OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Església de Nostra Senyora de les Agulles (Montagut i Oix)

L'Església de Nostra Senyora de les Agulles és una església del municipi de Montagut i Oix (Garrotxa) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un santuari marià situat al vessant meridional del Puig de Bassegoda, en un petit replà que domina la vall del Riu. És un temple del segle xii, d'una sola nau, allargat posteriorment per la banda de ponent, on hi ha actualment el campanar d'espadanya d'un ull, que s'alça descentrat a la banda septentrional del mur. Hi ha també la porta d'accés actual i una espitllera a sobre. La porta d'entrada primitiva, dovellada, és a migjorn. L'absis és semicircular amb una finestra de doble esqueixada al centre.

## Història

Poques són les notícies documentals que fan referència a l'esglesiona. Segons la tradició, en aquests paratges fou on un bou trobà la imatge de Santa Maria, traslladada més tard al monestir de Sous i després al santuari del Mont.
La primera notícia documental és d'una visita pastoral del bisbe Baltasar de Bastero l'any 1741 en la que s'esmenta: "…dit Censal a favor de cita Capella de Nra. Sra. de las agullas, per esser creat de diners dels foriscapis i te terras venudas que són a directa Señoria de dita Capella, com consta de la donació feta de ditas terras a favor de ella, qual se troba estada en los Capbreus fets, lo un als idus de maig de mil dos cents vint y dos, y lo altre lo any mil sinch cents quaranta…"

## Referències

* 1 2 3
# Església de Nuestra Señora de la Asunción (La Alberca de Záncara)

L'església de Nuestra Señora de la Asunción és una església catòlica situada en la població espanyola de La Alberca de Záncara. Es tracta d'una església dels segles XV i XVI, d'estil gòtic tardà i de transició a l'estil renaixentista.
Compta amb una sola nau, la volta de la qual se sustenta amb vuit columnes semiembegudes en el mur. Al seu interior té quatre capelles laterals, d'estil renaixentista. Destaca la primera a l'esquerra, amb portada coronada amb els escuts de la família Orea i una reixa de l'escola d'Hernando de Arenas. El retaule major de fusta policromada, té cinc cossos i doble ordre. Destaca la talla de la Verge del Rosari, un Crist barroc i alguns quadres. En la sagristia hi ha un museu d'art sacre i d'etnografia.
La portada principal és d'estil herrerià, i sobre la porta, compta amb un frontó triangular amb boles i pinacles. La torre campanar data de 1580 i és obra de Juan de Zaldívar. Baix d'esta es troba el baptisteri.

## Referències

* 1 2 3 4 «Visita La Alberca de Záncara | TCLM» (en castellà). [Consulta: 3 juliol 2018].
* 1 2 3 4 5 Cuenca, Diputación de. «Iglesia de Nuestra Señora de la Asunción, La Alberca de Záncara | Descubre Cuenca» (en castellà). Arxivat de l'original el 2018-06-28. [Consulta: 3 juliol 2018].
# Església de San Giovanni in Bragora

L'església de San Giovanni in Bragora és una església de Venècia (Itàlia), ubicada al sestiere de Castello.

## Història

Fou fundada a començaments del segle viii, suposadament per sant Magno d'Oderzo; al segle següent, amb el dux Pietro III Candiano, fou reconstruïda per contenir les relíquies de sant Joan Baptista, a qui està dedicada, i de nou el 1178. Pietro Barbo, futur papa Pau II, i Antonio Vivaldi foren batejats en aquesta església.
L'aspecte actual es deu a la seva última renovació (1475-1505), que mantingué la planta de basílica, però hi afegí una façana de maons en estil gòtic local tardà, dividida en tres seccions.
A l'interior s'hi poden veure obres de Cima da Conegliano i Alvise Vivarini així com el sostre de fusta amb gelosies.
L'origen del terme Bragora és desconegut. Pot derivar del grec àgora ('plaça'), en referència al camp que queda davant de l'església, o al dialectisme bragora ('mercat') o bragolare ('pescar').

## Referències

* 1 2 Boccardi, Virgilio. San Giovanni in Bragora : the church of Antonio Vivaldi. Venezia: Supernova, 2013. ISBN 978-88-96220-94-8.
* ↑ Chiari Moretto Wiel, M. Agnese. Chiesa di San Giovanni in Bragora : arte e devozione. Venezia: Marsilio, 1994. ISBN 88-317-6148-X.
# Església de Sant Andreu i Santa Marina

L'Església de Sant Andreu i Santa Marina és una obra de Sant Jaume dels Domenys (Baix Penedès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'una església de petites dimensions. Presenta una façana amb porta d'arc de mig punt dovellat, una petita rosassa i un campanar de cadireta d'un sol cos que conté la campana. Les cobertes són de dues vessants i des de l'exterior es poden veure els contraforts. L'interior presenta una sola nau, un petit creuer i un absis semicircular. Destaca un gran arc de mig punt fet de pedra, d'origen molt antic.

## Història

L'església de Sant Andreu i Santa Marina té les seves arrels en una capella romànica. La capella és documentada ja en una visita pastoral del 6 de juliol de 1414 (notes històriques del bisbat de Barcelona, conservades a l'Arxiu històric de la ciutat). També es troben documentades altres visites pastorals del segle xvii. Cap a 1950 fou reconstruïda i ampliada pel poble, i aleshores adquirí la seva estructura actual. Es creu que aquesta capella formava part del castell de Lleger.

## Referències

* 1 2
* ↑ Ricard. «Catalunya Medieval - Castells, Torres, Fortificacions i altres construccions». [Consulta: 8 febrer 2019].
* ↑ Antoniomora.verges@blogger.com. «Conèixer Catalunya: ESGLÉSIA DE SANT ANDREU I SANTA MARINA DE LLETGER. SANT JAUME DELS DOMENYS. EL PENEDÈS JUSSÀ. TARRAGONA. CATALUNYA», dijous, 29 juny 2017. [Consulta: 8 febrer 2019].

## Enllaços externs

* «Església de Sant Andreu i Santa Marina». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Església de Sant Bartomeu Sesgorgues

L'Església de Sant Bartomeu Sesgorgues és una església amb elements romànics i barrocs de Tavertet (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El conjunt que formen l'església de Sant Bartomeu de Sesgorgues i cementiri es troben aïllats en un pla sobre uns espadats. És una capella de planta de nau única i capelles laterals, amb un absis semicircular molt més estret que l'amplada de la nau. La nau és coberta amb volta de canó en el tram pròxim a la capçalera i continua amb volta apuntada cap a ponent. L'absis és llis i presenta una única obertura de doble esqueixada. L'accés es troba a la banda de ponent amb un portal d'arc de mig punt amb la particularitat que aquest està format per una única pedra, té una finestra rectangular al damunt i el capcer és coronat per un campanar d'espadanya reconvertit en torre. Les dues capelles formen una mena de transsepte i al costat de migdia trobem també la sagristia.

## Història

Les primeres notícies de la parròquia daten del segle xi i estan relacionades amb el mas veí Vilar o Desvilar. Es parla sempre de Sant Bartomeu Gorga i Ça Gorga no apareix en plural fins als segle xviii. Fou parròquia independent fins al 1450 que s'uní en qualitat de sufragània a Sant Martí de Sescorts d'on se separà a darreries del segle xix i s'establiren nous límits parroquials. Per documentació anteriors a la despoblació del segle xiv, sabem que tenia els següents masos: Desvilar, Arau, Tresserra, Carbonell, Nofre, Duran, Pasqual, Mierons, Pujol, Marcús, Jonquer, Casacuberta, Conques, Sentfores i cinc o sis masos més que en desconeixem el nom. Al segle xvi en va rebre més: Vilaret, Llobet, Verders, Sarriera. Alguns dels masos aquí esmentats han desaparegut.

## Referències

* 1 2
# Ajuntament de Cabrera de Mar

L'Ajuntament de Cabrera de Mar és una obra noucentista de Cabrera de Mar (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de tres cossos. El cos central, més elevat, té teulada a dues vessants i un rellotge al centre de la part superior de cadascuna de les façanes principals. En aquest cos, dividit en tres plantes, baixos i dos pisos, hi ha les dependències de l'Ajuntament: alcaldia, despatxos, sala de juntes, etc. Una porxada amb tres arcades dona accés a la planta baixa. A ambdós cossos laterals, d'una sola planta, hi ha els locals de les Escoles Municipals.

## Història

Construït per l'arquitecte Bassegoda vers l'any 1928. Es pagà a terminis, fins a l'any 1956.

## Referències

* 1 2 «Ajuntament de Cabrera de Mar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 4 març 2019].
# Ben Dolic

Benjamin Dolić (Ljubljana, 4 de maig del 1997), més conegut com a Ben Dolic, és un cantant eslovè.

## Biografia

Als dotze anys, Dolic va participar en la caça de talent eslovè Slovenija ima talent. Va acabar en la semifinal. Quan estava al col·legi, va formar part del grup musical D Base. El 2016 va participar amb aquest grup a la preselecció eslovena del Festival de la Cançó d'Eurovisió amb la cançó Spet živ. Va ser eliminat abans la final. El 2018 Dolic va participar en The Voice of Germany. Va arribar en segon lloc, després el guanyador Samuel Rösch.
El 2020, Dolic va ser elegit internament per representar Alemanya al Festival de la Cançó d'Eurovisió 2020. No obstant això, el festival va ser cancel·lat per la pandèmia per coronavirus de 2019-2020.

## Referències

* ↑ «Ben Dolic to Rotterdam for Germany with 'Violent Thing'» (en anglès). Eurovision.tv, 27-02-2020. [Consulta: 28 febrer 2020].
# Endoplasma

L'endoplasma és un part del citoplasma menys dens que l'ectoplasma en el qual es troba pròxim el nucli. S'hi troben els següents orgànuls:
* Mitocondris
* Cloroplasts
* Centríols
* Aparell de golgi
* Lisosomes
* Reticle endoplasmàtic
* Ribosomes
* Vacúols
* Peroxisomes
# Escut de Sierra Leone

L'escut de Sierra Leone fou dissenyat pel College of Arms, l'autoritat heràldica britànica, i concedit per la reina Elisabet II l'1 de desembre del 1960, abans i tot que el nou Estat accedís a la independència.
És un escut de sinople, amb un lleó passant d'or lampassat i armat de gules que descansa sobre un peu d'argent carregat de dues faixes ondades d'atzur; el cap dentat de tres dents d'argent, carregat de tres torxes de sable posades en pal, amb les flames al natural. Com a suports, dos lleons afrontats d'or, lampassats i armats de gules, cadascun dels quals aguanta una palmera al natural, que descansen damunt una terrassa herbàcia de sinople. A la part inferior, una cinta d'argent amb el lema nacional en anglès, escrit en lletres majúscules de sinople: UNITY – FREEDOM – JUSTICE ('Unitat – Llibertat – Justícia').
El lleó i la partició en dents de serra són elements parlants que fan referència al nom de l'Estat, derivat del portuguès Serra do Leão ('Serra del Lleó'), que és com van descriure aquesta part de costa els exploradors portuguesos al segle xv. Les torxes, segons les diverses fonts, simbolitzen el poble africà i la seva ànsia de llibertat i coneixement, la pau i la dignitat. Les faixes ondades representen la costa i el comerç marítim, fonamental per al desenvolupament del país. Les palmeres al·ludeixen al principal recurs agrícola i eren un element present ja en l'heràldica de l'antiga colònia i protectorat britànic. Els colors principals de l'escut –verd, blanc i blau– són també els de la bandera estatal.

## Escuts utilitzats anteriorment

Durant l'època colonial, Sierra Leone feia servir un segell rodó amb un elefant davant una palmera, idèntic també per a Ghana i Gàmbia, però amb les inicials S.L. com a distintiu.
Més endavant, el 30 de juliol de 1914 va adoptar un nou escut partit: al 1r, un guerrer africà assegut a la platja, amb un veler navegant al lluny, tot al natural; al 2n, d'or, una palmera al natural. Al cap, l'antiga bandera del Regne Unit. A sota, una cinta amb el lema en llatí AUSPICE • BRITANNIA • LIBER ('Lliure sota el mandat britànic').
* Segell de l'Àfrica Occidental Britànica (1870-1888)
* Segell de Sierra Leone (1889-1914)

## Vegeu també

* Bandera de Sierra Leone

## Enllaços externs

* Hubert Herald – Escut de Sierra Leone (anglès)
* Heraldry of the World – Escut de Sierra Leone (anglès)
# Eruguera de Nova Caledònia

L'eruguera de Nova Caledònia (Edolisoma anale) és una espècie d'ocell de la família dels campefàgids (Campephagidae).

## Hàbitat i distribució

Habita les formacions boscoses de Nova Caledònia.

## Referències

* ↑ «Eruguera de Nova Caledònia». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021(català)
# Ariane 2

Ariane 2 és el coet successor de l'Ariane 1 de la família Ariane de coets dissenyats pel Centre Nacional d'estudis Espacials.

## Història

El primer llançament de l'Ariane 2 va ser el 30 de maig de 1986, que va fracassar. El primer llançament amb èxit es va dur a terme el 20 de novembre de 1987. L'Ariane 2 només va ser llançat sis cops, l'últim d'ells el 2 d'abril de 1989.

## Detalls tècnics

L'Ariane 2 té el mateix disseny bàsic que l'Ariane 1, però respecte a aquest, se li va allargar la tercera etapa, que va passar a tenir 10,7 t de combustible, que el va convertir en un coet de 49 m d'alçada, una massa en enlairar-se de 220 t i una càrrega útil de 2,175 t.

## Referències

* ↑ Harvey, Brian. Europe's Space Programme: To Ariane and Beyond. Springer-Verlag, 2003. ISBN 1852337222.
* 1 2 Krebs, Gunter. «Ariane-2». Gunter's Space Page. [Consulta: 14 juny 2015].
* 1 2 3 «Ariane, Design(1)». b14643.de. [Consulta: 13 juny 2015].
# Armadura (construcció)

En construcció, l'armadura consisteix en un o diversos objectes, que serveixen per reforçar una estructura. El seu ús més comú és com a mitjà per tensionar el formigó (el que s'anomena formigó armat), i també per reforçar estructures de maçoneria per aguantar el formigó a compressió. L'estructura reforçada s'anomena armat. L'armadura sol prendre la forma de barres i filferros corrugats (és a dir, amb relleus superficials per augmentar-ne l'adherència) fetes d'acer al carboni.

## Referències

* ↑ «armadura». Gran Diccionari de la Llengua Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Armadura (construcció)». Gran Diccionari de la Llengua Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Frederic S. Merritt, M. Kent Loftin, Jonathan T. Ricketts, Standard Handbook for Civil Engineers, McGraw-Hill Book Company, 1995, p. 8.17 (en anglès)

## Vegeu també

* Biga (construcció)
* Forjat (construcció)

## Enllaços externs

* OSHA Rebar Impalement Protection Measures (anglès)
* Concrete Reinforcing Steel Institute (anglès)
* American Concrete Institute (anglès)
Viccionari
# Eruguera de Sulawesi

L'eruguera de Sulawesi (Edolisoma morio) és una espècie d'ocell de la família dels campefàgids (Campephagidae).

## Hàbitat i distribució

Habita boscos i vegetació secundària del nord, centre, sud i sud-est de Sulawesi, incloent Butung.

## Referències

* ↑ «Eruguera de Sulawesi». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021(català)
# Bindi Irwin

Bindi Irwin (Buderim, Queensland, 24 de juliol de 1998) és una actriu, conservacionista i personalitat de la televisió australiana. Quan tenia 9 anys, Irwin va participar en Bindi the Jungle Girl, una sèrie de televisió per a nens sobre fauna salvatge. També ha participat en la interpretació, el cant, el ball, la realització de programes de jocs i ha creat dos DVDs instructius de fitness. També és coneguda per guanyar la temporada 21 de Dancing with the Stars (EUA). També ha protagonitzat al costat de la seva mare Terri i el seu germà petit Robert Crikey! It’s the Irwins.
Bindi Irwin és la gran dels dos fills del difunt conservacionista i personalitat televisiva Steve Irwin i la seva dona conservacionista, Terri Irwin, que actualment és propietària del zoo d’Austràlia. El germà petit de Bindi és Robert Irwin, personalitat televisiva i fotògraf, i és néta del naturalista i herpetòleg Bob Irwin. Està casada amb un wakeboarder professional estatunidenc i membre del personal del zoo d’Austràlia, Chandler Powell.

## Referències

* ↑ «Bindi Irwin explains why she won't change her last name after wedding», 01-06-2020.
* ↑ «The Irwin Family». CrocodileHunter.com. Arxivat de l'original el 4 març 2015. [Consulta: 25 març 2001].
* ↑ «Bindi Irwin gets engaged». CNN, 25-07-2019.
* ↑ «Bindi Irwin all grown up, getting married» (en anglès). 7NEWS.com.au, 24-07-2019.
* ↑ Faragalli, Samantha «Are Bindi Irwin and Her Family Moving to the US?». Closer Weekly, 22-09-2017 [Consulta: 13 octubre 2017].
* ↑ «Crikey! It's the Irwins | Watch Full Episodes & More!» (en anglès americà). [Consulta: 11 abril 2020].
# Max Seeck

Max Seeck (Hèlsinki, 1985) és un escriptor, productor i director de pel·lícules i guionista finlandès. És un autor de best-sellers publicat a més de 40 països. Va entrar a la llista de best-sellers de The New York Times. El 2016 va guanyar el premi de debut Thriller de la Finish Whodunnit Society. Max Seeck és un dels autors més reconeguts i reeixits del nou noir finlandès. És un àvid lector de novel·les policials nòrdiques i durant el procés d'escriptura, no prescindeix en el seu procediment de la investigació meticulosa i de l'escolta de bandes sonores de pel·lícules.
El finès és la llengua materna de Max Seeck, i també parla anglès i alemany. Va treballar en vendes i màrqueting però avui es dedica a temps complet a la seva gran passió, escriure.
Viu amb la seva dona i el seu fill a prop d'Hèlsinki.

## Filmografia

* Swingers (2018) un dels productors del film.
* Täydellinen joulu (2019) un dels productors del film.
* Koputus (2022) Va escriure i dirigir la pel·lícula en col·laboració amb Joonas Pajunen.

## Escrits
### Sèrie de Daniel Kuisma

* Hammurabin enkelit (2016)
* Mefiston kosketus (2017)
* Haadeksen kutsu (2018)

### Sèrie de Jessica Niemi

* Uskollinen lukija (2019)
* Pahan verkko (2020)
* Kauna (2021)
* Loukko (2022)

## Referències

* 1 2 «Max Seeck». Bertrand Editora.
* ↑ «Max Seeck». Mystery and Suspense Magazine, 27-09-2021.
* 1 2 «Max Seeck». Portal da Literatura.
* ↑ «Max Seeck».
* 1 2 «35-vuotias kirjailija Max Seeck päätti valloittaa Los Angelesin – Se vaati määrätietoista suunnitelmaa ja päähenkilön vaihtamista – "Miksei suomalainen kirja voisi myydä maailmalla 50 miljoonaa kappaletta?"», 05-04-2021.
* ↑ , <https://www.filmaffinity.com/en/film335483.html>
# Pierinis

Els pierinis (Pierini) són una tribu de lepidòpters papilionoïdeus de la família dels pièrids (Pieridae), subfamília Pierinae, amb diverses espècies als Països Catalans.

## Taxonomia

La tribu dels pierinis inclou 44 gèneresː
* Aoa de Nicéville, 1898
* Aporia Hübner, [1819]
* Appias Hübner, [1819]
* Archonias Hübner, 1825
* Ascia Scopoli, 1777
* Baltia Moore, 1878
* Belenois Hübner, [1819]
* Catasticta Butler, 1870
* Cepora Billberg, 1820
* Charonias Röber, [1908]
* Delias Hübner, [1819]
* Dixeia Talbot, 1932
* Elodina C. & R. Felder, [1865]
* Eucheira Westwood, 1834
* Ganyra Billberg, 1820
* Glennia Klots, 1933
* Hypsochila Ureta, 1955
* Infraphulia Field, 1958
* Itaballia Kaye, 1904
* Ixias Hübner, [1819]
* Leodonta Butler, 1870
* Leptophobia Butler, 1870
* Leuciacria Rothschild & Jordan, 1905
* Mathania Oberthür, 1890
* Melete Swainson, [1831]
* Mesapia Gray, 1856
* Mylothris Hübner, [1819]
* Neophasia Behr, 1869
* Pereute Herrich-Schäffer, 1867
* Perrhybris Hübner, [1819]
* Phrissura Butler, 1870
* Phulia Herrich-Schäffer, 1867
* Piercolias Grote, 1903
* Pieriballia Klots, 1933
* Pieris Schrank, 1801
* Pierphulia Field, 1958
* Pinacopteryx Wallengren, 1857
* Pontia Fabricius, 1807
* Prioneris Wallace, 1867
* Pseudomylothris Neustetter, 1929
* Reliquia Ackery, 1975
* Saletara Distant, 1885
* Sinopieris Huang, 1995
* Tatochila Butler, 1870
* Theochila Field, 1958

## Espècies de la península Ibèrica i Balears

* Aporia crataegi
* Pieris brassicae
* Pieris ergane
* Pieris mannii
* Pieris napi
* Pieris rapae
* Pontia callidice
* Pontia daplidice

## Galeria

* Aporia crataegi
* Pieris brassicae
* Pieris ergane
* Pieris napi
* Pieris rapae
* Pontia daplidice

## Referències

* 1 2 «BioLib - Pierini» (en anglès). [Consulta: 26 febrer 2025].
* ↑ Pierini, funet.fi
* ↑ «Biodiversidad Virtual» (en castellà). [Consulta: 10 abril 2016].
# Escut de Torrefeta i Florejacs

L'escut oficial de Torrefeta i Florejacs. té el següent blasonament:
Escut caironat partit: al 1r, de sinople, una torre oberta d'argent; i al 2n, d'argent, una flor (rosa) de gules tijada i fullada de sinople en un test de sable. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 3 de maig del 2005 i publicat al DOGC el 17 de maig del mateix any.
Torrefeta i Florejacs van unir els termes municipals respectius el 1972 per crear aquest nou municipi (anomenat en un principi Torreflor), el segon de la Segarra en extensió. L'escut fa referència als dos pobles principals i en mostra els senyals parlants tradicionals: la torre de Torrefeta (del llatí Turre fracta, ‘torre trencada, esberlada’) i la flor de Florejacs.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Segarra

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/1471/2005, de 3 de maig, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Torrefeta i Florejacs.» (pdf). DOGC num. 4385, 03-05-2005. [Consulta: 23 juny 2010].
# Escut de Vall de Cardós

L'escut oficial de Vall de Cardós té el següent blasonament:

## Descripció heràldica

Escut caironat: d'atzur, una vall d'argent sobremuntada d'un card de tres flors d'or. Per timbre, una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 25 de setembre del 2001.
El card és un senyal parlant referit al nom d'aquest municipi format el 1971 amb la fusió de Ribera de Cardós (la capital) i Estaon. S'hi representa també la vall de Cardós.

## Escuts municipals anteriors

El municipi de Vall de Cardós es formà l'any 1972 per la unió dels antics municipis d'Estaon i Ribera de Cardós. Els escuts municipals anteriors a l'actualment vigent foren, per tant, els d'aquests dos municipis desapareguts: Estaon i Ribera de Cardós.

## Vegeu també

* Bandera de Vall de Cardós
* Escuts i banderes del Pallars Sobirà

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 31 de juliol de 2001, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de la Vall de Cardós.» (pdf). DOGC num 3479, 31-07-2001. [Consulta: 25 juny 2010].
# Escut de Vanuatu

L'Escut de la República de Vanuatu està compost per un guerrer melanesi, unes branques de namele (una falguera local) i un ullal de senglar (el símbol de la prosperitat), que tenen el mateix significat que a la bandera nacional.
A la base hi ha una cinta groga amb el lema nacional en bislama: Long God Yumi Stanap ('Confiem en Déu').

## Vegeu també

* Bandera de Vanuatu

## Enllaços externs

* Hubert Herald – Escut de Vanuatu (anglès)
# Escut de Vilalba dels Arcs

L'escut oficial de Vilalba dels Arcs té el següent blasonament:
Escut caironat: d'atzur, una muralla de dues torres oberta d'argent acompanyada al cap d'una estrella de 8 puntes d'argent i sostinguda sobre un peu de gules amb una creu plena d'argent. Per timbre una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 10 de juliol de 1991.
Vilalba (que significa "vila blanca") va obtenir la carta de poblament dels templers de Miravet el 1224. Des de 1359 va pertànyer als cavallers hospitalers d'Ascó, i al final del segle xv va esdevenir el centre d'una comanda de Sant Joan de l'Hospital. L'escut ostenta una muralla torrejada d'argent amb una porta oberta que simbolitza la "vila blanca", amb una estrella que és un senyal tradicional. Al peu hi ha la creu dels templers i els hospitalers.

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 15 d'octubre de 1999, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Vilalba dels Arcs.» (pdf). DOGC num 3007, 15-10-1999. [Consulta: 25 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Terra Alta
# Escut de Vinaixa

L'escut oficial de Vinaixa té el següent blasonament:
Escut caironat: d'atzur, una aixa d'argent en pal. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 12 de gener del 2005 i publicat al DOGC el 2 de febrer del mateix any.
L'aixa és el senyal típic tradicional del poble, un element parlant al·lusiu al nom de la localitat.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de les Garrigues

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/144/2005, de 12 de gener, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Vinaixa.» (pdf). DOGC num. 4314, 12-01-2005. [Consulta: 23 juny 2010].