OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Kathleen Lloyd

Kathleen Lloyd, nascuda Kathleen Gackle (Santa Clara, Califòrnia, 13 de setembre de 1948) és una actriu estatunidenca coneguda pel seu paper com a Jane Braxton en Missouri (1976), davant de Marlon Brando i Jack Nicholson.
Va fer més de vuitanta papers entre 1970 i 2003, gairebé tots en sèries de TV, incloent-hi un paper recurrent com a ajudant del fiscal Carol Baldwin en Magnum, P.I. Entre 1983-88, va fer el paper de la infermera Wulfawitz en Hill Street Blues.

## Filmografia

* Missouri (1976)
* L'assassí invisible (The Car) (1977)
* Lady and the Mississippi Queen, dirigida per Robert Butler (1978)
* L'incredible Hulk (1979-1980, sèrie TV)
* És viu 2 (1979)
* Hill Street Blues (1982-83)
* Magnum, P.I. (1983-1988, sèrie TV)
* The Practice (1999-2000)
* Seventh Heaven (2003-2004, sèrie TV)

## Referències

* ↑ «biografia de Kathleen Lloyd». imdb.
* ↑ «filmografia de Kathleen Lloyd». The New York Times.
* ↑ «Kathleen Lloyd profile at». filmreference.com. [Consulta: 6 febrer 2009].

## Enllaços externs

* Perfil de Lloyd de la Kathleen, NNDB.com; Novembre accedit 20, 2014. Entrada.
# Arquènteron

L'arquènteron és una estructura embrionària dels metazous que es forma en el procés de gastrulació. És conegut també com a intestí primitiu donat que desenvolupa aquesta funció en els animals menys evolucionats, i és el precursor de l'intestí i les seves glàndules en la resta d'animals.

## Etimologia

El mot prové de la paraula grega Archenteron (Arch: antic, Enteron: intestí)
# Arrenga de Java

L'arrenga de Java (Myophonus glaucinus) és una espècie d'ocell paseriforme de la família dels muscicàpids. Es troba a les illes de Java i Bali, a Indonèsia. Habita els boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits de l'estatge montà. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d’Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia. «arrenga de Java». Diccionari dels ocells del món. TERMCAT. [Consulta: 24 juny 2022].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 706. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Javan Whistling-thrush. Myophonus glaucinus» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 24 juny 2022].
# Arriu d'Aiguamòg

L'arriu d'Aiguamòg és un curs fluvial de la Vall d’Aran. al municipi de Salardú (Naut Aran) que aflueix per l’esquerra al riu de Ruda, poc abans d’arribar a Tredòs.
És alimentat pels 48 estanys del circ de Colomers, a la capçalera de la vall. Aigües avall de l’estany d’Era Lòssa (2.039 m), el més baix dels de Colomers, s'inicia l'Aiguamòg a l’indret d'Aigüestòrtes (1.800 m) a prop dels Banhs de Tredòs. El riu té una clara orientació davallant del sud cap al nord fins a la confluència amb el riu de Ruda a prop del Pònt deth Ressèc. Al tram final hi ha el Barratge d'Aiguamòg (1.402 m) que ocupa una superfície de 9,14 hectàrees.

## Referències

* ↑ «arriu d'Aiguamòg». Gran Enciclopèdia Catalana, 2022. [Consulta: 11 març 2023].
* ↑ «Mapa topogràfic base 1:5.000 ICGC». Institit cartogràfic i Geològic de Catalunya, 2023. [Consulta: 28 juliol 2023].
# Arriu d'Antòni

L'Arriu d'Antòni (en aranès) o el Riu d'Antoni (en català) és un riu de la comarca de la Vall d'Aran, que neix a la Sèrra Longa i desemboca a la Garona, a l'altura del poble de Lés.

## Afluents

* Arriu de Pena-roja: 42° 49′ 2.943″ N, 0° 41′ 13.55″ E﻿ / ﻿42.81748417°N,0.6870972°E﻿ / 42.81748417; 0.6870972

## Referències

* Institut Cartogràfic de Catalunya. Edició digital del mapa de Catalunya de l'Institut Cartogràfic de Catalunya.
# Arroyo Catalán Seco

L'Arroyo Catalán Seco és un rierol del nord de l'Uruguai, ubicat al departament d'Artigas. Forma part de l'Arroyo Catalán.
El Catalán Seco s'estén al llarg de la Cuchilla de Belén, al nord del rierol Sepulturas i al nord-est del Catalán Grande. Fa un recorregut paral·lel al de la ruta 30. Al nord es troba la Cuchilla del Catalán i a l'est el Cerro del Zorro i el Cerro del Cabo de San Juan.

## Referències

* ↑ Mapa i llista de rius i rierols de l'Uruguai a la pàgina web de l'INE Arxivat 2012-05-18 a Wayback Machine. (castellà)
# Arròca de Sèrra

L'Arròca de Sèrra és una serra situada al municipi d'Es Bòrdes a la Vall d'Aran, amb una elevació màxima de 1.083 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Arròs de bacallà

L'àrròs de bacallà, també conegut com a arròs amb bacallà i verdures, és un plat típic de la cuina catalana. Els ingredients principals són l'arròs, el bacallà esqueixat i un sofregit amb verdures. Lés més usuals són les carxofes, la coliflor, els pèsols i el pebrot verd o vermell. Tampoc hi falta l'all i és habitual decorar-lo amb una mica de julivert ben picat. Antigament era costum fer l'arròs amb bacallà durant la quaresma. Per això a vegades se l'anomena arròs de quaresma.
L'arròs amb bacallà, d'origen humil, és un plat fet amb les verdures de temporada. A la comarca de l'Alacantí es distingeixen dos tipus:
* Arròs d'hivern, a més del bacallà duu verdures com alls tendres, espinacs, flor-i-col o carxofes.
* Arròs d'estiu, que és un arròs empedrat, amb cigrons, fesols i pebrot vermell
Una tercera variant d'aquest arròs, més humil encara, és l'arròs amb pelletes de bacallà. Per aquest arròs s'utilitza la pell de bacallà ben fregida o torrada i cruixent.

## Referències

* ↑ «Arròs de bacallà amb verdures». gastroteca.cat. L'aparador de la gastronomia i els productes agroalimentaris locals. Consorci de Comerç, Artesania i Moda de Catalunya. [Consulta: 24 desembre 2015].
* ↑ Fàbrega, Jaume. El gust d'un poble: els plats més famosos de la cuina catalana: de Verdaguer a Gaudí: el naixement d'una cuina. Valls: Cossetània, 2002, p. 137. ISBN 8495684918.

## Enllaços externs

* Arròs de bacalla amb verdures a festa.cat
* Cassola d'arròs de bacallà amb verdures a clubdecuines.cat Arxivat 2011-05-07 a Wayback Machine.
# Leuce

Leuce (en grec antic Λευκή, ‘Blanca’), és, a la mitologia grega, la més bella de les nimfes, filla d'Oceà i de Tetis. Hades, que n'estava enamorat, la va raptar i se la va endur al món subterrani. Però com que Leuce no era immortal, en arribar la seva hora va morir. Hades, per buscar consol en la seva mort i fer-la eterna, la va transformar en un àlber, que creixia als Camps Elisis. D'aquest arbre, Hèracles en va collir la corona que es va cenyir quan tornà dels Inferns. Servi explica que les fulles de l'àlber tenen dues cares, un de blanca i l'altre de fosca, que representen la dualitat dels treballs d'Hèracles, al món i a l'inframón.
Leuce és també el nom de l'illa de les Serps o illa Blanca, situada a la desembocadura del Danubi. Aquil·les, hi va ser enterrat per la seva mare Tetis després d'haver barrejat els seus ossos amb els de Pàtrocle. Envoltat d'uns quants herois que havien ressuscitat amb ells, hi duia una vida de festes i combats casat amb Helena (o també amb Ifigènia o Medea).

## Referències

* ↑ Servi. Comentaris a l'Ègloga VII, 61
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 320. ISBN 9788496061972.
* ↑ Apol·lodor. Biblioteca, "Epítome", 5, 5
# Esquirol de galtes vermelles

L'esquirol de galtes vermelles (Dremomys rufigenis) és una espècie de rosegador de la família dels esciúrids. Viu a l'Índia, Laos, Malàisia, Myanmar, Tailàndia, el Vietnam i la Xina. Es tracta d'un animal diürn i arborícola. El seu hàbitat natural són els boscos perennifolis i de frondoses subtropicals montans. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. El seu nom específic, rufigenis, significa ‘de galtes vermelles' en llatí.

## Referències

* ↑ Duckworth, J. W. «Dremomys rufigenis» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN, 2017. DOI: 10.2305/IUCN.UK.2017-2.RLTS.T6824A22256057.en [Consulta: 8 juliol 2020].
Espècies vivents d'esciúrids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Ordre: Rodentia · Subordre: Sciuromorpha :
Callosciurinae :
Ratufinae :
Sciurillinae :
Sciurinae :
Xerinae :
Categoria :
# Enicurus

Enicurus és un gènere d'ocells de la família dels muscicàpids (Muscicapidae).

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 12.1, gener 2022) aquest gènere està format per 8 espècies:
* Enicurus borneensis.
* Enicurus immaculatus - Enicur dorsinegre.
* Enicurus leschenaulti - Enicur de Leschenault.
* Enicurus maculatus - Enicur ocel·lat.
* Enicurus ruficapillus - Enicur cap-roig.
* Enicurus schistaceus - Enicur dorsigrís.
* Enicurus scouleri - Enicur petit.
* Enicurus velatus - Enicur de la Sonda.
Tanmateix, el Handook of the Birds of the World i la quarta versió de la BirdLife International Checklist of the birds of the world (desembre 2019), compten 7 espècies, car es segueix el criteri taxonòmic de considerar Enicurus borneensis com una subespècie de l'Enicur de Leschenault (E. l. borneensis).

## Referències

* 1 2 del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 705. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ «Chats, Old World flycatchers». IOC World Bird List Version 12.1. International Ornithologists' Union, 01-01-2022. [Consulta: 16 gener 2022].
# Ermita del Calvari de Cabanes

L'Ermita del Calvari de Cabanes, es localitza al final del carrer de l'Ermita del Calvari. pràcticament als afores del municipi de Cabanes, a la comarca de la Plana Alta.
Es tracta d'un conjunt format pel Via Crucis que està situat en casalicis aixecats per a tal propòsit, ubicats a la muntanya coneguda com del Molinet de Vent, i l'Ermita del Santíssim Crist de l'Agonia, tot això envoltat de la típica vegetació, on destaquen els xiprers i tancada amb una tanca que impedeix el seu pas lliurement quan està tancada.

## Història

L'ermita, està datada a finals del segle xvi, possiblement de 1575, estant inicialment dedicada a laMare de Déu del Roser.
El lloc va ser l'escenari d'una sèrie d'afusellaments que van tenir lloc a la zona per part de les tropes napoleòniques dels mariscals Suchet i Ramfort, les quals, abans de retirar-se en 1811 van incendiar el temple, deixant-lo en ruïnes. L'incendi només es va salvar la imatge de la Mare de Déu, que va passar primer a l'església d'Albalat i posteriorment a la parròquia.
Més tard es va dur a terme la seva restauració, emprant per a ella materials de l'abandonada ermita de Miravet, i és en aquest moment quan es decideix canviar l'advocació al Crist, aprofitant la devoció que durant el segle xviii es va despertar a la regió valenciana cap a Passió de Jesús.
Així, després de la seva profanació el 1810, es va mantenir inutilitzada durant anys, però el 1853 es va dedicar al Santíssim Crist de l'Agonia, una talla que al cap de poc es va traslladar a la parròquia en rogativa a causa de les terribles epidèmies de còlera que van afectar Cabanes entre 1855 i 1885. Després de la guerra civil i la postguerra, el 12 de febrer de 1961 es van beneir les estacions del Via Crucis i es van dedicar dues de les capelles a la Mare de Déu del Rosari i a Sant Vicent Ferrer. El 1975, com commemora una placa a l'entrada de l'ermita, es va commemorar el IV Centenari de la seva construcció."

## Descripció

Es tracta d'un senzill conjunt, format pel recinte del Calvari, casa de l'ermità annexa a l'ermita i l'ermita en si, adossada al costat dret de la casa de l'ermità. Presenta planta rectangular, amb coberta a dues aigües tipus barraca, destacant la presència d'una elegant espadanya de pedra.
Es troba en el camí de la Romeria de les Santes, que passa per ella de camí de tornada a la localitat de Cabanes.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Ermita del Calvario» (en castellà). Ermitas y santuarios de la Comunidad Valenciana. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 7 desembre 2020].
* 1 2 3 4 «Cabanes recuperará la antigua Iglesia del Calvario con una actuación de 200.000 euros» (en castellà). Ajuntament de Cabanes. Arxivat de l'original el 12 maig 2014. [Consulta: 7 desembre 2020].
# Sadova (Suceava)

Sadova (alemany: Sadowa) és un municipi situat al comtat de Suceava, a la regió històrica de Bucovina, al nord-est de Romania. En el passat, és a dir, des de l'època moderna fins a mitjans del segle XX, la comuna va estar habitada per una minoria alemanya, més concretament per alemanys de Bucovina (alemany: Bukowinadeutsche o Buchenlanddeutsche).

## Referències

* ↑ «Sadova» (en inglés). [Consulta: 23 juny 2023].
* ↑ Populaţia stabilă pe judeţe, municipii, oraşe şi localităti componenete la RPL_2011".
# Escussó

L'escussó és la peça heràldica consistent en un escudet posat al centre o abisme d'un escut, de mides iguals a un terç de les d'aquest. N'és una de les peces ordinàries, secundàries o de segon ordre.
En alguns casos, l'escussó té l'origen en el fet d'haver reduït el camper d'un escut, en fer-ne molt més ampla la bordura.
Si està carregat sobre alguna partició, es redueix de dimensions i s'anomena escussó sobre el tot (o, simplement, sobre el tot). Si l'escussó carrega sobre un altre que ja sigui sobre el tot, s'anomena sobre el tot del tot.
De l'heràldica anglesa, és típic l'escussó de pretensió (en anglès escutcheon of pretence), que és la denominació que rep l'escut d'una pubilla col·locat sobre l'abisme del del marit en comptes d'estar-hi empalat.

## Exemples d'escuts amb escussó

* Girona
* Vallgorguina
* Bellpuig
* Diputació de Lleida
* Diputació de Girona
* Rússia

## Vegeu també

* Escudet.
# Escut de Nova Caledònia

A l'escut de Nova Caledonia apareixen representats la closca d'un nàutil, situat davant d'un pi de Cook o pi de Nova Caledònia, endèmic de l'arxipèlag, representat esquemàticament, i una flèche faîtière, espècie de tòtem típic canac situat habitualment sobre les teulades dels habitatges. Aquest símbol també figura en una bandera no oficial d'ús local adoptada pel Front d'Alliberament Nacional Canac Socialista.
A la part inferior de l'escut apareix representat el mar amb dos traços ondulats.
Aquests mateixos símbols, apareixen també a la bandera del govern de Nova Caledònia.
# Escut moçambiquès

L'escut moçambiquès (en portuguès escudo de Moçambique, escudo moçambicano o, simplement, escudo) fou la moneda de Moçambic entre 1914 i 1980. Es dividia en 100 centaus (centavos). El seu símbol era el cifrão $(\mathrm {S} \!\!\!\Vert )$, similar al símbol del dòlar però amb dues barres verticals en comptes d'una. El codi ISO 4217 era MZE.
Va substituir el real a raó de 1.000 réis per escut i fou equivalent a l'escut portuguès fins al 1977. Al començament, només se'n van imprimir bitllets i en aquesta colònia portuguesa es feien servir les monedes de la metròpolis, fins al 1935 que se'n van encunyar de pròpies. El 1975, es va proposar la creació d'una nova moneda, el metica, per substituir l'escut i, tot i que se'n van arribar a encunyar monedes, finalment no va entrar en circulació. L'escut fou substituït pel metical (MZM) en termes paritaris (1 MZE = 1 MZM) arran de la independència de la República de Moçambic.
En el moment de la seva desaparició, en circulaven monedes de 10, 20 i 50 centaus i 1, 2½, 5, 10 i 20 escuts, juntament amb bitllets de 50, 100, 500 i 1.000 escuts. Els bitllets foren emesos pel Banc Nacional Ultramarí (Banco Nacional Ultramarino) i, a partir del 1976, sobreimpresos pel Banc de Moçambic (Banco de Moçambique).

## Vegeu també

* Escut (moneda)

## Enllaços externs

* Monedes de Moçambic
* Bitllets de Moçambic Arxivat 2012-02-29 a Wayback Machine.
# Església Parroquial d'Odeceixe

L'església Parroquial d'Odeceixe és un monument religiós de la vila d'Odeceixe, a la regió de l'Algarve, a Portugal.

## Descripció

L'església es dedica a Nossa Senhora da Piedade, patrona de la vila. Està situada junt al Carrer 25 d'Abril, en un punt elevat de la població.
El seu interior és sobri, amb dos altars col·laterals i una capella major neoclàssica. L'arc triomfal cinccentista és de traça manuelina.(1) Els principals elements de l'església són la corona de Nossa Senhora da Piedade, d'argent llaurat, esculpida entre 1564 i 1565, i una custòdia també d'argent, del final del segle xvii. També en destaquen altres peces com ara corones, calzes i patenes.(1)

## Història

L'edifici es construí entre principis del segle xiv i finals del XV. Al llarg de la història se'n restaurà diverses voltes, i això li canvià la traça, tot i que encara siguen visibles alguns elements introduïts en les obres del 1527, durant el regnat de Joan II, com l'arc triomfal. El 1565 fou modificat aquest l'arc.(1) L'edifici fou molt ampliat en les intervencions del segle XVI a la primeria del s. XVII, durant les quals arribà a les dimensions actuals. A més de en l'estructura, les obres també incidiren en el retaule, que fou repintat, i perdé d'aquesta manera el valor artístic original.(1)

## Referències

* ↑ «Igreja Paroquial de Odeceixe». Câmara Municipal de Aljezur. [Consulta: 9 setembre 2021].
* ↑ GORDALINA, Rosário. «Igreja Paroquial de Odeceixe / Igreja de Nossa Senhora da Piedade». Sistema de Informação para o Património Arquitectónico. Direcção Geral do Património Cultural, 2008. [Consulta: 9 setembre 2021].
* ↑ Vilas e Aldeias do Algarve Rural, 2003, p. 9.

## Bibliografia

* Vilas e Aldeias do Algarve Rural. 2a edició. Faro: Globalgarve/Alcance/In Loco/Vicentina, 2003. ISBN 972-8152-27-2.
* VENTURA, Ruy. Notas sobre a história da igreja paroquial de Odesseixe. Odeceixe: Junta da Freguesia de Odeceixe, 2014.
* SAGAZ, Catarina Batista. (tesi). Universidade Aberta, 2015.

## Enllaços externs

* https://www.allaboutportugal.pt/pt/aljezur/religiao/igreja-matriz-de-odeceixe
# Església Patriarcal de la Santa Mare de Déu (Istanbul)

L'Església Patriarcal de la Santa Mare de Déu o Església Patriarcal de Surp Asdvadzadzin (armeni: Սուրբ Աստուածածին Աթոռանիստ Մայր Տաճար, turc: Aziz Meryem Ana Patriklik Kilisesi) és una església apostòlica armènia situada al barri de Kumkapı al districte de Fatih a Istanbul, Turquia. És l'església del Patriarcat Armeni de Constantinoble, que té les seves oficines directament a l'altre costat del mateix carrer.

## Referències

* ↑ «Sourp Asdvadzadzin Patriarchal Church | Archiqoo». [Consulta: 14 setembre 2023].
* ↑ Informació sobre l'església a la pàgina web del Patriarcat Armeni de Constantinoble
# Canal de Zanzíbar

El canal de Zanzíbar és un estret del sud-est d'Àfrica, que separa l'illa d'Unguja, també coneguda com a Zanzíbar, de la Tanzània continental. El canal té 120 km de llarg i entre 29 i 37 km d'amplada, amb una profunditat que varia des d'unes desenes de metres, al centre, fins a uns centenars de metres al nord i al sud. El canal està totalment situat en aigües territorials de Tanzània. En l'antiguitat la profunditat del canal ha estat considerablement menor, de fins a uns 120 metres menys durant l'última edat glacial.
L'entrada sud del Canal està indicada per un far situat a la costa continental al promontori de Ras Kanzi, a 22 km al sud de Dar es Salaam.

## Referències

* 1 2 Sediment Distribution and Transport in the Zanzibar Channel
* ↑ «Lighthouses of Tanzania». [Consulta: 5 abril 2024].
# Església d'Alexandria

L'Església d'Alexandria o Església d'Egipte va ser una de les primeres Esglésies cristianes i un component de la Pentarquia. Segons la tradició, va ser fundada per l'evangelista Marc. Ha tingut diversos cismes al llarg de la seva història, de manera que avui en dia moltes esglésies pertanyents a diferents comunions, en són les hereves:
* Església Ortodoxa Copta (Esglésies ortodoxes orientals)
* Església Ortodoxa d'Alexandria (Esglésies dels set concilis)
* Església Catòlica Copta (Esglésies Catòliques Orientals)
* Església Evangèlica Copta (Protestantisme)

## Història

Alexandria, amb Babilònia, va albergar els primers judeocristians egipcis. Va ser a Alexandria on les tradicions orientals i occidentals situen el martiri de l'apòstol Marc, considerat el fundador de l'Església d'Egipte per part d'Eusebi de Cesarea.
El metropolità d'Alexandria es trobà ben aviat al capdavant de tota l'Església de'Egipte. Des de Demetri I (199-233), disposava de bisbes sufraganis.

## Vegeu també

* Església Ortodoxa Etíop

## Notes i referències

* ↑ Petit dictionnaire de l'Orient chrétien (§ Alexandrie), Brepols, Turnhout, 1991, p. 7
# Església d'Anglaterra

L'Església d'Anglaterra és l'església principal cristiana a Anglaterra. Es tracta de l'església establerta per la llei, de la qual el cap formal és el monarca anglès (actualment, Carles III). És l'església mare de la Comunió Anglicana.
L'«Església d'Anglaterra» es creu ser tant catòlica com reformada:
* Catòlica, ja que es veu com una part de l'Església universal de Jesucrist en ininterrompuda continuïtat amb l'Església apostòlica primitiva. Això s'expressa en el seu èmfasi en els ensenyaments dels Pares de l'Església, formalitzat en els credos dels Apòstols, Nicea i d'Atanasi.
* Reformada, ja que ha estat modelada pels principis doctrinals de la Reforma protestant del segle xvi, en particular en els «Trenta-nou articles» i el Llibre d'oració comú.
Hi ha altres esglésies protestants a l'Anglaterra, que no formen part de la Comunió Anglicana.

## Història

L'Església d'Anglaterra va ser creada pel rei Enric VIII el 1534. Enric VIII estava casat amb Caterina d'Aragó, però li va demanar al papa l'anul·lació del matrimoni (es diu que hi va haver un error i que Enric i Caterina mai van estar casats). El monarca anglès va anul·lar el matrimoni perquè volia un hereu baró al tron i Caterina no podia donar-li. Amb el rebuig de l'anul·lació, Enric VIII va utilitzar la seva posició com a rei per separar-se de l'Església Catòlica Romana, i establir l'Església d'Anglaterra, de vegades anomenada «Església Anglicana» (o «anglesa»).

## Referències

* ↑ «Església d'Anglaterra». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 22 octubre 2011].
* ↑ «Enric VIII d’Anglaterra». GEC. [Consulta: 11 abril 2023].

## Enllaços externs

* La Reforma protestant a Anglaterra: l'Església anglicana