OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Emperador Groc

Huangdi, Huang Di o l'emperador Groc (xinès: 黃帝/黄帝, pinyin: Huángdì), és un dels cinc emperadors llegendaris que va regnar, segons la tradició, des del 2698 fins al 2598 aC. Se'l representa com un conquistador, jutge, immortal, déu de la muntanya Kunlun i del centre de la Terra. Es tracta d'una figura molt important tant per a la mitologia com per a la historiografia xinesa tradicional.

## Llegendes

Sembla que, originàriament, era una figura mítica o un déu que fou posteriorment reinterpretat durant la dinastia Zhou. Al principi hauria estat un déu de la guerra que en les tradicions primerenques exercia un paper poc important, però que més endavant es convertiria en un dels "immortals" del taoisme.
S'explica que la seva mare quedà embarassada per un llamp caigut del cel nocturn i que, després de vint anys d'embaràs, va néixer Huangdi, que parlava des del naixement.
N'hi ha històries sobre la seva lluita amb el seu germà Shennong, i amb un diluvi causat per un monstre. També s'explica que posseeix un tambor fet amb pell de kui (un ésser mitològic que pot produir pluja, vent o sequera). La llegenda de la seva retirada cap a l'oest en la guerra contra l'emperador de l'est Chi You, en la batalla de Zhuolu, es considera com l'establiment de l'ètnia Han.

## Importància cultural

A l'emperador Groc, se li atribueix la invenció dels principis de la medicina xinesa: el Neijing (内經, Nèijīng) o Cànon mèdic de l'emperador Groc que, segons la llegenda, fou fet en col·laboració amb el seu metge Qi Bo (岐伯). Tanmateix, alguns historiadors moderns consideren que va ser compilat a partir de fonts antigues per un estudiós entre les dinasties Zhou i Han, més de 2.000 anys després. Així mateix, el seu historiador Cang Jie hauria estat el creador dels caràcters xinesos.
Segons una altra llegenda, la seva dona Luo Zu (螺祖) ensenyà als xinesos com teixir la seda dels cucs.
Els xinesos de l'ètnia Han consideren que Huangdi és el seu avantpassat, juntament amb Shennong, també anomenat Yandi, 'l'emperador Yan', i es refereixen a si mateixos amb la fórmula "els descendents de Yan i Huang" (炎黄子孙, Yán Huáng zisun).

## Referències

* ↑ York, William H. Health and Wellness in Antiquity Through the Middle Ages (en anglès). ABC-CLIO, 2012, p. 29. ISBN 0313378657.
# Arazaire

L'arazaire i l'arasa són un parell de llengües molt afins i d'afiliació incerta.
| glossa | Arazaire ("Pano") | Arasa ("Takana") | altres Pano |
| sol | fuari | huári | huari |
| un | nunchina | nonchina |
| dos | buta | béta |
| cap | mashashue | é-osha |
| aigua | humapasha | éna | éna, xéne, etc. |
| dacsa | hoki | shishe |
| casa | | so:po | shopo, shobo |
S'ha afirmat que es tracta de llengües pano o llengües tacanes, o takana amb paraules pano. Campbell (2012) diu que estan massa poc certificats per classificar-los. Tanmateix, Fleck (2013) els classifica definitivament a la branca Madre de Dios de les llengües pano i diu que la confusió es deu a una segona llengua takanana que també anava amb els noms arazaire i arasa; un problema de denominació similar ha causat confusió amb el seu parent proper yamiaka.
El nom arasairi s'ha utilitzat per a una altra llengua, un dialecte de la llengua aïllada harakmbut.

## Referències

* ↑ Obsolescencia lingüística, descripción gramatical y documentación de lenguas en el Perú:hacia un estado de la cuestión, Roberto Zariguey i Harald Hammarström
* ↑ Madre de Dios: José Tijé, el último líder de la comunidad arazaire, falleció víctima del COVID-19, El Comercio, 16 de juliol de 2020
* ↑ Campbell, Lyle. (1997). American Indian languages: The historical linguistics of Native America. Nova York: Oxford University Press. ISBN 0-19-509427-1
# Estricnina

L'estricnina és un alcaloide de la nou vòmica i d'altres espècies del gènere Strychnos. L'estricnina és un antagonista de l'aminoàcid glicina, neurotransmissor de les cèl·lules de renshaw. En evitar la inhibició sobre les neurones motrius per part de les cèl·lules de renshaw, l'estricnina produeix hipercontracció muscular. En altes dosis produeix una gran estimulació de tot el sistema nerviós central, agitació, dificultat per respirar, orina fosca i convulsions, podent provocar la fallada respiratòria i la mort cerebral. En dosis majors de 25 mil·ligrams pot produir la mort per asfíxia a causa de la contractura dels músculs toràcics. En immobilitzar el múscul del diafragma, l'individu mor per asfíxia. La dosi letal en persones és de 15 a 30 mg. Les manifestacions clíniques apareixen de 10 a 30 minuts després d'haver-la ingerit.

## Referències externes

* Fitxa internacional de seguretat química de l'estricnina. Instituto Nacional de Seguridad e Higiene en el Trabajo de España Arxivat 2009-12-13 a Wayback Machine.: (castellà)
# Ricard de Barberà Blay

Ricard de Barberà Blay (Reus, 17 de desembre de 1840 - Saragossa, 26 de novembre de 1889) va ser metge militar.
Estudià medicina i cirurgia a la Universitat de Barcelona, on es va llicenciar el 1863. Guanyà oposicions al cos de sanitat militar i va entrar d'ajudant metge a la guarnició de Tarragona. El 1864 va ser destinat a Barcelona, als serveis d'assistència de comandaments i oficials en actiu, lloc que ocupà fins al 1867, quan va ser destinat a Melilla i després a Ceuta. Tornat a la península, s'incorporà a les forces de Manresa i després a les de Barcelona, en les columnes que s'organitzaven per a la persecució de les partides carlines. Formava part d'una unitat militar que es desplaçava contínuament per les comarques gironines, on va ser nomenat sotsinspector mèdic. Pel seu comportament heroic li és concedida la Creu del Mèrit Militar amb distintiu vermell. Participà en la defensa d'Igualada, on va muntar un hospital de sang. El 1878 va ser destinat a la plantilla de l'hospital militar de Saragossa, del que en va ser director. Sembla que tenia problemes greus de salut i el 26 de novembre de 1889 es va suïcidar als voltants de la capital aragonesa, disparant-se un tret al front. La seva interessant biblioteca, de temes mèdics, va ser donada pel seu germà Pere de Barberà a la ciutat de Reus, i ara es troba a la Biblioteca Central Xavier Amorós d'aquella ciutat.

## Referències

* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 92.
* ↑ Guia de lectura 2012: fons de reserva. Reus: Biblioteca Central Xavier Amorós, 2012, p. 3.
# Església de fusta d'Øye

L'església de fusta d'Øye és un temple cristià medieval de ca. 1200 pertanyent al grup de les Stavkirke. Es localitza a Øye, un petit poble del municipi de Vang, a Noruega.
És una reconstrucció de la dècada del 1950 amb la major part del material original. És una de les stavkirke més petites i també una de les més antigues. Forma part de la parròquia de Vang, i és utilitzada per a efectes eclesiàstics només algunes vegades l'any.

## Història

És anomenada per primera vegada en una font escrita del 1347, però és datada a ca. 1200. Se situava al principi en un solar just al costat del fiord. L'any 1747 va ser derrocada, en iniciar-se la construcció d'una moderna església de pedra al poble. Les restes de la stavkirke van ser amagats, i el seu parador es va ignorar fins a 1935, quan durant les obres d'expansió de la nova església, es van trobar sota el seu sòl peces de fusta de la stavkirke.
De les peces trobades, 156 es van conservar per a una eventual reconstrucció de la vella església de fusta. Amb fons recol·lectats entre els ciutadans de la parròquia i del Riksantikvarien (departament de l'Estat noruec responsable dels monuments històrics), l'església de fusta de Øye va ser reconstruïda a la dècada de 1950 d'acord amb els plànols de l'arquitecte Ona Øvergaard. Es va triar una nova ubicació propera a la inicial però en un terreny més alt. Øvergaard va utilitzar tot el material original rescatat i algunes peces noves, entre les quals es trobaven algunes sobrants de la reconstrucció de l'església de fusta de Heddal de 1952.
Es creu que un dels motius per no reconstruir-la a la seva ubicació primitiva, un terreny baix al costat del fiord, fou que el riu es desbordava contínuament i inundava el cementiri, provocant l'emergència de cadàvers.

## L'edifici

El plànol de l'església és una forma intermèdia entre una stavkirke tipus A i una tipus B. Té quatre pals centrals que sostenen el sostre sobre la nau. Dos pals més sostenen el sostre del cor; aquest és de menor amplària que la nau. La sala central de la nau no té un sostre elevat, com succeeix amb les stavkirke de tipus B. A l'interior de l'església hi ha quatre pals més, sense cap funció. S'ha suggerit que aquests sostenien una torre. El doble escalonament del sostre de la stavkirke es produeix per la diferència de nivell entre el sostre del cor i la nau amb el d'un corredor exterior que envolta totalment a tots dos.

## Enllaços externs

* Església de fusta d'Øye a Stavkirke.org Arxivat 2010-06-05 a Wayback Machine. (en noruec)
# Alzina de Sant Mateu

L'Alzina de Sant Mateu és un arbre que es troba al Parc de la Serralada Litoral, el qual és, probablement, l'alzina més alta del susdit parc i, també, una de les més velles. És ubicada a Premià de Dalt a l'esplanada davant de l'Ermita de Sant Mateu. La seva alçària és de més de 15 metres empetiteix l'érmita i l'habitatge dels ermitans.
Té gairebé dos cents anys de vida. Sòlida com una roca, va resistir les ventades de l'any 2009 sense el més mínim percaç, tot i ser al descobert en una alta esplanada i tindre una capçada densa. No es pot dir pas el mateix d'uns pins pinyers també centenaris que tenia a prop, els quals van caure i ara resten tallats a rodanxes, escampats per les planes dels voltants per a servir de seient dels excursionistes.
Una altra alzina del mateix nom es troba a Can Cartayà a Les Gavarres a Quart.

## Referències

* 1 2 3 Triquell i Salomé, Adrià. Parc de la Serralada Litoral (Història i Itineraris. Barcelona: Editorial Piolet, 2012, p. 97-98. ISBN 9788415075615.
* ↑ «Alzina de Sant Mateu». Descobrint les Gavarres. [Consulta: 12 maig 2017].

## Bibliografia

* Triquell i Salomé, Adrià. «Arbres singulars». A: Llibre-Guia de la Serralada Litoral, 2013, p. 96-106 (Història i itineraris) [Consulta: 27 octubre 2015]. Arxivat 2015-11-17 a Wayback Machine.
* Seuma, Toni. «3ª Passejada pels voltants de Vallromanes». [Consulta: 12 maig 2017].
# Alzina de l'Estanyol

L'Alzina de l'Estanyol (Quercus ilex ilex) és un arbre que es troba al Brull (Osona).

## Dades descriptives

* Perímetre del tronc a 1,30 m: 3,03 m.
* Perímetre de la base del tronc: 7,68 m.
* Alçada: 15,36 m.
* Amplada de la capçada: 26,21 m.
* Altitud sobre el nivell del mar: 769 m.

## Entorn

Es troba davant de la masia pairal de l'Estanyol, els camps de la qual actualment són el camp de golf del Muntanyà. Geològicament és una extensió del Pla de la Calma, substrat bàsicament format per materials sedimentaris amb margues triàsiques. La vegetació dominant està constituïda per boscos de roure martinenc i alzina. Sota l'alzina hi creix una cuidada gespa, amb algunes plantes silvestres, com margall, dent de lleó, plantatge i morró. Als límits del camp hi ha esbarzer i bardissa d'aranyoner. Una mica més enllà de l'arbre hi ha una tanca vegetal força llarga de viburn d'olor, la qual separa el camp de golf de l'aparcament. S'hi poden observar diferents menes d'ocells, com la garsa i l'estornell.

## Aspecte general

És una alzina de bellesa espectacular, de formes ben proporcionades i amb un admirable estat de salut. La totalitat de la seua capçada presenta un aspecte de plenitud vegetativa. És un dels arbres remarcables en millor estat fitosanitari de Catalunya. No presenta forats ni afectacions de cap mena a l'escorça, excepte algun tall produït per podes de reducció de gruix i pes.

## Curiositats

És un exemple d'amorriador de manual: en aquesta alzina coronada segurament s'hi han tancat infinitat de tractes lligats a la vida del mas, i, a més, ha fet la funció d'acollir el ramat i ha ofert ombra protectora a les insolacions estivals. Hi ha la creença que a l'Alzina de l'Estanyol hi havien ballat bruixes.

## Accés

Dirigint-nos a Seva des del poble del Brull per la carretera BV-5301, hem de buscar el trencall que duu al Club de Golf Osona-el Muntanyà. Un cop passem els carrers de la urbanització el Muntanyà, anirem a parar al restaurant i a l'aparcament del club de golf. Un cop allà, observarem l'arbre dins del camp annex a l'aparcament, darrere la tanca de marfull d'olor. GPS 31T 0440379 4630084.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Boada, Martí; Boada, Arnau, 2011. Arbres remarcables de Catalunya. 100 ombres colossals. Edicions Brau, Figueres. ISBN 9788496905535. Pàgs. 152-153.
* ↑ El Patrimoni cultural immaterial del Montseny - Diputació de Barcelona Arxivat 2015-09-28 a Wayback Machine. (català)

## Enllaços externs

* Alzina de l'Estanyol - Nació Digital (català)
# Can Geli (Vilamacolum)

Can Geli és un gran casal que situat a davant de l'Ajuntament, al centre del poble de Vilamacolum (l'Alt Empordà). Can Geli és una casa pairal que té el seu origen probablement en el segle xvi. L'edifici actual és producte de la reconstrucció efectuada l'any 1875 sobre les restes del mas anterior, de dimensions més reduïdes. M. Àngels Anglada, poeta i escriptora, va inspirar-se en aquest casal i en diversa documentació conservada sobre fets esdevinguts durant la segona meitat del segle xix per a la seva novel·la Les Closes, ja que la casa era de la família del seu marit, Jordi Geli Aguadé, amb qui també va escriure un llibre sobre la pagesia.
La seva planta és rectangular i coberta a quatre vessants. La façana principal presenta, a la planta baixa, cinc portes: la central és d'arc escarser i, a banda i banda, disposades simètricament, hi ha dues d'arc deprimit convex i dues d'arc de mig punt, modificades. Al primer pis hi ha un balcó amb tres obertures i dos balcons sense volada a banda i banda, i el segons pis és ocupat per un balcó a l'obertura central, dos balcons ampitadors a l'esquerra i dues finestres allindanades a la dreta. A la façana lateral dreta hi ha tres pisos d'arcs de mig punt, en la seva major part tapiats o modificats. Cal remarcar l'interès que oferixen les sales interiors d'aquest casal, decorades amb motius romànics i modernistes. Hi ha una capella-oratori dedicada a la Mare de Déu de Gràcia, d'inspiració clàssica, amb coberta de canó amb llunetes. El conjunt es completa amb un jardí.

## Referències

* 1 2 «Can Geli». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Al·lodínia

L'al·lodínia és una sensació en la qual el dolor és causat per un estímul que normalment no el provocaria. Per exemple, una cremada solar pot causar al·lodínia temporal, i tocar la pell cremada pel sol o fer-hi córrer aigua freda o tèbia pot ser molt dolorós. És diferent de la hiperalgèsia, una resposta exagerada d'un estímul normalment dolorós. El terme prové del grec antic άλλος állos "un altre" i οδύνη odúnē "dolor".

## Tipus

Hi ha diferents tipus o tipus d'al·lodínia:
* Al·lodínia mecànica (també coneguda com a al·lodínia tàctil)
** Al·lodínia mecànica estàtica: dolor en resposta quan es toca
** Al·lodínia mecànica dinàmica: dolor en resposta a una caricia lleugera
* Al·lodínia tèrmica (calenta o freda): dolor provocat per temperatures de la pell normalment suaus a la zona afectada
* Al·lodínia del moviment: dolor provocat pel moviment normal de les articulacions o els músculs

## Causes

L'al·lodínia és una característica clínica de moltes afeccions doloroses, com ara neuropaties, síndrome de dolor regional complex, neuràlgia postherpètica, fibromiàlgia i migranya. L'al·lodínia també pot ser causada per algunes poblacions de cèl·lules mare que s'utilitzen per tractar lesions nervioses, inclosa la lesió de la medul·la espinal.

## Referències

* ↑ He, Yusi; Kim, Peggy Y. «Allodynia». StatPearls, 2020. [Consulta: 4 març 2020].
* ↑ «Effects of single and repeated applications of a eutectic mixture of local anaesthetics (EMLA) cream on spontaneous and evoked pain in post-herpetic neuralgia». Pain, 81, 1–2, 1999, pàg. 203-9. DOI: 10.1016/S0304-3959(99)00014-7. PMID: 10353509.
* ↑ «Comparison of dynamic (brush) and static (pressure) mechanical allodynia in migraine». Cephalalgia, 26, 7, 2006, pàg. 852–6. DOI: 10.1111/j.1468-2982.2006.01121.x. PMID: 16776701.
* ↑ Landerholm, A. (2010). Neuropathic pain: Somatosensory Functions related to Spontaneous Ongoing Pain, Mechanical Allodynia and Pain Relief. Thesis. Stockholm: Karolinska Institutet http://diss.kib.ki.se/2010/978-91-7457-025-0/thesis.pdf
* ↑ «Allodynia limits the usefulness of intraspinal neural stem cell grafts; directed differentiation improves outcome». Nature Neuroscience, 8, 3, 3-2005, pàg. 346–53. DOI: 10.1038/nn1405. PMID: 15711542.
# Alçada d'escala

L'alçada d'escala és un terme que es fa servir sovint en contextos científics per denotar una distància al llarg de la qual una quantitat decreix en un factor d'e (la base dels logaritmes naturals). Es denota normalment per la lletra H majúscula.
Per atmosferes planetàries, és la distància vertical ascendent, al llarg de la qual la pressió de l'atmosfera decreix en un factor d'e. L'alçada d'escala es manté constant per una temperatura concreta. Es pot calcular per
    $H={\frac {kT}{Mg}}$
on:
* k = constant de Boltzmann = 1.38 x 10$^{−23}$ J·K$^{−1}$
* T = vol dir temperatura mitjana de la superfície del planeta en kèlvins
* M = massa molecular mitjana de l'aire sec (en kg)
* g = acceleració deguda a la gravetat a la superfície del planeta (m/s²)
La pressió a l'atmosfera és causada pel pes de l'atmosfera superior (força per unitat de superfície). Si a una alçada de z l'atmosfera té densitat ρ i pressió P, llavors moure's cap amunt una alçada infinitament petita dz farà baixar la pressió en la quantitat dP, igual al pes d'una capa d'atmosfera de gruix dz.
Així:
    ${\frac {dP}{dz}}=-g\rho$
on g denota l'acceleració deguda a la gravetat. Per una dz petita, és possible d'assumir que g és una constant; el signe negatiu indica que a mesura que l'alçada augmenta, la pressió disminueix. Per tant, utilitzant l'equació d'estat per un gas ideal de massa molecular mitjana M a temperatura T, la densitat es pot expressar com a:
    $\rho ={\frac {MP}{kT}}$
Per tant, combinant les equacions surt
    ${\frac {dP}{P}}={\frac {-dz}{\frac {kT}{Mg}}}$
que llavors es pot incorporar amb l'equació d'H donada a dalt per donar:
    ${\frac {dP}{P}}=-{\frac {dz}{H}}$
que no canviarà si no varia la temperatura. Integrant l'equació anterior i assumint on P$_0$ és la pressió a l'alçada z = 0 (pressió a nivell del mar) la pressió a l'alçada z es pot escriure com a:
    $P=P_{0}e^{(-{\frac {z}{H}})}$
Això indica la disminució exponencial de la pressió amb l'alçada.
A l'atmosfera terrestre, la pressió al nivell del mar P$_0$ és aproximadament 1.01×10⁵Pa de mitjana, la massa molecular mitjana d'aire sec és 28,964 u i, per tant, 28,964 × 1.660×10$^{−27}$ = 4.808×10$^{−26}$ kg, i g = 9.81 m/s². Com a funció de la temperatura, l'alçada d'escala de l'atmosfera de la Terra és per tant 1.38/(4.808×9.81)×10$^3$ = 29,26 m/grau. Això dona les següents alçades d'escala per temperatures d'aire representatives.
    T = 290 K, H = 8500 m
    T = 273 K, H = 8000 m
    T = 260 K, H = 7610 m
    T = 210 K, H = 6000 m
Aquests nombres es poden comparar amb la temperatura i densitat de l'atmosfera de la terra segons el model NRLMSISE-00, que mostra que la densitat de l'aire cau des de 1200 g/m³ al nivell del mar fins a 0,5$^3$ = .125 g/m³ a 70 km, un factor de 9600, que indica una escala d'alçada mitjana de 70/ln(9600) = 7,64 km, consistent amb la temperatura de l'aire mitjana indicada en aquest rang, que és pròxima als 260 K.
Nota:

## Referències

* ↑ Alçada d'escala en diferents idiomes
# Alþingi

L'Alþingi (també es pot trobar escrit com a Althing o Althingi, perquè la lletra Þ equival al so de fricativa dental sorda representat per th) és el parlament nacional (literalment: "[el] all (tot) -thing", o assemblea general) d'Islàndia. És la institució parlamentària més antiga que hi ha al món.
L'Alþingi va ser fundat l'any 930 a Þingvellir, els "camps de l'assemblea" o les "planes del Parlament", situada a uns 45 km a l'est del que més tard es va convertir en la capital del país, Reykjavík. Aquest esdeveniment va marcar l'inici de la Mancomunitat islandesa. Fins i tot després de la unió d'Islàndia amb Noruega el 1262, l'Althing encara va celebrar les seves sessions a Þingvellir fins al 1799, quan va ser suspès durant 45 anys. Va ser restaurat el 1844 i es va traslladar a Reykjavík, on ha residit des de llavors. L'actual edifici del Parlament, l'Alþingishúsið, va ser construït en 1881, de pedra llavorada islandesa.
La Constitució d'Islàndia estableix sis circumscripcions electorals amb la possibilitat d'un augment a set. Els límits de les circumscripcions estan fixats per la legislació. Cada districte electoral tria nou membres. A més, cada partit rep escons en funció de la seva proporció en la votació nacional en general, amb la finalitat que el nombre de membres que cada partit té al parlament sigui més o menys proporcional al seu suport electoral general. Un partit ha d'haver aconseguit almenys un cinc per cent dels vots a nivell nacional per tal de ser elegible per a aquest tipus d'escons distribuïts proporcionalment. La participació política a Islàndia és molt alta: en general més del 85 per cent de l'electorat emet un vot (87,7% el 2003). L'actual presidenta de l'Alþingi és Ásta Ragnheiður Jóhannesdóttir.

## Referències

* ↑ Iceland media initiative: Iceland seeks to transform itself into sanctuary for free speech – Los Angeles Times
* ↑ Cal esmentar que el Tynwald de l'Illa de Man, fundat 40 anys després, afirma ser la institució parlamentària continuada més antiga del món.
* ↑ «El primer parlament del món». Regió 7.
* ↑ Sànchez, Cèsar. Mentides de la història. OmniaBooks. ISBN 978-84-949502-7-8.

## Enllaços externs

* Web de l'Althingi (islandès) (danès) (anglès)
# Amadina cap-roja

L'amadina cap-roja (Amadina erythrocephala) és un moixó de la família dels estríldids (Estrididae) que habita l'Àfrica Meridional.

## Morfologia

* Fa uns 13 cm de llargària.
* És molt semblant al teixidor degollat, però el mascle té el cap completament vermell i la femella bru.
* Ventre marró, més clar en les femelles.
* En ambdós sexes, ulls marrons, bec clar i potes rosa.

## Hàbitat i distribució

Sabana seca i zones en arbusts espinosos al sud d'Angola, Botswana, sud-oest de Zimbàbue, Namíbia i Sud-àfrica.

## Referències

* ↑ «Amadina cap-roja». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2022(català)
* ↑ Descripció del teixidor cap-roig a Finch.com (anglès) Rev. 16/10/2011
# Amarant de Mali

L'amarant de Mali (Lagonosticta virata) és un ocell de la família dels estríldids (Estrildidae).

## Hàbitat i distribució

Habita praderies àrides i matolls del sud de Mali, a la llarga del curs superior del riu Níger.

## Referències

* ↑ «Amarant de Mali». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/03/2022(català)
# Amarant del Senegal

L'amarant del Senegal (Lagonosticta senegala) és una espècie d'ocell de la família dels estríldids (Estrildidae) que habita a gairebé totes les zones de sabana de l'Àfrica subsahariana i també a terres de conreu.

## Referències

* ↑ «Amarant del Senegal». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2022(català)
# Amarant fosc

L'amarant fosc (Lagonosticta rubricata) és un ocell de la família dels estríldids (Estrildidae).

## Hàbitat i distribució

Habita pastures fresques del Senegal, Gàmbia, Guinea Bissau, Guinea, Sierra Leone, Libèria, Costa d'Ivori, Ghana, Togo, Nigèria, Camerun, el Gabon, República del Congo, República Centreafricana, Sudan del Sud, Etiòpia, Ruanda, Burundi, Uganda, Kenya, Tanzània, Malawi, sud de la República Democràtica del Congo, Angola, Zàmbia, Zimbabwe, Moçambic i l'est de Sud-àfrica.

## Referències

* ↑ «Amarant fosc». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/03/2022(català)