OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Federació Internacional d'Handbol

La Federació Internacional d'Handbol (en anglès, International Handball Federation, IHF) és l'organització mundial que es dedica a regular les normes de l'handbol a nivell competitiu i a celebrar competicions i altres esdeveniments cada any.
Té la seu a la ciutat de Basilea, Suïssa. El president en funcions, des de l'any 2000, és Hassan Mustafà d'Egipte.

## Història

El 1928, es va fundar la Federació Internacional d'Handbol Amateur (IAHF) en relació amb els Jocs Olímpics d'Amsterdam, i amb els Jocs Olímpics de Berlín el 1936, la IAHF havia guanyat 23 membres i un ampli reconeixement, cosa que va fer que l'esport ingressés al programa olímpic a l'aire lliure. Dos anys més tard, el 1938 es va celebrar el primer Mundial a Alemanya. Després de la guerra, Dinamarca i Suècia van prendre la iniciativa d'una nova organització, i amb vuit federacions nacionals (Dinamarca, Finlàndia, França, Països Baixos, Noruega, Polònia, Suècia i Suïssa), es va crear l'IHF el 12 de juliol de 1946 amb el primer congrés de l'associació, que va tenir lloc a Copenhaguen al Palace Hotel. Juntament amb altres més per representació: Bèlgica, Luxemburg, Àustria, Uruguai i els Estats Units d'America van decidir que l'antiga Federació Internacional d'Handbol Amateur (IAHF), de la qual ja havien estat membres, s'hauria de dissoldre i que les tasques i els deures les assumiria la recentment fundada IHF.

## Competicions

L'IHF organitza anualment el Campionat Mundial d'Handbol i la Copa Mundial d'Handbol.

## Organització

L'estructura jeràrquica de la federació està formada pel President, el Secretari General i els Viceperesidents; el Congrés (celebrat cada dos anys), el Consell Executiu i els Comités Tècnics.

### Presidents

* 1946 – 1950: Gösta Björg, de Suècia.
* 1950 – 1971: Hans Baumann, de Suïssa.
* 1971 – 1984: Paul Högberg, de Suècia.
* 1984 – 2000: Erwin Lanc, d'Àustria.
* 2000 - (en càrrec): Hasán Mustafá d'Egipte.

## Federacions continentals

A causa del creixement constant de l'IHF, s'han creat durant la història cinc federacions regionals, amb objectius similars als de l'IHF. Aquestes federacions són les encarregades de coordinar tots els aspectes de l'esport a cada regió.
A continuació se'n detallen els noms complets traduïts al català, les sigles en l'idioma original i la zona d'influència de cadascuna de les cinc federacions:
El 2007 l'IHF comptava amb l'afiliació de 159 federacions nacionals repartides en les 5 federacions continentals.

## Referències

* ↑ «Qatar dona la benvinguda a l'handbol amb una explosió de música i color». Ara, 15-01-2015. [Consulta: 24 febrer 2024].
* ↑ Camps, Jordi. «Un europeu d'handbol l'any 1900 - 23 gen 2014». L'Esportiu de Catalunya. [Consulta: 24 febrer 2024].
* ↑ «The International Handball Federation – Timeline of Milestones» (en anglès). IHF. [Consulta: 24 febrer 2024].

## Vegeu també

* Jugador de l'any de l'IHF
* Selecció d'handbol del Canadà

## Enllaços externs

* Federació Internacional d'Handbol - Lloc web oficial (anglès).
# Feminisme ateu

L'ateisme feminista o feminisme ateu defensa la igualtat de drets i deures entre homes i dones en una societat sense religió.
El feminisme ateu senyala a la religió organitzada com la principal font d'opressió envers la dona, de desigualtat de gènere i de supressió de la llibertat sexual i determinats drets humans bàsics. Per les feministes atees, la participació en una fe és l'acceptació de la submissió al patriarcat i a les accions antifeministes de les religions organitzades.

## Història

Els grups de feministes que renuncien a la fe per qüestions de desigualtat de gènere existeixen de forma oficial des que Annie Laurie Gaylor va fundar al 1978 la major organització d'ateus i agnòstics, la Freedom From Religion Foundation, una fundació amb uns 13.000 socis. El treball de Gaylor en la fundació i les seves publicacions sobre dona i religió han inspirat gran part de l'organització del feminisme ateu.

## Dones i màgia negra

En les religions s'ha acusat freqüentment a les dones d'estar relacionades amb el dimoni i la màgia negra. Durant els cinc segles de funcionament de la Inquisició a Espanya, algunes dones van ser cremades vives en fogueres per ordre del règim catòlic sota l'acusació de bruixeria. La menstruació ha estat sempre descrita com a tabú brut i primitiu en molts textos religiosos, i la capacitat de parir i cuidar nens ha estat vista com quelcom sospitós de ser ensenyat pel mal.

## Paper de la dona en el rol religiós

Cap de les religions majoritàries (Islam, Cristianisme, Budisme, Hinduisme o Judaisme) tenen a una dona com a deïtat o personificació mortal. De fet, a les dones sempre se'ls ha negat l'educació a causa que la religió la considerava innecessària per a elles.
Un altre dels arguments del feminisme ateu és que la jerarquia de les religions sempre ha estat dominada per homes, i les interpretacions de textos i símbols sempre han exclòs la perspectiva femenina. Per exemple, la dona es considera igual que l'home en la llei islàmica (sharia), però la interpretació (masculina) de l'Alcorà ha mantingut a la dona sotmesa durant segles.

## Religions profeministes

Poden associar-se al feminisme el Neopaganisme, la Wicca o el culte a les deesses i altres formes d'espiritualitat no basades en la salvació, encara que per al feminisme ateu només són altres maneres inadequades d'actuar després de renunciar a les creences patriarcals.

## Referències

* ↑ Trzebiatowska, Marta «‘Atheism is not the problem. The problem is being a woman'. Atheist women and reasonable feminism». Journal of Gender Studies, 28, 4, 19-05-2019, pàg. 475–487. DOI: 10.1080/09589236.2018.1523053. ISSN: 0958-9236.
* ↑ Holm, Jean and John Bowker ed. Women in Religion. Continuum International Publishing Group, 2000.
# Follonica Hockey

L'Associazione Polisportiva Follonica Hockey, o Follonica Hockey, és una entitat esportiva de Follonica (Itàlia), fundada el 1952 i dedicada a la pràctica de l'hoquei patins.

## Història

El club fou creat l'any 1952, aconseguint arribar a la màxima categoria de l'hoquei sobre patins italià l'any 1962. L'any 1977 aconsegueix el seu primer títol oficial al guanyar la Copa d'Itàlia davant el AFP Giovinazzo a la final. La temporada 1981-82 guanyaria la seva segona Copa de nou amb el Giovinazzo com a rival a la final. D'aquest període destaca també la Copa de la Lliga guanyada al 1985.
La dècada del 2000 serà la seva època daurada. En aquest període esdevé el club de referència a Itàlia i guanya 4 Lligues italianes de forma consecutiva del 2005 al 2008 i 6 Copes italianes consecutives entre 2005 i 2010. Cal afegir-hi, a més, tres Supercopes italianes els anys 2005, 2006 i 2008.
En aquesta època daurada, també aconsegueix el privilegi de ser el primer club italià en aconseguir la Copa CERS i també la Copa d'Europa. La Copa de la CERS la guanya l'any 2005 enfront el Bassano Hockey 54 i la màxima competició europea al 2006 en una final a quatre en format de lligueta en la que hi prengueren part el FC Porto, el Noia i el Reus Deportiu. També guanyaria la Copa Intercontinental del 2007 davant el Concepción d'Argentina.
Desprès d'aquests anys daurats, el club ha guanyat dos copes italianes més els anys 2010 i 2018. També ha aconseguit arribar en dues ocasions a la final de la Copa de la CERS, l'any 2022 on cau derrotat pel CP Calafell i al 2024 on cau derrotat pel Igualada HC.

## Palmarès

* 1 Copa Intercontinental (2007)
* 1 Copa d'Europa (2005-06)
* 1 Copa de la CERS (2004-05)
* 4 Lligues italianes (2004-05, 2005-06, 2006-07, 2007-08)
* 9 Copa italiana (1977, 1982, 2005, 2006, 2007, 2008, 2009, 2010, 2018)
* 3 Supercopes italianes (2004-05, 2005-06, 2007-08)
* 1 Copa de la Lliga (1985)

## Referències

* ↑ Mateo, Llorenç: El Follonica nou Campió de la Lliga Europea Arxivat 2010-08-27 a Wayback Machine., VilanovaDigital.com, 6 de maig 2006 (data d'accés: 06-03-09).
* ↑ J.M. «El Parlem Calafell venç el Follonica i fa història amb el seu primer títol europeu - 24 abril 2022». [Consulta: 15 abril 2024].
* ↑ Puiggròs, Jordi. «L'Igualada HC guanya la WS Europe Cup i recupera el seu lloc en la història», 14-04-2024. [Consulta: 15 abril 2024].
# Forces Armades Búlgares

L'Exèrcit búlgar (en búlgar: Българска армия) també anomenat Forces Armades búlgares, és l'exèrcit principal del territori de Bulgària. El comandant en cap és el president de Bulgària mentre que el Ministeri de Defensa és l'encarregat del lideratge polític, el comandament militar general està en mans de l'Estat Major de Defensa, encapçalat pel Cap de la Defensa. Hi ha tres branques principals de l'exèrcit; les Forces terrestres, les Forces aèries i les Forces navals.

## Història

Després de l'alliberament de Bulgària, les tropes territorials búlgares es van establir per ordre la primera datada del 15 de juliol de 1878 i emesa per l'alt comissionat rus a Bulgària, Price Alexander Dondukov-Korssakov. El seu nucli era la força de voluntaris búlgars, i es va establir com un exèrcit permanent amb servei militar obligatori. En una fase posterior, aquest últim esdevé un dels principis bàsics subjacents a la Constitució de Turnovo. En un curt període de temps es van formar quatre branques de serveis: infanteria, artilleria, cavalleria i tropes de sapadors, i el 1879 es van construir les bases de l'Armada.

## Referències

* ↑ «Ministry of Defence of the Republic of Bulgaria». Arxivat de l'original el 2024-11-29. [Consulta: 13 juny 2024].
# Orquestra de València

L'Orquestra de València és una orquestra simfònica amb seu a València, al Palau de la Música de la ciutat. Des d'octubre de 2005 el seu director titular és Yaron Traub.

## Història

Fundada el 1943 amb el nom d'Orquestra Municipal de València sota la direcció de Joan Lamote de Grignon. En la seua dilatada vida musical cal destacar diverses gires per l'estranger, com ara França i Anglaterra l'any 1950, Itàlia i Turquia, acompanyada de Mstislav Rostropóvitx com a solista el 1996, una actuació al Festival Schleswig-Holstein, una gira de concerts per Alemanya (2002), Àustria i República Txeca amb Joaquin Achúcarro al piano (2008).
L'orquestra ha estat dirigida per prestigiosos directors convidats com Ataúlfo Argenta, Clemens Krauss, Heinz Unger, Jean Martinon, Sergiu Celibidache, Riccardo Chailly, Vladimir Fedoseyev, Krzysztof Penderecki, Yehudi Menuhin, Peter Maag, Helmuth Rilling, Iuri Temirkànov, Jesús López Cobos, Gerald Albrecht, Franz-Paul Decker, Rafael Frühbeck de Burgos, Günther Herbig, Andrew Litton, Zubin Mehta, Gianandrea Noseda, Jorma Panula, George Pehlivanian, Michel Plasson, Carlo Rizzi, Pinchas Steinberg, Walter Weller, etc. Entre els solistes que han col·laborat amb l'orquestra destaquen Alexander Brailowski, Daniel Barenboim, José Iturbi, Arthur Rubinstein, Henryk Szeryng, Andrés Segovia, Nicanor Zabaleta, Philippe Entremont, Maurice André, Ivo Pogorelich, Maria João Pires, Isaac Stern, Mstislav Rostropóvitx, Lynn Harrell, Steven Isserlis, Eliso Virsaladze, Manuel Barrueco, Victòria dels Àngels, Montserrat Caballé, Renata Scotto, Giuseppe Taddei, Nicolai Gedda, Neil Shicoff, Plácido Domingo, Samuel Ramey, Ileana Cotrubas, Ielena Obraztsova, Guena Dimitrova, Siegfried Jerusalem, Eva Marton, Leonie Rysanek, Hildegard Behrens, Renato Bruson, Deborah Voigt, Simon Estes, Gwyneth Jones, etc.
Ha realitzat estrenes absolutes de César Cano, Francesc Llàcer Pla, Amand Blanquer, José Evangelista, Tomás Marco, Luis de Pablo, Francisco Cano, Antón García Abril, Ángeles López Artiga, etc., i mereix especial esment l'estrena de l'òpera Maror del mestre Manuel Palau. La seua discografia comprèn enregistraments acompanyada de José Iturbi, com a solista i director (obres de Beethoven, Liszt, Falla, Turina…). També ha enregistrat obres d'Isaac Albéniz, Josep Serrano, José Padilla, Manuel Palau, Vicent Garcés, Òscar Esplà, Joaquín Rodrigo, Matilde Salvador i Artur Llàcer Pla, així com sarsueles de Josep Serrano, Ruperto Chapí i Manuel Penella, dirigides per Enrique García Asensio.

## Directors principals

* Joan Lamote de Grignon (1943-49)
* Hans von Benda (1948-1952)
* Napoleone Annovazzi
* Heinz Unger
* José Iturbi
* Enrique García Asensio (1964-65)
* Pedro Pírfano Zambrano
* Luis Antonio García Navarro (1970-74)
* Lorenzo Martínez Palomo
* Benito Lauret
* Manuel Galduf (1983-1997)
* Miguel Ángel Gómez Martínez (1997-2005)
* Yaron Traub (2005-)

## Referències

* ↑ «Orquestra de València». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* L'Orquestra al Palau de la música Arxivat 2009-04-26 a Wayback Machine.
# Habitatge a la carretera d'Arbúcies, 40 (Sant Hilari Sacalm)

L'Habitatge a la carretera d'Arbúcies, 40 és una casa de Sant Hilari Sacalm (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici entre mitgeres, situat al nucli urbà, a la carretera d'Osor.
Consta de planta baixa i dos pisos. Té un ràfec amb entremat de fusta i una teulada en teula àrab.
A la planta baixa hi ha la porta d'entrada i una finestra, les dues obertures en arc pla i envoltades amb pedra.
Al primer i segon pis, hi ha obertures en arc pla i envoltades de pedra i estan unides per una espècie de pilastre. Les del primer pis comparteixen un balcó, les del segon pis cada una té un balcó de menor mida que el del primer, tots amb barana de ferro forjat.
Hi ha una cornisa horitzontal que separa visualment els edificis.
La façana està pintada imitant un encoixinat vermell.

## Història

Per les seves característiques arquitectòniques podríem datar l'edifici a inicis del segle xx.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7
# Castell Bethlen d'Arcalia

El castell de Bethlen d'Arcalia és un conjunt de monuments històrics situat al territori del poble d'Arcalia a la comuna de Șieu-Măgheruș.
El conjunt consta dels següents monuments:
* Castell de Bethlen (cod LMI BN-II-mA-01614.01)
* Parc dendrològic del castell de Bethlen (cod LMI BN-II-sA-01614.02)

## Referències

* ↑ «Ministerul Culturii - Lista Monumentelor Istorice». Arxivat de l'original el 2011-04-01. [Consulta: 8 novembre 2021].
# Habitatge a la plaça Capdevila, 11 (Tremp)

L'Habitatge a la plaça Capdevila, 11 és un edifici de Tremp (Pallars Jussà) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici situat al cap d'una illeta, amb façanes a tres carrers. L'edifici consta d'una construcció a quatres altures, planta baixa i tres pisos. Edifici molt reformat, del que cal destacar l'arcada que s'obre a la terrassa del primer pis, que dona a la façana lateral-posterior. Diferents arcs s'obren a la planta baixa, alguns amb dovelles sobresortint. Així mateix destacar la disposició simètrica dels vans i el ràfec, amb forma d'una senzilla barbacana.
# Llac Colibița

El llac Colibița és un llac artificial o pantà creat entre les muntanyes Călimani, al comtat de Bistrița-Năsăud. El llac es va crear mitjançant la construcció de la presa de Colibița al riu Bistrița, una presa construïda entre 1977 i 1991 amb finalitats hidroelèctriques, subministrament d'aigua a les localitats aigües avall, indústria, rec i regularització del cabal d'aigua del riu Bistrița.
El llac Colibita està situat a 900 m d'altitud i té una superfície de 270 ha, una longitud de 13 km i un volum de 65 milions de m$^3$. A la vora del llac hi ha el complex turístic Colibița.

## Referències

* ↑ «Construcțiile de pe malul lacului Colibița sunt ilegale, spune inginerul care a ridicat barajul». Timponline.ro. [Consulta: 23 març 2014].
* ↑ «Lacul de acumulare Colibița». România Turistică. [Consulta: 23 març 2014].
* ↑ «LACURI BLESTEMATE: Lacul Colibița își ia tributul periodic». Adevărul, 16-05-2010. [Consulta: 23 març 2014].
* ↑ «OBSERVATOR-BN - Vasile Laba: „Lacul Colibița nu e destinat să se spele unii la fund!“». Observatorbn.ro. [Consulta: 23 març 2014]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2014-03-23. [Consulta: 26 març 2021].

## Enllaços externs

* Fotos Llac Colibita Arxivat 2020-09-20 a Wayback Machine.
# Gavril Balint

Gavril Balint (Sângeorz-Băi, 3 de gener de 1963) és un exfutbolista i entrenador romanès. Com a futbolista ocupava la posició de davanter.

## Jugador

En 1981, debuta amb l'Steaua de Bucarest a la Divizia A. Hi seria un dels jugadors més importants del club durant la dècada dels 80, guanyant nombrosos títols domèstics i internacionals. Entre ells, la Copa d'Europa de 1986, en la qual Balint va marcar el gol decisiu dels llançaments de penalts, davant el FC Barcelona. A més a més, va ser el màxim golejador de la lliga romanesa a la campanya 89/90, amb 19 gols.
En 1990, fitxa pel Real Burgos per 1 milió de dòl·lars. Al quadre castellà milita durant tres temporades a la màxima categoria.
Balint va ser internacional amb Romania en 34 ocasions, tot marcant 14 gols. Va disputar el Mundial del 1990, on va marcar en dues ocasions, contra Camerun i l'Argentina.

## Entrenador

Inicia la seua carrera com a tècnic el 1994, un any després de penjar les botes. En principi és assistent de la selecció del seu país. Quatre anys després, es fa càrrec de l'Sportul Studenţesc, fins que al maig del 2000 retorna al combinat nacional per preparar l'Eurocopa que se celebrava eixe estiu.
El mateix any 2000 és fitxat com a assistent del seu compatriota Mircea Lucescu a les files del Galatasaray. Només passa un any, abans d'unir-se per tercer cop a la selecció romanesa, dirigida per Hagi.
El 2002 dirigeix un club per segona ocasió, l'equip moldau del Sheriff Tiraspol. El 2003 retorna a l'Sportul Studenţesc, amb qui puja a la màxima categoria. L'any següent és de nou assistent de Gheorghe Hagi al Galatasaray. Acompanya a l'exfutbolista del Reial Madrid i FC Barcelona a les banquetes del FCU Politehnica Timişoara a l'any posterior.
La temporada 08/09 entrena al FC Timişoara i el 2010 pren les regnes de la selecció de Moldàvia.

## Títols

* Lliga de Romania: 84/85, 85/86, 86/87, 87/88 i 88/89
* Copa de Romania: 1985, 1987, 1988 i 1989
* Copa d'Europa: 1986
* Supercopa d'Europa: 1987

## Referències

* ↑ «Gavril Pele Balint – International Appearances». Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation.

## Enllaços externs

* Web oficial
* Fitxa del jugador
# Zachary Taylor

Zachary Taylor (24 de novembre de 1784 – 6 de juliol de 1850) també conegut com a Old Rough and Ready, va ser el dotzè president dels Estats Units d'Amèrica. Va governar de 1849 a 1850. Taylor va destacar per la seva gran trajectòria militar i per ser el primer president dels Estats Units que arribava al càrrec sense haver estat triat prèviament per a cap altre càrrec públic. Va ser, a més, el segon president que va morir durant el mandat.

## Biografia

Zachary Taylor, fill de Richard Taylor i Sarah Stroher, va néixer en una cabanya propera a Barboursville, a Virgínia. De nen ell i la seva família es van traslladar a Kentucky on Taylor va créixer en una plantació coneguda com a Little Zack. A principis de 1810 va conèixer Margaret Mackall Smith amb la qual va contreure matrimoni el 21 de juny d'aquest mateix any. Van tenir un fill i cinc filles, dues de les quals van morir en la infància. Va entrar a l'Exèrcit dels Estats Units el 1806 ascendint a tinent d'infanteria dos anys més tard. Poc després va ser enviat al territori d'Indiana convertint-se en el Commandant de Fort Harrison. En la segona guerra contra els anglesos que va ser des de 1812 fins al 1815 va ser reconegut com un excel·lent militar. Anys més tard va servir en la guerra de Black Hawk el 1832 i en la segona guerra contra els Seminoles entre 1835 i 1842. Durant la guerra dels Seminoles es va guanyar l'àlies de Old Rough and Ready després de la batalla del llac Okeechobee.
Durant la Intervenció Nord-americana a Mèxic, les força principal, dirigida per Zachary Taylor, va marxar del Río Bravo cap al centre de Mèxic i va guanyar la batalla de Monterrey, el setembre de 1846. El president Antonio López de Santa Anna va dirigir les tropes mexicanes personalment cap al nord, però va ser derrotat en la batalla de Buena Vista el 22 de febrer de 1847. Mentrestant, en lloc d'enviar reforços a l'exèrcit de Taylor, el president nord-americà Polk va enviar un segon grup armat sota el general Winfield Scott el març del 1847, transportat per via marítima al Port de Veracruz per iniciar un segon front d'invasió cap a la capital mexicana. Scott va guanyar la batalla de Veracruz, i va marxar cap a la ciutat de Mèxic

## Referències

* ↑ Chris Dishman, "Street Fight in Monterrey," Military Heritage Magazine, August 2009 Arxivat 2011-07-14 a Wayback Machine.\.
* ↑ Stacy, Lee. «Buena Vista, Battle of». A: Mexico And The United States (en anglès). Marshall Cavendish, 2002, pp. 110 – 111. ISBN 9780761474029.
* ↑ Lookingbill, Brad D. American Military History: A Documentary Reader (en anglès). John Wiley & Sons, 2010, p. 122. ISBN 1405190523.
# Pares de la Doctrina Cristiana

Els Pares de la Doctrina Cristiana, en llatí Congregatio Patrum Doctrinae Christianae, són un institut religiós masculí de dret pontifici: els membres d'aquesta congregació clerical, anomenats Doctrinaris, posposen al seu nom les sigles D.C.

## Història

La congregació fou fundada pel prevere francès César de Bus (1544-1607), actiu catequista de la regió de la Valclusa. En publicar-se el catecisme promogut pel Concili de Trent, pensà de formar una companyia de catequistes que ensenyessin la religó als nens, als pobres o als adults que no la coneixien. Aplegà alguns sacerdots i el 29 de setembre de 1592, reunits a L'Illa de Sòrga, donaren inici a la congregació de clergues seculars. Fou aprovada per Climent VIII amb el breu Exposcit debitum del 23 de desembre de 1597. En morir el fundador, hi havia tres cases a Tolosa, Briva la Galharda i Avinyó (Valclusa).
Amb el breu del 9 d'abril de 1616, Pau V uní la congregació als Clergues Regulars de Somasca, convertint-la en una congregació religiosa de vots solemnes. Innocenci X la retornà al seu estatus de congregació independent de clergues seculars amb el breu de 30 de juliol de 1647. El 19 d'abril de 1658, Alexandre VII, amb un breu, confirmà als doctrinaris el dret d'obrir escoles i ensenyar-hi gramàtica, retòrica i filosofia, i en 1660 feu que els seus alumnes quedessin exemptes de la jurisdicció episcopal.

### Unió amb els Doctrinaris de Nàpols i història posterior

Benet XIII, el 28 de setembre de 1725, uní els doctrinars de Bus amb els de la congregació homònima de Nàpols, fundada a Laurito el 2 de desembre de 1617 per Gianfilippo Romanelli, Andrea Brancaccio i Pompeo Monforti, i que havia estat aprovada pel bisbe de Capaccio, el teatí Pedro de Mata y Haro, el 13 d'octubre de 1618.
En 1726 Benet XIII confià a la congregació l'església de Santa Maria in Monticelli de Roma. En 1747 la congregació absorbí l'Arxiconfraria de la Doctrina Cristiana o dels Agatistes (per la seva seu a l'església de Sant'Agata in Trastevere de Roma), fundada per Marco de Sadis Cusani el 10 d'agost de 1560 per ensenyar la catequesi; havia estat oberta a Sant'Apollinare de Roma i erigida per Pau V el 6 d'octubre de 1607.
Quan foren expulsats els jesuïtes (1783), els doctrinaris els substituïren en la direcció de molts dels seus col·legis. La Revolució francesa feu que es dispersaren en 1794 i molts d'ells abandonaren França o foren morts, com Eustache Félix, Claude Bochot i Joseph Raoulx.

## Activitat i difusió

Avui, els Pares Doctrinaris es dediquen al ministeri parroquial, l'ensenyament i la publicació, sobretot de textos catequètics.
Són presents a Espanya, Itàlia, Suïssa i el Brasil, amb la seu general a Santa Maria in Monticelli de Roma. Al final de 2005, tenien 18 cases i comptaven amb 93 religiosos, 58 d'ells sacerdots.

## Bibliografia

* Annuario Pontificio per l'anno 2007. Vaticano: Libreria Editrice Vaticana, 2007. ISBN 978-88-209-7908-9.

## Enllaços externs

* Lloc web dels Doctrinaris