OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Turiasaure

L'turiasaure (Turiasaurus, "llangardaix de Túria") és un gènere representat per una única espècie de dinosaure sauròpode, que va viure entre finals del període Juràssic o principis del període Cretaci, fa aproximadament 150 i 140 milions d'anys, des del Titonià fins al Berriasià), en el que avui és Europa. L'estudi d'un húmer d'1,79 metres de longitud i d'altres ossos del seu esquelet ha permès estimar una longitud de 37 metres i un pes d'entre 40 i 48 tones.
L'espècie fou definida després de l'estudi de restes òssies trobades en el 2003 en la localitat espanyola de Riodeva, a la província de Terol, gràcies als investigadors Rafael Royo-Torres, Alberto Cobos i Luis Alcalá, efectuant-se la seva descripció l'any 2006.
L'anàlisi filogenètica mostra que Turiasaurus es troba per fora de Neosauropoda i pertany a un nou clade, Turiasauria, al costat de Losillasaurus i galveosaure.
Gèneres de sauropodomorfs :
Regne: Animalia
Filum: Chordata
Classe: Sauropsida
Clade: Avemetatarsalia
Clade: Dinosauria :
Sauropodomorpha :
Sauropoda :
Neosauropoda :
Macronaria :
Titanosauria :
# U-Boot tipus X

L'U-Boot tipus X (XB) van ser un tipus especial de submarins alemanys durant la segona guerra mundial. Dissenyats per a fer de minadors de llarg abast, es van fer servir més tard com a transports a llarga distància, tasca que van compartir amb els U-Boot tipus IXD.

## Història

El tipus X va ser dissenyat específicament per allotjar la recentment dissenyada Schactmine A (SMA) que era una mina ancorada. El disseny inicial preveia l'emmagatzematge en sec ja que les mines necessitaven que els seus detonadors s'ajustessin individualment abans del seu llançament; aquest submarí es va projectar que desplacés unes 2.500 tones. Es va projectar una nova variant, la Tipus XA, la qual tenia més espai per a mines aprofitant els tancs de llast externs. Cap d'aquests dissenys va entrar en producció. Es van construir vuit submarins del tipus XB, que substituïen la cambra de magatzem en sec del tipus X per sis tubs de llançament vertical inundables a la secció de proa del casc. En aquests tubs es podien portar fins a 18 mines, amb 48 mines més en 12 carrils addicionals sobre els tancs de llast. Només tenia dos tubs llançatorpedes a popa. Quan es feien servir com a transports la càrrega anava en els tubs de llançament o en contenidors soldats sobre els rails dels tancs de llast. El primer Tipus IXB es va botar el maig de 1941.

## Historial durant la guerra

Sis dels vuit Tipus IXB construïts van ser enfonsats durant la guerra i dos van sobreviure fins al final de la guerra. Un va ser el U-234 que es va rendir a vaixells de la US Navy el 14 de maig de 1945 en ruta cap al Japó amb una càrrega que incloïa 560 kg d'òxid d'urani, els dissenys tècnics per a construir el caça Me 262 L'altre tipus IXB que va sobreviure va ser l'U-219 que va arribar a Batavia (actualment Jakarta) el desembre de 1944 amb una carga que incloïa coets V-2 desmantellats per al Japó. Amb la rendició alemanya el U-216 va ser confiscat pels Japonesos el 8 de maig de 1945, la seva tripulació internada i el submarí va ser posat en servei a la Marina Imperial del Japó com a I-505.

## Referències

* ↑ «Tipo Xb» (en castellà). U-Historia. [Consulta: 3 març 2020].
* ↑ Williamson, Gordon, 1951-. Kriegsmarine U-boats, 1939-45. Oxford: Osprey, 2002. ISBN 1-84176-363-2.
* 1 2 Gröner, Erich.. German warships 1815-1945.. Conway Maritime. ISBN 0-85177-593-4.
* ↑ «Type XB Mine-Laying boats» (en anglès). Uboat.net. [Consulta: 3 març 2020].
* ↑ «U-234» (en anglès). Uboat.net. [Consulta: 3 març 2020].
* ↑ «U219» (en anglès). Uboat.net. [Consulta: 3 març 2020].
# UAE Development Team

L'UAE Development Team (codi UCI: UDT) és un equip ciclista femení emiratià. Creat com a equip juvenil, el 2017 va aconseguir la categoria UCI Women's Team; a partir de 2020 està a l'UCI Women's Continental Team. El 2023 el Valcar passa a ser l'equip filial de l'UAE Team ADQ.

## Classificacions UCI

Aquesta taula mostra la plaça de l'equip a la classificació de la Unió Ciclista Internacional a final de temporada i també la millor ciclista en la classificació individual de cada temporada.
A partir del 2016, l'UCI Women's WorldTour va substituir la Copa del món

## Composició de l'equip

2024 :
2023 :
2022 :
2021 :
2020 :
2019 :
2018 :
2017 :

## Referències

* ↑ «Valcar team becomes development squad for UAE Team ADQ» (en anglès). cyclingnews, 14-01-2023. [Consulta: 12 gener 2024].
* ↑ Rànquings a la pàgina de l'UCI

## Enllaços externs

* Plantilles i resultats a cyclebase.nl
* Plantilles i resultats a procyclingstats.com
# UAE Tour femení

L'UAE Tour Women és una cursa ciclista professional per etapes que es disputa als Emirats Àrabs Units durant el mes de febrer. Es va crear el 2023 i, des de llavors, forma part de l'UCI Women's World Tour, essent la primera cursa ciclista que es disputa a la regió des que es va constituir el WWT.

## Palmarès

| Any | Vencedora | Segona | Tercera |
| 2023 | Elisa Longo Borghini | Gaia Realini | Silvia Persico |
| 2024 | Lotte Kopecky | Neve Bradbury | Margarita Victoria García Cañellas |
| 2025 | Elisa Longo Borghini | Silvia Persico | Kimberley Le Court |

## Referències

* ↑ «El ciclisme femení desembarca a l'Orient Mitjà». Cycling Fantasy, 06-02-2023. [Consulta: 25 gener 2025].

## Vegeu també

* UAE Tour

## Enllaços externs

* Pàgina oficial
# Uddevallisme

L'uddevallisme és una forma d'organització del treball, aplicada al principi a la fàbrica Volvo de Uddevalla a Suècia, i de que en té el nom, format en el mateix model que el taylorisme, el fordisme o el toyotisme.
És la solució de la direcció de Volvo per fer front al problema del reclutament dels joves a la indústria d'automoció sueca, en un moment en què Volvo era el grup d'automoció més rendible i que l'atur a Suècia només era del 2 % de la població activa. Va desembocar progressivament a la supressió de la cadena en una fàbrica de simple muntatge final, deixant a una cinquantena de grups de treball d'una desena de persones la feina de muntar un cotxe sencer.
André Gorz, a Misèries del present, riquesa del possible (1997) considera aquesta breu experiència (1987-1993) com un escàs assaig d'avançament del capitalisme, per preguntar-se per l'organització capitalista del treball.

## Referències

* ↑ Ferreira, Pedro. «National cultures and new forms of work organisation in EU countries: convergence or divergence?» (en anglès), 2008. [Consulta: 22 agost 2020].
* ↑ «Prospective du pacte social dans l'entreprise» (en francès).
* ↑ Ferreira, Pedro «National cultures and new forms of work organisation in EU countries: convergence or divergence?» (en anglès). Ideas, 2008.

## Bibliografia

* Dominique Besson. Développer ou recruter les compétences en interne, les stratégies américaines de gestion des compétences (en francès). L'Harmattan, 1999.
* Henry Houben; Marc Ingham «Par quel système remplacer le Fordisme ?» (en francès). Gérer et Comprendre - Annales des Mines, desembre 1995.
# Udon

L'udon (うどん o 饂飩) és un tipus de fideu gruixut fet de farina, popular al menjar japonès. Va ser importat al Japó des de la Xina en el segle vi. L'original tenia de 2 a 3 cm de diàmetre, era com una truita plana en forma de "fideu" que s'afegia a la sopa de miso.
Són normalment servits en un brou a base de dashi, salsa de soja, i mirin. Després se'ls afegeix damunt diversos ingredients. Aquests ingredients marquen la diferència entre els tipus d'udon. La majoria de les variants solen portar Negi picat.
El sabor del brou i els ingredients addicionals varien de regió en regió. Els udon en si també varien de forma i gruix segons la zona.

## Varietats calentes

* Inaniwa udon (稲庭 うどん)
* Ise udon (伊勢 うどん)
* Kansai udon (関西 うどん)
* Sanuki udon (讃岐 うどん)
* Kare udon (カレー うどん)
    Servits en brou de curri amb algunes verdures, típicament Negi.
* Kitsune udon (きつね うどん)
    Se li afegeix naruto, un tipus de kamaboko i Abura age
* Nishino udon (鯡 うどん)
    Udon servits amb un llom de arengada fumat
* tanuki udon (たぬき うどん)
* Sōki soba (ソーキ そば うどん)
    Aquest plat de la regió de Okinawa pot ser considerat com udon
* Tsukimi udon (つきみ うどん)
    Servits amb un ou cru que es cuina amb la calor de la sopa.
* Wakame udon (わかめ うどん)
    Se li afegeixen algues wakame

## Varietats fredes

* Zaru udon (ざる うどん)
    Se serveixen freds sobre una estoreta de bambú, acompanyats de nori en juliana i una salsa
    Freda suau.

## Tipus de udon segons la regió

* Kishimen udon (きし麺 うどん)
    Udon amb forma plana, típics de la ciutat de Nagoya.
# Ugli

L'ugli fruit o uglifruit és un fruit cítric tangelo de Jamaica creat fent un híbrid entre una aranja una taronja i una mandarina Va ser descobert en estat silvestre) a Jamaica lloc on es cultiva principalment. El seu nom deriva de la paraula ugly que en anglès vol dir lleig i fa referència a l'aparença poc atractiva de l'exterior del fruit. És un fruit molt sucós i la polpa és molt més dolça que la de l'aranja, la pell és fragant.

## Referències

* ↑ Grapefruit: a fruit with a bit of a complex Arxivat 2010-06-10 a Wayback Machine. in Art Culinaire (Winter, 2007)
* ↑ Grapefruit: a fruit with a bit of a complex Arxivat 2010-06-10 a Wayback Machine. in Art Culinaire (Winter, 2007)
# Ullsfjorden

L'Ullsfjorden (també en sami septentrional: Moskavuotna) és un fiord situat als municipis de Tromsø, Karlsøy i Lyngen, al comtat de Troms, Noruega. Amb 75 quilòmetres el fiord flueix de Sjøvassbotn cap al nord al llarg del costat oest de la península de Lyngen (on es troben els famosos Alps de Lyngen). L'illa de Reinøya es troba al llarg del costat oest del fiord. La part sud de l'Ullsfjorden també es coneix com a Sørfjorden. La zona que envolta l'Ullsfjorden era part del municipi d'Ullsfjord, que desaparegué durant el final del segle xx.

## Referències

* ↑ Store norske leksikon. «Ullsfjorden» (en noruec). [Consulta: 9 desembre 2012].
# Ultrapitec

L'ultrapitec (Ultrapithecus rutilans) és una espècie extinta de mamífer notoungulat de la família dels oldfieldthomàsids que visqué a Sud-amèrica durant l'Eocè, fa entre 38 i 41,3 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils a la província argentina de Chubut. Es tracta de l'única espècie classificada actualment en el gènere Ultrapithecus. En un primer moment, fou classificat incorrectament com un simi a causa de les seves dents de tipus braquidont i l'anatomia del maxil·lar inferior. El seu nom genèric, Ultrapithecus, significa ‘més enllà de Pithecus’, mentre que el seu nom específic, rutilans, significa ‘rutilant’ en llatí.

## Referències

* 1 2 Entrada «Ultrapithecus rutilans» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 25 agost 2024].
* ↑ Croft, 2016, p. 269.
* ↑ Vera, 2015, p. 461.
* ↑ Palmer, 1904, p. 700.

## Bibliografia

* Croft, D. A. Horned Armadillos and Rafting Monkeys: The Fascinating Fossil Mammals of South America (en anglès). Indiana University Press, 2016. ISBN 9780253020949.
* Palmer, T. S. Index Generum Mammalium: A List of the Genera and Families of Mammals (en anglès). Departament d'Agricultura dels Estats Units, 1904.
* Vera, B. «Phylogenetic revision of the South American notopithecines (Mammalia: Notoungulata)» (en anglès). Journal of Systematic Palaeontology, 14, 6, 2015, pàg. 461-480. DOI: 10.1080/14772019.2015.1066454.
# Okpe (llengua)

L'Okpe és una llengua edoid que es parla a la LGA d'Okpe, a l'estat del Delta. Els okpes, que parlen la llengua okpe, són un subgrup de la nació urhobo. No s'ha de confondre l'okpe amb una llengua que també té el mateix nom i que pertany a les llengües edoid del nord-oest: l'okpe (nord-oest) que es parla a l'estat d'Edo.

## Fonologia

El sistema sonor és més aviat conservatiu i és molt semblant al de l'urhobo. El sistema vocàlic és el mateix i és molt reduït si tenim en compte el del proto-edoid. L'okpe té set vocals: /i e ɛ a ɔ o u/. En les consonants, només té algunes diferències amb l'urhobo: l'addicció del fonema /ɣʷ/ i la distinció de l versus n i versus ny, alternades, segons sis la següent vocal és oral o nasal. Els fonemes /ɾ, ʋ, w/ també són al·lòfones nasals abans de les vocals nasals.
| | Labial | Labiodental | Alveolar | Palatal | Velar | Labio-velar | glotal |
| Nasal | m | | l [n] | j [ɲ] | | | |
| Oclusiva | p b | | t d | c ɟ | k ɡ | k͡p ɡ͡b | |
| Fricativa | ɸ | f v | s z | ɕ ʑ | ɣ | ɣʷ | h |
| Vibrant | | | r | | | | |
| Bategant | | | ɾ | | | | |
| Aproximant | | ʋ | l [n] | j [ɲ] | | w | |

## Família lingüística i relació amb altres llengües

L'okpe és una llengua molt semblant a l'urhobo. L'okpe és una llengua edoid del sud-oest, que forma part de la família de les llengües Benué-Congo, que són llengües nigerocongoleses. Les altres llengües d'aquest grup lingüístic són l'isoko, l'eruwa, l'urhobo i l'uvbie.

## Sociolingüística

Els okpes són els membres del grup humà que parlen l'okpe. Aquests són considerats com a part de la nació urhobo. L'okpe gaudeix d'un ús vigorós (6a): tot i que no està estandarditzada, s'utilitza a nivell de comunicació oral per a membres de tots els grups d'edats i la seva situació és sostenible. Segosn l'ethnologue, el 2000 hi havia 25.400 okpe-parlants però el joshuaproject xifra que hi ha uns 39.200 okpes.

## Recursos sobre l'okpe

L'Open Language Archives (OLAC) fa un recull dels recursos que hi ha en i sobre l'okpe. El glottolog inclou la classificació lingüística de l'okpe i té una llista sobre els estudis que s'han fet sobre l'okpe.

## Referències

* 1 2 «Okpe in Nigeria». joshuaproject. [Consulta: 16 juliol 2014].
* ↑ Tot i que a l'ethnologue i a altres webs posen que la LGA d'Okpe està a l'estat d'Edo, quan fas la recerca de la LGA, la situen a l'estat del Delta. Vegeu ; concretament està situada entre Warri i Sapele:
* ↑ Archangeli & Pulleyblank, 1994. Grounded phonology, p 181ff
* ↑ «Southwestern». ethnologue. [Consulta: 16 juliol 2014].
* ↑ «Okpe in the Language Cloud». ethnologue. [Consulta: 16 juliol 2014].
* ↑ «Okpe». ethnologue. [Consulta: 16 juliol 2014].
* ↑ «OLAC resources in and about the Okpe language». OLAC. [Consulta: 16 juliol 2014].
* ↑ «Okpe (southwestern edo)». glottolog. [Consulta: 16 juliol 2014].
# Posetitel muzeia

Posetitel muzeia (rus: Посетитель музея, tr. "Un visitant al museu") és una pel·lícula dramàtica postapcalíptica soviètica del 1989 dirigida i escrita per Konstantin Lopuixanski. Va ser inscrit al 16è Festival Internacional de Cinema de Moscou on va guanyar el Sant Jordi de Plata i el Premi del Jurat Ecumènic.
És la segona d'una col·lecció de pel·lícules anomenades "Quartet de lapocalipsi" dirigides per Lopuixanski que tenen lloc en escenaris apocalíptics o postapocalíptics. Les altres pel·lícules del quartet són Pis'ma miortvogo txeloveka (1986), Russkaia simfonia (1994) i Gadkie lebedi (2006).

## Trama

En un món postapocalíptic després d'un desastre ambiental global, les restes de la humanitat viuen el seu segle, indiferents al destí del planeta, i de cap manera intenten aturar la catàstrofe. Entre els humans hi ha una casta de "degenerats", humans que tenen una discapacitat intel·lectual significativa.
El personatge principal arriba al mar, que es desborda periòdicament i després s'asseca. Vol mirar l'antiga ciutat enfonsada, que apareixerà a la superfície quan el mar es torni a separar. Esperant aquest moment, parla amb els veïns. Descobreix que la gent "normal", els hostalers, han perdut el que queda de la seva espiritualitat i estan silenciant la seva fam espiritual amb entreteniment. El dissuadeixen d'anar a la ciutat antiga, demanant-li que es quedi amb ells, escolti música, miri la televisió, faci festa i balli. La mestressa de casa el sedueix i tenen sexe.
Al mateix temps, els degenerats van conservar la religió i una aparença d'espiritualitat. Un dels degenerats, la minyona de l'hostaler, creu que el Visitant és un salvador enviat per Déu, i li suplica que no se'n vagi, que no abandoni la seva recerca. L'heroi, per invitació seva, assisteix a un servei nocturn de degenerats, en el qual la multitud demana a Déu que els porti del món postapocalíptic al cel. Això el porta a una epifania espiritual. La gent normal comença a témer-lo, creient que és un mutant disfressat. Quan el mar finalment se separa, arriba a la ciutat enfonsada, plorant a Déu perquè expiés els pecats de la humanitat.
Al final, la mestressa de casa, abans menyspreant la religió i els mutants, també experimenta una epifania sota la influència del Visitant. El Visitant, en canvi, finalment cau en un frenesí religiós i només pot colpejar i cridar per Déu.

## Repartiment

* Viktor Mikhailov com el visitant
* Vera Maiorova com a gerent
* Vadim Lobanov com a gerent
* Irina Rakxina com a criada degenerada

## Referències

* ↑ «16th Moscow International Film Festival (1989)». MIFF. Arxivat de l'original el 16 March 2013. [Consulta: 25 febrer 2013].
* ↑ Groves, Adam. «The Apocalypse Quartet of Konstantin Lopushansky». The Bedlam Files. [Consulta: 19 juliol 2021].

## Enllaços externs

* Posetitel muzeia a YouTube
# André Robberechts

Andre Robberechts (Brussel·les, Bèlgica, 16 de desembre de 1797 - París, França, 3 de maig de 1860) fou un violinista i compositor belga.
A París primer estudià amb un professor particular i després al Conservatori de la mateixa capital, perfeccionant-se més tard amb Baillot i Viotti. Va ésser solista de la música de Guillem I i el 1830 s'establí a París, on se'l considerava un dels millors concertistes i professors. Entre els seus deixebles figura el cèlebre Bériot. Deixà nombroses composicions per a violí i violí i piano, concerts, fantasies, romances amb acompanyament de piano, etc.
La seva sepultura es troba al Cementiri de Montmartre a París.

## Referències

* ↑ «Robberechts, André». A: Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 51, p. 949. ISBN 84-239-4551-0.
* ↑ «Charles-Auguste de Bériot». Gran Enciclopèdia de la Música. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Landru, Philippe. «Robberechts André (1798-1860)» (en francès). Cimetières de France et d'ailleurs. Collectif Sarka-SPIP, 07-02-2008. [Consulta: 25 juny 2017].
# Visoke

El Visoke és un volcà situat a l'extrem sud de les muntanyes Virunga, a la frontera entre la República Democràtica del Congo i Ruanda. El cràter del volcà mesura uns 450 metres d'ample i conté un llac al seu interior.
La seva erupció l'any 1957 va provocar l'aparició de dos petits cons al vessant nord, a 11 quilòmetres del cim.

## Referències

* ↑ «Volcano Discovery - Visoke Volcano» (en anglès). [Consulta: 17 juny 2015].
* ↑ «Smithsonian Institution - Global Volcanism Program - Visoke» (en anglès). Arxivat de l'original el 2015-06-17. [Consulta: 17 juny 2015].
# Església de Sant Joan de Ribera de Burjassot

L'església de Sant Joan de Ribera és un temple catòlic situat al carrer Isabel la Catòlica, 23, en el municipi de Burjassot. És un Bé de Rellevància Local amb identificador nombre 46.13.078-001.

## Història

Es va erigir com a parròquia el 29 de desembre de 1953.

## Referències

* ↑ «Iglesia Parroquial de San Juan de Ribera» (en castellà). Cult.gva.es. [Consulta: febrer 2016].
* 1 2 «Arciprestazgo 10: "San Juan de Ribera"» (en castellà). Archivalencia.org. Arxivat de l'original el 2016-02-08. [Consulta: febrer 2016].
# Església de Sant Jordi de Paiporta

L'església parroquial de Sant Jordi és un edifici religiós situat al municipi de Paiporta. Està declarat bé de rellevància local amb identificador nombre 46.16.186-001.

## Referències

* ↑ «Dirección General de Patrimonio Cultural». eduwp.edu.gva.es. [Consulta: 6 gener 2017].
# Església de Sant Llorenç (Sant Jaume d'Enveja)

L'Església de Sant Llorenç dels Muntells és una església de inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És sufragània de Sant Jaume d'Enveja (Montsià).

## Descripció

És una església de planta basilical d'una sola nau i capelletes laterals. Teulada de doble vessant i façana triangular aconseguida amb una successió de línies corbes que acaben en l'espadanya. Té una sola porta d'accés, que es troba enfront de la sagristia, darrere l'altar. Es tracta d'una construcció realitzada per l'organisme franquista Servicio Nacional de Regiones Devastadas y Reparaciones als anys 1940-44.

## Referències

* ↑ «Església de Sant Llorenç (Sant Jaume d'Enveja)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* «Església Parroquial de Sant Llorenç». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Església de Sant Miquel (l'Alcora)

L'Església de Sant Miquel de l'Alcora, a la comarca de l'Alcalatén, és un monument declarat Bé de Rellevància Local, amb codi d'identificació 12.04.005-008, segons la Disposició Addicional Cinquena de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, de la Generalitat Valenciana, de modificació de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007).
L'església està situada en la Foia de l'Alcatén.

## Història

Originàriament, l'església era tan sols l'ermita del llogaret de la Foia, la qual es troba a 4 quilómetros al nord de l'Alcora, seguint la carretera CV-190 en direcció a Figueroles, poc abans de la seva confluència amb la CV-165 que porta a Costur. Es tracta d'un llogaret situat a la vall que forma el barranc del seu nom, al peu del Tossal de la Ferrisa, amb una escassa població d'amb prou feines 150 habitants.
L'actual església parroquial i antiga Ermita de Sant Miquel, es troba enfront d'una plaça en la part nord del nucli urbà. El temple original es va construir en 1629, gràcies a la contribució dineraria d'un matrimoni, Miquel Vilar i Úrsula Marquès, els qui volien que el temple tingués les mateixes dimensions que el Ermitorio de Sant Salvador.
Es tracta d'una església d'estil renaixentista i planta de nau única i forma rectangular amb tres altars, el major i dos laterals; podent-se destacar la cúpula central que externament es remata amb una creu sobre una esfera. En la façana principal s'obre l'única porta d'accés al temple, sobre escalinata i amb arc de mig punt. Es remata la mateixa amb una espadanya, moderna, amb dues campanes.
A l'església es venera a Sant Miquel, conservant-se també la Veracreu amb un magnífic reliquiari d'estil barroc. La pila baptismal, de gran riquesa pels seus paviments de la Reial fàbrica del Comte d'Aranda amb al·legories a l'"Hortus Conclusus", se situa en una de les capelles laterals, en concret en la de la Verge del Roser, que presenta remat interior en cúpula sobre petxines i tambor octogonal amb òculs, i externament coberta amb teules de ceràmica blava i blanca. També hi han llenços del segle xviii de l'Escola Valenciana i talles del segle xvii.

## Referències

* 1 2 «Secció 2a. Béns de rellevància local - Generalitat Valenciana». [Consulta: 28 agost 2018].
* 1 2 3 4 «Ermitas de l'Alcora | Otras ermitas en el término». Arxivat de l'original el 2014-01-17. [Consulta: 28 agost 2018].
* 1 2 «Iglesia Ermita de San Miquel de La Foia de l'Alcalatén - Ayuntamiento de l'Alcora» (en castellà). Ayuntamiento de l'Alcora. Arxivat de l'original el 2015-09-28 [Consulta: 30 abril 2015]. Arxivat 2015-09-28 a Wayback Machine.