OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Església de fusta d'Eidsborg

L'església de fusta d'Eidsborg és una stavkirke noruega de mitjan segle xiii. Es troba al poblat del mateix nom, al municipi de Tokke, a Telemark. Està dedicada a Sant Nicolau de Mira.
Actualment és una de les stavkirke millor conservades. Es troba a prop del Vest-Telemark museum. Encara que va ser parcialment reconstruïda al segle xix, la reconstrucció no va afectar la major part de l'estructura ni la forma medieval de l'església. Una nova restauració va tenir lloc a la dècada del 1920.
És una església de tipus A («d'una sola nau»). La nau rectangular va ser estesa cap a l'orient entre 1845 i 1850, per la qual cosa el cor va haver de ser derrocat i tornat a construir en aquesta mateixa època.
L'església està envoltada als quatre costats per un corredor, que proporciona protecció i suport addicional; d'aquest són originals algunes parts dels costats nord i sud. Amb la introducció de finestres laterals, el corredor es va fragmentar, però la reconstrucció del segle XX va modificar les finestres i va reconstruir totalment el corredor.
La torre, a la part occidental del cavallet del sostre de la nau, és una reconstrucció de l'any 1693.
A l'interior de les parets de la nau hi ha pintures renaixentistes del segle xvii, que van ser restaurades l'any 1929. Hi ha també rastres de pintura medieval, i dos panells originals de la desapareguda stavkirke de Lårdal.
La major part de l'inventari és de temps posteriors a la reforma protestant, excepte un crucifix medieval de fusta.
Encara és emprada com el temple parroquial luterà d'Eidsborg.

## Referències

* ↑ Eidsborg stavkirker (Stavkirke.org)
* ↑ «West Telemark Museum Eidsborg (Vest-Telemark Museum)». Arxivat de l'original el 2011-07-24. [Consulta: 11 abril 2017].
* ↑ Eidsborg Stave Church (Innovation Norway)
* ↑ «Guiding in the Eidsborg Stave Church from the 13th century (Vest-Telemark Museum)». Arxivat de l'original el 2013-02-23. [Consulta: 11 abril 2017].
* ↑ Eidsborg stavkirke (Riksantikvaren)

## Fonts

* Anker, Leif (2005) Middelalder i tre, Stavkirker in "Kirker i Norge" ISBN 82-91399-16-6
* Morten, Øystein (2008) Stavkyrkja i Eidsborg, Ein Biografi, Oslo ISBN 978-82-304-0037-1
* Hauglid, Roar (1977) Norwegian Stave Churches (Oslo: Dreyers Forlag) ISBN 978-82-09-10602-0
* Valebrokk, Eva; T. Thiis-Evensen; K. Evensen. Ann Clay Zwick (Translator) (1995) Norway's Stave Churches: Architecture, History and Legends (Oslo: J W Cappelens Forlag AS) ISBN 978-82-7683-011-8
# Església de fusta de Fåvang

L'església de fusta de Fåvang és un temple luterà a municipi de Ringebu al comtat d'Oppland a Noruega. Encara que és considerada popularment com una stavkirke, no ho és en sentit estricte, tot i que conté algunes parts construïdes en la tècnica d'aquesta mena d'esglésies.
Al contrari de les stavkirke, originals de l'edat mitjana, l'església de Fåvang va ser construïda després de la reforma protestant, entre 1627 i 1630. Es va construir sobretot amb material recuperat de restes d'antigues stavkirke demolides a la vall de Gudbransdal, i potser es va aixecar en l'emplaçament d'una stavkirke anterior. Les parts més antigues són fetes de fusta tallada entre 1150 i 1250.
El constructor podria haver estat el conegut Werner Olsen Skurdal, qui va treballar en la remodelació de l'església de Vågå entre 1625 i 1627, i que va realitzar importants obres de restauració en les stavkirke de Ringebu i de Lom.
Encara que l'aspecte s'inspirava en les stavkirke, en la seva història va passar per diverses remodelacions que van alterar-ne l'aspecte significativament, com l'expansió de la planta en forma de creu grega. Amb aquestes característiques alienes a les stavkirke, a més de la data de construcció, n'hi ha prou perquè els experts no la incloguin dins de les 28 stavkirke noruegues autèntiques.

## Referències

* ↑ «Fåvang kirke» (en noruec bokmål). Norske Kirker, 30-10-2016. [Consulta: 12 febrer 2025].
* ↑ Pedersen, Lorentz U. Fåvang kirke (en noruec). Fåvang: Fåvang menighetsråd, 1987, p. 15.
# Església de fusta de Hedared

L'església de fusta de Hedared és un stavkirke en el municipi de Borås, Suècia. De totes les stavkirke medievals que han perdurat fins a l'actualitat és l'única que va ser construïda fora de Noruega.
És una petita església (35 m quadrats) d'una sola nau i, junt amb l'església de Haltdalen, forma part del grup més senzill de stavkirke. A més de la nau, hi ha un petit cor.
Prenent en consideració el seu tipus, havia estat datada al segle xiii, però gràcies a noves investigacions i a les tècniques de dendrocronologia s'ha establert que la fusta va ser tallada l'any 1501. Per tant, l'església hauria estat completada, com molt ràpid, dos anys després. L'anterior es reforça amb una carta episcopal de 1506, quan es parla de la construcció de l'església.

## Exterior

Els murs exteriors consisteixen en taulons convexes d'alzina que es mantenen units en una armadura de pals (stav) verticals i soleres.
Durant una renovació feta l'any 1781 es va afegir un nou porxo en l'entrada de l'església, en el costat occidental, a més de petites finestres rectangulars. Es creu que aquestes van ser les primeres finestres de l'església, però no és segur. El porxo va ser demolit durant una nova remodelació l'any 1901, quan el govern suec, a través del Departament Nacional d'Antiguitats (Riksantikvarieämbetet), va desenvolupar un programa per restablir l'aspecte medieval de l'església. Una nova restauració va ocórrer entre 1995 i 1997.

## Interior

Pel que sembla. va haver-hi almenys una església més antiga en el mateix lloc. En la dècada de 1930 es van trobar les restes d'un retaule pintat en l'exterior dels taulons. El retaule, datat cap a el segle xiv, tenia una representació de la coronació de la Mare de Déu. Altres elements antics són una Madonna de fusta i una pintura de Sant Francesc d'Assís que es localitzen en l'altar lateral, i que es creu que són peces d'un altre temple que van ser traslladades a l'església de Hedared quan aquesta va ser erigida.

## Referències

* Lagerlöf, Erland: Medeltida träkyrkor, del 2: Västergötland, Värmland, Närke (Sveriges Kyrkor, Konsthistoriskt inventarium, part 199), Stockholm: Riksantikvarieämbetet, 1985.

## Enllaços externs

* Església de fusta de Hedared Arxivat 2007-09-27 a Wayback Machine.
* detall de l'altar pintat Arxivat 2007-09-30 a Wayback Machine. (Kalkmålning) — en suec
# Església de fusta de Rollag

L'església de fusta de Rollag és una stavkirke de la localitat del mateix nom, a Noruega.
Es va construir a la segona meitat del segle xiii, però no se'n conserva molt de la fusta original. Les referències escrites més antigues sobre l'església són de l'any 1425.
En un inici, era una senzilla església de nau rectangular i un petit cor sense absis. Aquest cor va ser substituït l'any 1670 per un de major construït de troncs (i no amb la tècnica clàssica de les stavkirke). L'any 1698 l'església va ser transformada en forma de creu grega, quan s'hi va construir un transsepte a banda i banda de la nau. La torre amb una cuculla octogonal és al creuer.
Actualment és una de les stavkirke amb una decoració més rica, i conté a l'interior una mescla d'expressions artístiques de diferents corrents. Conserva un crucifix medieval i dues làpides del segle xvii amb decoració pictòrica.

## Referències

* ↑ Rollag stavkirke (Riksantikvarens Stavkirke)

## Enllaços externs

* L'església de fusta de Rollag en vídeo — (en anglès)
* L'stavkirke de Rollag Arxivat 2011-04-18 a Wayback Machine.—(en noruec)
* stavkirke de Rollag — (en noruec)
# Vicenza Calcio

El LR (Lanerossi) Vicenza és un club de futbol d'Itàlia, de la ciutat de Vicenza a la regió del Vèneto. Va ser fundat el 1902 i actualment juga a la Serie C del Calcio italià.

## Història

El Vicenza Calcio va ser fundat el 9 de març de 1902. El seu primer president va ser Tito Buy. Entre el 1953 i el 1990 l'equip es va nomenar Lanerossi Vicenza. El 1997 va guanyar el seu primer i únic títol, la Copa d'Itàlia.
Actualment juga a la Serie B italiana.

## Equipació

* Equipació titular: Samarreta vermella i blanca, pantaló blanc i mitges blanques.
* Equipació suplent: Samarreta negra i blanca, pantaló negre, mitges negres.

## Dades del club

* Temporades a la Serie A: 30
* Temporades a la Serie B: 34
* Major golejada aconseguida: Vicenza 5 - Venecia (1946-47) 0 i Vicenza - Associazione Sportiva Roma (1959-60)
* Major golejada encaixada: Torino calcio 6 - Vicenza 0
* Millor posició a la lliga: 2n. (1977-78)
* Màxim golejador: Piero Spinato (121 gols).
* Més partits disputats: Giulio Savoini (317 partits)

## Palmarès

* 1 Copa d'Itàlia (1997)
* 3 Campionats de la Serie B (1954/1955, 1976/1977, 1999/2000, 2014/2015)
* 1 Campionat de la Serie C (1939/1940)
* 1 Copa Itàlia de la Serie C (1981/1982)
* 2 Torneig de Viareggio (1954, 1955)

## Jugadors destacats

| Roberto Baggio Mario David Luca Toni Francesco Coco Giuseppe Damiani Roberto Filippi Mario Maraschi | Romeo Menti Marcelo Otero Giorgio Puia Paolo Rossi Stefan Schwoch Luís Vinício Luigi Menti |
# Varenga

Varenga o madís o medís és la primera peça corba o forcada formant corbes simètriques que es posa travessada en sentit perpendicular o de babord a estribord emmetxada sobre la carena, sobre la quilla per a formar la base o peu de la quaderna.

## Tipus de varenga

Segons el lloc que ocupa, l'angle de les seues dues branques o braços és més o menys agut i pren la denominació respectiva de:
* Les Varengues planes són les més obertes que formen el pla del vaixell i entre les quals es diu mestra la del major angle i sobre que s'aixeca o construeix la quaderna d'aquest sobrenom
* Les Varengues aixecades comencen a tancar l'angle de les seves branques i segueixen a les anteriors cap a proa i cap a popa: les últimes d'aquesta part reben el nom peculiar de forquilles o també varengues caputxines.
* En l'ús comú i general de la marineria, en prendre la part per tot la varenga es confon moltes vegades amb la quaderna i s'usen indistintament el nom d'una per l'altre.

## Vegeu també

* Drassana
* Avarament
* Grada

## Referències

* ↑ Varenga a Optimot
* ↑ Alcover, Antoni M.; Moll, Francesc de B. «madís». A: Diccionari català-valencià-balear. Palma: Moll, 1930-1962. ISBN 8427300255.
* ↑ El terme madís és preferible davant de medís a causa del seu origen; a l'Edat Mitjana el nom era madir, que en plural dona madirs, que accentuant la segona síl·laba i sense pronunciar la –r dona madís; per tant avui dia quan parlem de madissos no fem rés més que fer de nou el plural. El terme madir prové del llatí materium ‘fusta, tronc, fustam’, com el cast. madero, però en castellà el terme naval habitual és varenga, del fr. varengue, i aquest del suec wranger ‘costat d'un vaixell' o de l'esc. antic vrang ‘quaderna’, derivat de wringan ‘post en forma d'arc’., La terminologia de construcció naval i el seu origen: mediterrani / atlàntic, Marcel Pujol i Hamelink https://www.raco.cat/index.php/Drassana/article/view/106823
* ↑ DCVB: Medís.

## Bibliografia

* Diccionario marítimo español, José de Lorenzo, Gonzalo de Murga, Martín Ferreiro y Peralto, 1865
# Valleta

Valleta és una entitat de població al municipi de Llançà (Alt Empordà), amb una part del nucli de la carretera inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Aquesta entitat de població (també anomenada Veïnat de Sant Silvestre de la Valleta) és situada al sud-oest del nucli urbà de la població de Llançà, a la qual pertany, molt propera al límit municipal amb el terme de Vilajuïga. Està formada pel veïnat del mateix nom al cantó de la carretera de Figueres a Llançà, i pel disseminat (despoblat) a l'entorn de l'església de Sant Silvestre de Valleta.
Al veïnat de la carretera hi ha un conjunt d'habitatges que conformen la part de tramuntana del nucli, delimitades per la riera del mateix nom i articulades al voltant del carrer de Sant Silvestre. Per accedir al nucli cal creuar el pont de Valleta.

## Història

L'església de Sant Silvestre va tenir funció parroquial, i és situada en una contrada on hi havia un nucli humà dispers. Per això, quan els habitants de l'indret hagueren de retirar-se de la contrada, per un motiu o altre, la capella va acabar abandonada. Va ser parròquia i centre de la vida del llogarret fins al segle XVII.
L'origen del veïnat de la carretera es produeix vers el segle xviii, quan l'increment de la població fa que s'abandoni el nucli medieval de Llançà que vivia protegit per les muralles. És en aquest context que es crea el conjunt de masos i cases de Valleta.
Va ser un ens local independent fins a mitjans del segle XIX. Llavors, el 1846 va ser unida al terme de Colera, però el 1880 el seu terme va ser incorporat al de Llançà.

## Vegeu també

* Conjunt de Valleta

## Referències

* ↑ «Conjunt de la Valleta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2014].
* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.
# Església de l'Hospital (Vic)

L'Església de l'Hospital és una obra barroca de Vic (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici religiós de planta de creu grega amb una cúpula i cimbori ortogonal cobert amb forma piramidal, el qual s'il·lumina a partir de finestres. La façana presenta un capcer lobulat, resseguit amb pedra vista i amb pinacles coronats per esfera, al centre i als laterals. La portalada, de tipus escultòric, és d'arc rebaixat, amb un escut al damunt que emmarca un baix relleu en forma de creu llatina. Tot ell es troba envoltat per formes de pedra que estan deteriorades i que acaben amb una mena de pinacles adossats que descansen damunt pilastres. Al mur de la façana s'hi obren dues finestres rectangulars als laterals i un òcul ortogonal, amb escaires arrodonits, damunt el portal.

## Història

Aquesta església forma part del conjunt de l'Hospital de Santa Creu que fou fundat per Ramon Terrades el segle xiv. El conjunt està format per unes sales de gòtic tardà, la façana renaixentista i la farmàcia de l'arquitectura J.Mª Pericas. Està situada a la circumval·lació de les muralles de l'antic barri de St. Joan, a l'eixample barroc que dona fesomia a aquesta part de la ciutat als segle xvii i XVIII. Fou construïda per l'arquitecte Josep Morató i Sellés i es pot considerar estilísticament com un precedent de l'església de la Gleva a Masies de Voltregà, construïda per arquitectes de la mateixa família. L'estil barroc de transició neoclàssica.

## Referències

* 1 2
# Església de l'Oratori

L'església de l'Oratori és una església desconsagrada situada al centre històric de Castellammare di Stabia. Després d'una acurada restauració, el seu local va ser ocupat pel Museu diocesà sorrentí-estabià.

## Història i estructura

L'església de l'Oratori data del 1842 i va ser construïda en una capella del creuer de l'antiga església de San Francesco, enderrocada per permetre l'ampliació de l'actual plaça Giovanni xxiii. Inicialment utilitzada ocasionalment, després va estar tancada durant molts anys fins que a principis del segle xxi, quan després d'una acurada restauració, es va reobrir al públic, acollint des de l'any 2008 el Museu diocesà sorrentí-estabià.
* Mosaic a la façana principal
L'entrada principal de l'església està delimitada per una petita reixa de ferro. A la façana principal, sobre el portal d'accés de fusta, hi ha un mosaic que representa el Sagrat Cor de Jesús. L'interior de l'església és d'una sola nau i els únics elements que es conserven són unes columnes que fan referència a un art típicament provençal, mentre que a la altar major hi ha una pintura de Girolamo Imparato que representa la Immaculada Concepció que va ser portada a l'església després de l'obertura del museu.
Actualment la nau està ocupada majoritàriament per la sala de projeccions del museu, mentre que a la zona de l'altar hi ha algunes vitrines que contenen artefactes que van des de l'època romana fins al renaixement, així com columnes, capitells i sarcòfags. A l'exterior, adjacent a la façana principal, hi ha un petit campanar.

## Referències

* ↑ «Il museo diocesano sorrentino-stabiese» (en italià). Libero Ricercatore. Arxivat de l'original el 2008-09-26. [Consulta: 3 març 2022].
* ↑ «Il dipinto sull'altare maggiore della chiesa dell'Oratorio» (en italià).

## Bibliografia

* D'Angelo, Giuseppe. Castellammare di Stabia, luogo d'arte cultura e tradizione (en italià). Castellammare di Stabia: Longobardi Editore, 1997. ISBN 88-8090-068-4.

## Enllaços externs

* «Pàgina web oficial de Castellammare di Stabia» (en italià).
# Estany d'Aiguaclara

L'Estany d'Aiguaclara ocupa una superfície de 18,4 hectàrees i es localitza al nord de la carretera C-260, d'Olot a Roses, al municipi de Castelló d'Empúries.
La zona humida Estany d'Aiguaclara", de 65,05 Ha, inclou l'estany Pericot i, a més, les closes situades al nord de l'estany que limiten amb el rec del Mig. Forma una unitat amb l'estany de Palau, fins a arribar a l'estany de Vilaüt. Aquest espai forma part de la Reserva Natural Integral "Els Estanys" i és gestionat com a zona humida.
Tanmateix, l'entrada d'aigua marina havia alterat de forma notable les seves característiques ecològiques. Les entrades d'aigua salobre es produïen per l'obertura al mar del rec del Mig, que actualment està controlada per l'acció d'una comporta basculant. Les comunitats halofítiques de l'espai (canyissars, jonqueres, etc.) eren desplaçades per salicornars i altres espècies i comunitats més pròpies dels salobrars. Des de la direcció del Parc natural, conscients d'aquesta problemàtica, es van començar a realitzar actuacions per tal de revertir aquesta situació i regenerar els hàbitats d'aigua dolça. Es pot dir que, en l'última revisió del present inventari (desembre 2006), la cobertura de canyissar i els poblaments de jonques (Scirpus spp.) han guanyat una importància notable a l'espai que també es troba delimitat per tamarius.
Pel que fa a la fauna, l'espai destaca per ser una important zona de nidificació del bitó.
L'espai presenta diverses figures de protecció. Forma part del Parc Natural dels Aiguamolls de l'Empordà i s'inclou també dins l'espai del PEIN i la Xarxa Natura 2000 ES0000019 "Aiguamolls de l'Empordà". A més presenta una quarta figura de protecció, la Reserva natural integral de "Els Estanys".

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Estany d'Aiguaclara». Fitxes descriptives de zones humides. Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca, Alimentació i Medi Natural de la Generalitat de Catalunya (CC-BY-SA). [Consulta: 11 juliol 2014].
# Estany de Dalt

L'Estany de Dalt és un llac d'origen glacial que es troba a 2.628 m. d'altitud, a la capçalera de la vall Fosca, al Pallars Jussà, al nord-oest del poble de Cabdella, en el terme municipal de la Torre de Cabdella.
La seva conca està formada al nord per la carena de Mussoles i del Cap de Reguera.
Pertany al grup de llacs d'origen glacial de la capçalera nord-oriental del riu de Riqüerna, a través del barranc de Francí, al voltant del Pic Salado. Rep les aigües de la muntanya, i les aboca a l'Estany de Ribanegra.

## Referències

* ↑ Altituds, mides i càlcul de superfícies basats en dades del mapa de l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
# Església de la Mare de Déu de Montserrat de Picanya

L'Església Parroquial de la Mare de Déu de Montserrat és un temple catòlic situat al municipi de Picanya. És Bé de Rellevància Local amb identificador nombre 46.14.193-001.

## Referències

* ↑ «Dirección General de Patrimonio Cultural». eduwp.edu.gva.es. [Consulta: 30 desembre 2016].
* ↑ «Història». Parròquia de Nostra Senyora de Montserrat de Picanya. [Consulta: 4 març 2023].
# Església de la Mare de Déu del Roser de Sedaví

L'Església Parroquial de la Mare de Déu del Roser és un temple catòlic situat en el municipi de Sedaví. És Bé de Rellevància Local amb identificador nombre 46.16.223-001.

## Referències

* ↑ «Iglesia Parroquial de Nuestra Señora del Rosario». Eduwp.edu.gva.es. [Consulta: 2 gener 2017].
# Església de la Pietat de la Bisbal d'Empordà

L'Església de la Pietat és una obra del municipi de la Bisbal d'Empordà protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

L'edifici de l'església de la Pietat fa cantonada entre el carrer de l'Hospital i la plaça de Benet Mercader, on es troba la façana. És un temple d'una sola nau amb capçalera poligonal. El frontis presenta una portada d'arc escarser emmarcada per una estructura que combina elements del vocabulari clàssic (entaulament, capitells, columnes, ...) amb un ús plenament barroc d'aquest vocabulari (utilització de columnes exemptes als brancals generant espais escenogràfics, profusió de volutes, ...) Damunt l'entaulament s'obre una fornícula oval buida damunt la qual hi ha un gran òcul. L'edifici es corona amb una motllura sinuosa. La torre s'eleva als peus, a l'esquerra. És un element de base quadrada, de construcció recent.

## Història

L'església de la Pietat era la de l'antic Hospital. Va ser construïda el segle xviii en estil barroc. A la façana hi ha la següent inscripció: "IN MEMORIA CAPELLA N.S. PIEDAD. REEDIFICADA 1783". Sembla que el temple va ser bastit amb les donacions dels fidels, i que les obres van ser iniciades el febrer del 1782. La benedicció va tenir lloc el 17 d'agost del 1788.
Durant la batalla de la Bisbal el 14 setembre de 1810, des del seu campanar franctiradors de l'exèrcit de Enrique José O'Donnell van abatre uns quants alemanys de l'exèrcit de François Xavier de Schwarz, que es van refugiar al Castell de la Bisbal.
El campanar de la Pietat, que havia restat inacabat, fou conclòs el 1968 d'acord amb les pautes estilístiques de l'edifici, fet que va originar una forta polèmica a la vila.

## Referències

* 1 2 3
* ↑ Bonaventura, D. ««La Bisbal 1810» recorda laderrota del general O'Donnell». Diari de Girona, 26-03-2010. [Consulta: 17 agost 2019].
# Església de la Sagrada Família a la Colònia Vila-seca

L'Església de la Sagrada Família és un temple de la Colònia Vila-seca inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es de nau única amb la façana orientada a ponent i l'absis a llevant. És construït amb totxo i arrebossada i pintada al damunt.
El sostre és pla, el presbiteri està marcat i els murs estan decorats amb pilastres estriades i decoracions d'estuc i policromats. Al fons hi ha una fornícula que ubica la Sagrada Família, un cambril i la sagristia. S'il·lumina amb finestres que s'obren a la part de la façana, que té el capcer triangular amb un frontó amb els signes de l'alfa i l'omega. És coronada per un campanaret d'espadanya.
L'interior conserva pintures de Ramon Torrents de l'any 1940.

## Referències

* 1 2 3 4 «Església de la Sagrada Família a la Colònia Vilaseca». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
# Església de la Sang de Vilafamés

L'Església de la Sang de Vilafamés (Plana Alta, País Valencià) és un temple catòlic d'origen medieval que fou remodelat al segle xvii seguint l'estil arquitectònic del barroc.
Situada als peus del Castell, fou construït a sobre d'un aljub que va fer possiblement les funcions de cripta, presenta tretze arcs apuntats, tal vegada del segle xiv.
L'església presenta nau de quatre trams, més presbiteri i cor alt als peus amb capelles entre contraforts. Cobreix amb volta de canó amb llunetes en la nau i amb volta de creueria en el presbiteri. Entre l'ornamentació interior destaquen els diferents retaules barrocs, i les pintures al fresc atribuïdes a l'escola dels Guilló (Vegeu: Eugeni Guilló Barceló i Vicent Guilló Barceló).

## Referències

Aquest article incorpora material procedent de la pàgina web de la Federació Valenciana de Municipis i Províncies, que mitjançant una autorització va permetre agregar contingut i imatges i publicar-los sota llicència GFDL.