OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Suite Hébraïque

Suite Hébraïque és una obra de 3 moviments composta el 1951 per a viola i piano per Ernest Bloch, que posteriorment va arranjar per a viola i petita orquestra. La peça s'inspira en la música jueva i simula el so d'un xofar. Suite Hébraïque és d'estil semblant a una altra de les composicions de Bloch, Baal Shem per a violí i orquestra (1939).

## Origen i context

Bloch havia compost sis peces, conegudes com el cicle jueu, entre 1911 i 1916, i l'última d'aquestes va ser Schelomo: Rhapsodie Hébraïque per a violoncel i orquestra. Quan va emigrar als Estats Units el 1916 i es va establir a la ciutat de Nova York, Bloch va renovar els seus estudis de música jueva.
El 1950, la Federació de Chicago de la Unió de Congregacions Hebrees Americanes va organitzar una celebració d'una setmana de la música de Bloch per commemorar el 70è aniversari del compositor. El violista Milton Preves, que havia interpretat la Suite per a viola i orquestra de Bloch (1919) a la celebració, va demanar al compositor que escrivís peces per a viola similars a Baal Shem. Bloch va començar a treballar a Five Jewish Pieces per mostrar el seu agraïment després de l'esdeveniment de Chicago, i va revisar les peces en dues obres separades: Suite Hébraïque i Meditation and Processional. Suite Hébraïque més tard es va dedicar al Covenant Club d'Illinois, possiblement per patrocinar l'estrena mundial de les cinc peces i per promoure'n la primera gravació el 1952. Meditation and Processional es va dedicar a Preves.

## Moviments

* Rapsodie
* Processional
* Afifrmation

## Referències

* ↑ «Suite hébraïque, B.83 (Bloch, Ernest)». International Music Score Library Project. [Consulta: 3 febrer 2019].
* 1 2 Chris Morrison. All Music Guide to Classical Music. Hal Leonard Corporation, 2005, p. 168 (Suite hébraïque, for viola or violin & orchestra (1951)). ISBN 9780879308650.
* 1 2 «Five Jewish Pieces». Milken Archive of Jewish Music. Arxivat de l'original el May 21, 2017. [Consulta: 3 febrer 2019].
* 1 2 David M. Bynog .

## Bibliografia

* David M. Schiller, Bloch, Schoenberg i Bernstein: Assimilating Jewish Music (Oxford University Press, 2003)
# Concert per a piano núm. 4 (Saint-Saëns)

Concert per a piano núm. 4 en do menor, op. 44, de Camille Saint-Saëns, és el concert per a piano més estructuralment innovador del compositor. Es va estrenar el 31 d'octubre de 1875 al Théâtre du Châtelet de París, amb el compositor com a solista i l'Orchestre Colonne dirigida per Édouard Colonne. El concert està dedicat a Anton Door, professor de piano al Conservatori de Viena. Continua sent un dels concerts de piano més populars de Saint-Saëns, només superat pel Concert per a piano núm. 2 en sol menor. Aquesta obra altament inventiva, juntament amb moltes altres, fa molt per refusar la caricatura d'un Saint-Saëns purament reaccionari.

## Moviments

* Allegro moderato - Andante
* Allegro vivace - Andante - Allegro
En cert sentit, s'estructura com una simfonia de quatre moviments, però que s'agrupen per parelles. És a dir, la peça es divideix en dues parts principals, cadascuna de les quals combina dos moviments (I. Un tema de temps moderat i variacions en do menor; II. Un tema i variacions més lentes i relacionades amb la bemoll major; III. Scherzo en do menor; IV. Final en do major). No obstant això, en cada part hi ha una secció de transició semblant a un pont, entre els dos "moviments" principals: per exemple, un Andante fugal en la part II funciona com un interludi entre les dues seccions principals de tres metres.
El primer moviment comença amb un subjecte cromàtic suaument entremaliat, com un diàleg entre les cordes i el piano solista, i continua en un desenvolupament temàtic creatiu similar a la tercera simfonia de Saint-Saëns. El compositor demostra una habilitat brillant a l'hora d'utilitzar el piano i l'orquestra gairebé per un igual. A l'Andante, introdueix un tema semblant a un himne amb la fusta (també sorprenentment semblant a la melodia de la secció final de la tercera simfonia) i l'utilitza com a plataforma en la qual construeix una sèrie de variacions, abans de portar el moviment al final a un lloc tranquil.
L'Allegro vivace comença com un scherzo lúdic i astut (tot i que encara en do menor), amb un tema principal que deriva del tema cromàtic original del començament del primer moviment. Hi ha un canvi de temps a 6/8, i el piano porta l'orquestra en un nou breu però enèrgic tema. Finalment, l'orquestra es trasllada a un exuberant Andante, que recapitula la melodia d'estil coral. Més aviat, el piano puja fins a una ràfega de trinats de doble octava i una fanfara de trompeta clàssica, que condueix a un final alegre basat una vegada més en el tema de l'himne interpretat en el triple temps. El concert conclou amb el piano, en una cadència en forma de cascades, que guien l'orquestra a un tancament fortissimo.

## Referències

* ↑ «Dades» (en francès). BNF. [Consulta: 24 març 2019].
* ↑ Les Annales du théâtre et de la musique. First year. Charpentier et Cie. Libraires-Editeurs, París, 1875, p. 527–528.
# Benjamin Harrison

Benjamin Harrison fou president dels Estats Units entre 1888 i 1892. Va néixer a North Bend, Ohio, el 20 d'agost de 1833, i morí a Indianapolis el 13 de març de 1901.
Es llicencià en dret a la Universitat d'Indiana i treballà com advocat a la ciutat d'Indianapolis, on es formà amb una bona clientela, que abandonà en esclatar la guerra civil. El 1862 s'allistà com a voluntari de l'exèrcit de la Unió durant la guerra de la Secessió pujant de grau ràpidament fins a arribar el de coronel. En finir la guerra començà la seva carrera política. El 1876 els republicans el presentaren com a candidat a les eleccions a governador per l'Estat d'Indiana. En aquest primer intent fracassà, però quatre anys després aconseguí l'acte de senador.
L'any 1888 aconseguí la victòria sobre Grover Cleveland en les eleccions a la presidència dels Estats Units. L'administració Harrison vo va ser molt lluïda, però seguí amb els patrons marcats en l'expansionisme cap al Carib, Hawaii i Samoa… i en la política proteccionista que definiren la tasca de l'Aranzel McKinley.
En les eleccions presidencials dels Estats Units de 1892 Cleveland el derrotà per una ampla majoria. Poc després va ser nomenat professor de la Universitat de San Francisco.
Harrison va escriure un gran nombre d'Articles i, a més, les obres:
* This Country of Ours (1897),
* The Constitution and Administration of the Unitd States (1897);
* Views of an Expresident (1901).
Part dels seus discursos foren col·leccionats per Hedges amb el títol de Though the South and West with President Harrison (Nova York, 1892).

## Referències

* ↑ Hamilton, Neil A. Presidents: A Biographical Dictionary (en anglès). Infobase Publishing, 2010, p. 199. ISBN 1438127510.
* 1 2 3 Enciclopèdia Espasa Volum núm. 27, pàg. 758. (ISBN 84-239-4527-8)
* ↑ Moore, Anne Chieko. Benjamin Harrison: Centennial President (en anglès). Nova Publishers, 2006, p. 59. ISBN 160021066X.
* ↑ Moore, Anne Chieko. Benjamin Harrison: Centennial President (en anglès). Nova Publishers, 2006, p. 73. ISBN 160021066X.
* ↑ Manweller, Matthew. Chronology of the U.S. Presidency (en anglès). ABC-CLIO, 2012, p. 677. ISBN 1598846450.
# Astyanax kullanderi

Astyanax kullanderi és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 8,8 cm de llargària total.

## Hàbitat

Viu a àrees de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Das Mortes.

## Referències

* ↑ Baird, S. F. & C. F. Girard 1854. Descriptions of new species of fishes collected in Texas, New Mexico and Sonora, by Mr. John H. Clark, on the U. S. and Mexican Boundary Survey, and in Texas by Capt. Stewart Van Vliet, U. S. A. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 7: 24-29.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Costa, W. J. E. M. 1995. Description of a new species of the genus Astyanax (Characiformes: Characidae) from the Rio Araguaia basin, Brazil. Rev. Suisse Zool. v. 102 (núm. 1): 257-262.
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Oyakawa, O.T. 1998. Catalogo dos tipos de peixes recentes do Museu de Zoologia da USP. I. Characiformes (Teleostei: Ostariophysi). Pap. Avuls. Zool. 39(23):443-507.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Casa Antoni Rovira i Trias

La Casa Antoni Rovira i Trias és un edifici situat al carrer dels Banys Nous, 5 de Barcelona, catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C).

## Història

En aquest indret hi havia la casa del mestre fuster Antoni Rovira i Riera, que la va fer reformar entre 1824 i 1826. La finca fou heretada pel seu fill, l'arquitecte Antoni Rovira i Trias, que el 1860 va demanar permís per a reedificar-la segons el seu propi projecte.

## Descripció

Edifici d'habitatges de planta baixa, quatre pisos i àtic. La composició de la façana s'organitza en tres eixos verticals d'obertures amb balcons amb llinda i llosana de pedra de Montjuïc (amb volada que es redueix en alçada) i baranes de ferro forjat. Els baixos tenen dos grans portals d'arc escarser i clau en mènsula, i un de central d'arc de mig punt motllurat, a sobre del qual hi ha un relleu amb la data mdccclx. El parament és d'especejament horitzontal als baixos i estucat llis a la resta.

## Referències

* 1 2 3 4 «Edifici d'habitatges». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Antoni Rovira. Mestre fuster. Banys Nous 21. Casa. Convertir dues finestres en portes, una per a botiga i l'altra per a l'escala». C.XIV Obreria C-122/1824-048. AHCB, 29-04-1824.
* ↑ «Antoni Rubira. Mestre fuster. Banys Nous. Casa. Convertir una finestra en balcó». C.XIV Obreria C-123/1824-076. AHCB, 04-07-1824.
* ↑ «Antoni Rovira. Banys 21. Casa. Afegir un pis amb balcons i emblanquinar el frontis. Planta baixa més tres pisos». C.XIV Obreria C-126/1826-034. AHCB, 23-02-1826.
* ↑ El Consultor. Nueva guía de Barcelona, 1857, p. 219, 337.
* ↑ El Consultor. Nueva guía de Barcelona, 1863, p. 160, 273.
* ↑ AMCB, Q127 Foment 1049 bis C, 6-3-1860.
* ↑ Babiano i Sánchez, 2007, p. 202-203.

## Bibliografia

* Babiano i Sànchez, Eloi. Antoni Rovira i Trias, Arquitecte de Barcelona. Ajuntament de Barcelona i Viena Edicions, 2007. ISBN 9788483304358.
# Apogon gularis

Apogon gularis és una espècie de peix de la família dels apogònids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 6,6 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a Bahrain, Oman i el Mar Roig.

## Referències

* ↑ AQUATAB.NET
* 1 2 «Apogon gularis» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Fraser, T. H. & E. A. Lachner. 1984. An unusual Indo-west Pacific cardinalfish of the genus Apogon (Teleostei: Apogonidae). Proc. Biol. Soc. Wash. v. 97 (núm. 3): 632-636.
# Concert per a piano núm. 7 (Mozart)

El Concert per a tres pianos núm. 7 en fa major, K. 242, conegut com a Concert Lodron, és una composició de Wolfgang Amadeus Mozart del 1776. Aquest mateix any va compondre dos altres concerts per a piano. El concert sovint és conegut amb el sobrenom de «Lodron» perquè va ser compost per a ser interpretat per ell mateix i les dues filles de la Comtessa Antonia Lodron: Aloysia i Giuseppa.
Originalment, Mozart va finalitzar aquest concert per a tres pianos el febrer de 1776. L'any 1780, el va revisar per poder-lo interpretar a Salzburg en un concert amb un altre pianista; va fer un arranjament per a dos pianos que és com se sol interpretar actualment.

## Estructura

Consta de tres moviments:
* Allegro
* Adagio
* Rondó. Tempo di Menuetto
Girdlestone, en la seva obra Mozart and his Piano Concertos, descriu el concert i compara un dels temes del moviment lent amb temes similars que apareixen en concerts posteriors –especialment el Concert núm. 25, K. 503-, amb formes més desenvolupades.

## Referències

* Girdlestone, Cuthbert. Mozart and his Piano Concertos. 2a edició. 1952: Norman, University of Oklahoma Press. Reeditat per Dover Publications, 1964, ISBN 0-486-21271-8.
# Benjamin Rogers

Benjamin Rogers (Windsor, 2 de juny de 1614 - Oxford, 20 de juny de 1698 i va ser enterrat a l'església de St Peter-le-Bailey) fou músic i compositor anglès.
Fou organista de l'església del Sant Crist, catedral de Dublín, però el 1641, davant els moviments revolucionaris d'aquella capital, retornà a la seva vila natal; el 1669 aconseguí el títol de doctor en música, i des del 1662 era organista de la capella de Windsor, també o va ser del Col·legi del Eton College. Però el 1685 fou destituït pel rei, per haver Roger sol·licitat la protecció de Cromwell.
És autor de l'himne a quatre veus Teach, me, o Lord, en el que es revelà com a notable compositor. A més va escriure, altres himnes i composicions religioses, publicats a Cantica Sacra, a Court Ayres i altres col·leccions.
Una neta, Ann Rogers que va morir el 1696, va deixar la major part de la petita propietat que posseïa al seu estimat, afectuós, tendre, i molt estimat avi, el Dr Benjamí Rogers.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàg. 1361 (ISBN 84-239-4551-0)
# Astyanax longior

Astyanax longior és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Hàbitat

Viu a àrees de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Sud-amèrica: conca del riu Amazones.

## Referències

* ↑ Baird, S. F. & C. F. Girard 1854. Descriptions of new species of fishes collected in Texas, New Mexico and Sonora, by Mr. John H. Clark, on the U. S. and Mexican Boundary Survey, and in Texas by Capt. Stewart Van Vliet, U. S. A. Proc. Acad. Nat. Sci. Phila. v. 7: 24-29.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ Cope, E. D. 1878. Synopsis of the fishes of the Peruvian Amazon, obtained by Professor Orton during his expeditions of 1873 and 1877. Proc. Am. Philos. Soc. v. 17 (núm. 101): 673-701.
* ↑ «Astyanax longior». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Lima, F. C. T.; Malabarba, L. R.; Buckup, P. A.; Pezzi da Silva, J. F.; Vari, R. P.; Harold, A.; Benine, R.; Oyakawa, O. T.; Pavanelli, C. S.; Menezes, N. A.; Lucena, C. A. S.; Malabarba, M. C. S. L.; Lucena, Z. M. S.; Reis, R. E.; Langeani, F.; Cassati, L.; Bertaco, V. A. «Genera Incertae sedis in Characidae». A: Reis, R. E.; Kullander, S. O.; Ferraris Jr., C. J. Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America (en anglès). EDIPUCRS, 2003, p. 106–168. ISBN 9788574303611.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Ortega, H. i R.P. Vari 1986. Annotated checklist of the freshwater fishes of Peru. Smithson. Contrib. Zool. (437):1-25.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Casa Camós

Casa Camós és una obra del municipi de Tortosa (Baix Ebre) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un habitatge unifamiliar que fa cantonada entre la Rambla de Catalunya núm. 19-21 i el carrer València núm. 2. Consta de planta baixa, on hi ha ubicats comerços, un pis principal d'habitació i golfes. El pis s'obre a una ampla terrassa on els dos murs posteriors que no miren directament al carrer. Al carrer s'obre mitjançant balcons d'una sola porta amb barana de ferro. Les golfes presenten un remat en forma de barana de rajola fent calats. En el xamfrà que forma les dues façanes, en el qual a la planta baixa es troba la porta principal d'accés als pisos, presenta un clos en forma de frontó triangular.
El parament del mur és de pedra vista fins a arribar a un metre aproximadament i la resta arrebossat, que en els emmarcaments simula carreus. En les línies de diferenciació de pisos, bandes de rajoles vidriades formant dibuixos geomètrics.

## Referències

* 1 2 «Casa Camós». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 desembre 2015].

## Vegeu també

* Casa Llorca

## Enllaços externs

* «Casa Camós». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Apogon lineomaculatus

Apogon lineomaculatus és una espècie de peix de la família dels apogònids i de l'ordre dels perciformes.

## Hàbitat

És una espècie marina.

## Distribució geogràfica

Es troba a Bali (Indonèsia).

## Referències

* ↑ AQUATAB.NET
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Allen, G. R. & J. E. Randall 2002. Four new Indo-Pacific species of cardinalfishes (Apogonidae). Aqua, J. Ichthy. Aquat. Biol. v. 5 (núm. 3): 115-126.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A.: The World Encyclopedia of Fishes, 2a edició, Londres: Macdonald. Any 1985.
# Orleanès

L'Orleanès (Orléanais en francès) és una antiga província del regne de França, amb capital a la ciutat d'Orleans. Comprèn els departaments de Loiret i Loir i Cher (Blésois), una bona part del d'Eure i Loir (Beauce) i una part del departament de Yonne.
L'Orleanès és, juntament amb el Berry i la Turena, una de les tres antigues províncies que formen l'actual regió Centre-Vall del Loira.
Actualment, només es consideren habitants de l'Orleanès aquells que viuen a la rodalia d'Orléans, i en menor mesura els habitants d'altres zones del departament de Loiret.

## Història

La província pren el seu nom d'Orléans, la principal ciutat i la seva capital històrica. L'Orleanès era una de les províncies en què estava dividit el territori francès abans de la Revolució.
Ja era una possessió dels Capets abans de l'adveniment d'Hug Capet al tron francès l'any 987. El 1344, el rei Felip VI entregà aquest territori a un dels seus fills, Felip II de Valois, amb el títol de duc d'Orléans.

## Vegeu també

* Joana d'Arc
* Llista de reis de França
# Ortus helíac

L'ortus helíac d'un estel (o altres cossos celestes com una lluna, un planeta o una constel·lació) és la seva primera aparició en l'horitzó est després del seu període d'invisibilitat –aproximadament de sis mesos–. És un cas particular de l'ortus.
La definició precisa d'ortus helíac és un poc imprecisa, ja que depèn del que s'entengui per « visible a ull nu », paràmetre que depèn de la vista de l'observador, de la qualitat del cel (humitat, altitud).
De forma oposada, si es considera el moment en el qual l'estel es pon just després del Sol es pot parlar de posta helíaca (o ocàs helíac)

## Descripció

Depenent de la magnitud visual de l'estel, l'ortus helíac es produirà en els crepuscles matutins nàutic o civil, amb el Sol a 12º o 6º, respectivament, per sota de l'horitzó, abans de fer-se de dia. El dia del seu ortus helíac l'estel fa la seva primera aparició durant un temps breu, perquè de seguida en fer-se de dia el Sol l'amagarà. A partir d'aleshores la distància angular estel-Sol s'incrementa i aquella serà visible durant períodes més perllongats, fins que finalment brilli en plena nit.

## Exemples

Alguns estels, vistos des d'una latitud particular a la Terra, no tindran un ajust o ortus helíac. Estels circumpolars romanen per sobre del l'horitzó durant tot l'any, essent sempre visibles en el firmament en fer-se de dia. Al contrari, alguns estels mai es veuen en alguns llocs. Per exemple, l'estel polar no és visible a Austràlia o Xile i la Creu del Sud no es veu a Europa, perquè sempre romanen per sota de l'horitzó en aquest hemisferi.
L'aparició (ortus helíac) de l'estel Sirius marcava l'inici del període d'inundació del Nil a l'antic Egipte, a més de ser la base del seu calendari, i l'entrada de la canícula en els antics romans. Els ortus helíacs de diversos estels foren usats pels sumeris, babilonis i grecs per a sincronitzar les tasques agrícoles. Els pobles indígenes d'Amèrica del sud també organitzaven diverses activitats segons els ortus helíacs. Els maoris de Nova Zelanda també en coneixien l'existència.

## Any helíac

Un estel reapareix sobre l'horitzó a l'alba al voltant d'un any després del seu ortus helíac precedent, un període que correspon a l'any helíac de l'estel.
Un any helíac és molt aproximadament igual a un any sideral (de mitjana 365,256363051 del 2000, és a dir 365 d 6 h 9 min 9 s), aquesta aproximació és més correcta quan l'estel és pròxim a l'el·líptica. Si aquest no és el cas l'any helíac varia en funció de la latitud i del moment, a causa de la precessió dels equinoccis.

## Referències

* 1 2 Atienza, Marc Figueras. Diccionari d'astronomia de posició. academia.edu: (www.lulu.com), 2010, p. 37.
* ↑ John Britton's & Christopher Walker's chapter 'Astronomy and Astrology en Mesopotamia' "Astronomy before the telescope", 1969, British Museum Press, Pg
* ↑ Show Me a Dawn, or "Heliacal," Rising
* ↑ Archaic Astronomy and Heliacal Rising
# Imaxinismo

L'imaxinismo (imaginisme, en català) és un corrent poètic de principis del segle XX que es caracteritza, entre altres coses, per la creació d'imatges noves a partir d'elements quotidians o del paisatge que a vegades apareix humanitzat.
Algun crític literari ha denominat amb el nom d'imaxinismo l'escola hilozoísta creada per Luís Amado Carballo, que és un moviment poètic propi de l'avantguarda gallega. Tanmateix, l'imaginisme és un moviment d'avantguarda ja existent en altres literatures, i no té a veure amb l'hilozoísmo.

## Vegeu també

* Imaginisme
* Imaginisme rus