7 ous, blancs que ambdós coven durant 30 dies. Quan naixen, els pollets estan coberts de plomissa grisa, però en 17 dies ja tenen plomes al cap i al mes per tot el cos.

## Hàbits

* Au sedentària.
* Sol desplaçar-se en parelles.
* Planeja amb el cap estirat cap avant.

## Alimentació

Menja bàsicament amfibis, però també peixos i invertebrats. Sovint menja deixalles a prop de l'hàbitat humà.

## Taxonomia

Se'l va situar a la família dels ardèids (Ardeidae) i més tard a la seva pròpia família, dins dels ciconiformes (Ciconiiformes). Modernament s'ha situat a l'ordre dels pelecaniformes. Se n'han distingit dues subespècies:
* S.u.umbretta, de l'Àfrica occidental.
* S.u.bannermanni de l'Àfrica central, oriental i austral. Madagascar. Sud d'Aràbia.

## Referències

* ↑ Distribució de l'ocell martell
* ↑ Descripció de l'ocell martell
* ↑ Van Tuinen, Marcel; Butvill, Dave Brian; Kirsch, John A. W. and Hedges, S. Blair «Convergence and divergence in the evolution of aquatic birds» (PDF). Proceedings of the Royal Society of London, 26, 8, 2001. Arxivat de l'original el 2010-06-10 [Consulta: 28 desembre 2009]. Arxivat 2008-05-29 a Wayback Machine.
# Eduard Friedrich Weber

Eduard Friedrich Weber (Wittenberg, 6 de març de 1806 - Leipzig, 18 de maig de 1871) va ser un fisiòleg i anatomista alemany.
Va estudiar medicina a la Universitat de Halle i el 1829 va obtenir el seu títol amb el treball Disquisitio anatomica uteri et ovariorum puellae septimo a conceptione die defunctae. El 1838 va obtenir l'habilitació en anatomia amb el treball Quaestiones physiologicae de phenomenis galvano-magneticis in corpore humano observatis.
Acabada la carrera de medicina, va practicar la medicina general a la clínica de Krukenberg, i després a Naumburg i a Göttingen. En aquesta última ciutat, juntament amb el seu germà Wilhelm Eduard Weber, físic, va escriure Mechanik der menschlichen Werkzeuge (Göttingen, 1836). Aquest llibre presentava un enfocament interdisciplinari per explicar la manera de caminar i de córrer dels humans
El 1836 va començar a treballar com a prosector a l'Institut Anatòmic de Leipzig i de 1838 a 1847 com a docent d'anatomia a la Facultat de Medicina de la Universitat de Leipzig, de la qual va ser professor associat de 1847 fins a la seva mort.
Va escriure diverses obres sobre anatomia i fisiologia; entre elles destaca el tractat sobre el moviment dels músculs (Muskelbewegung), que és un treball de referència publicat en el Handwörterbuch der Physiologie (Manual de fisiologia) de Rudolph Wagner.

## Referències

* 1 2 «Prof. Dr. med. Eduard Friedrich Wilhelm Weber» (en alemany). Professorenkatalog der Universität Leipzig - Die Professoren-Datenbank für Leipzig. [Consulta: 3 gener 2022].
* 1 2 Pagel, Julius. «Weber, Eduard - Deutsche Biographie» (en alemany). Deutsche Biographie. [Consulta: 3 gener 2022].
* ↑ Schiehlen, W. «Human walking dynamics: modeling, identification and control» (pdf) (en anglès). MATEC Web of Conferences, 16, 05008, 2014. DOI: 10.1051/matecconf/20141605008 [Consulta: 3 gener 2022].

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 69, pàg. 1713. (ISBN 84-239-4569-3)
# Casa de les joies

La Casa de les joies és situada al carrer de les Joies núm. 33, al costat de l'ajuntament, en la població de Moià, Catalunya.
L'any 1709 es va concedir a Moià que s'edifiqués el seu primer ajuntament en aquest edifici. L'octubre de 1839 en l'assalt de Moià per part de les tropes carlines durant la primera guerra carlina els combats van tenir lloc especialment al voltant d'aquest edifici. Tot i això segueixen mantenint-se en peu algunes de les parets i pedres de la casa. L'any 1865 s'hi va autoritzar la construcció del gran casino de Moià. El 1880 s'hi va instal·lar el cafè i sala de ball «Cal Plans». Des del 1904 fins al 1983 va ser una farmàcia, amb el seu laboratori, amb molta historia i per la qual hi passen vuit farmacèutics. El 2015 finalitza el projecte de reconstrucció i recuperació després d'un treball de documentació i investigació d'aquest emblemàtic edifici històric pel qual han passat els més il·lustres personatges de la historia de Catalunya.

## Referències

* 1 2 Tarter i Fonts, Ramon «Moià, la Casa de les Joies: llibre commemoratiu del 400 aniversari de la Casa de les Joies, 1614-2014». Modilianum: Revista d'estudis del Moianès, 56, 2017, pàg. 79-80. ISSN: 1130-1252.