OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mesquita del xeic Lotf Allah

La mesquita del xeic Lotf Allah o l'oratori del Xa (xeic Lotf-o-llah de Masjed-i, en persa o مسجد شيخ لطف الّله), és una de les millors obres de la cultura iraniana; fou construïda quan encara hi prevalia la dinastia safàvida. És al costat est de la plaça de Naqsh-e Jahan a Isfahan, Iran.
És una mesquita alta construïda al s. XVII (1615) per ordre del xa Abbas I, sota regnat dels safàvides. És a sobre la primera mesquita erigida en aquesta ciutat pels safàvides, abans de la mesquita de l'Imam Khomeini. La seua construcció durà molt de temps, setze anys segons algunes fonts; la decoració de la volta és del 1616 i la del mihrab del 1618. L'arquitecte de l'edifici fou Muhammad Reza ibn Ustad Hosein Banna Isfahani, i el cal·lígraf Ali Arrissa-i Abbassi; l'acabaren de construir al 1618.

## Estructura

L'estructura de la mesquita del xeic Lutfallah no és senzilla. Consta d'una cambra del res totalment sota la volta a la qual s'arriba per un passadís fosc llarg que condueix a una porta gran. L'absència de pati és molt notable perquè és excepcional. Altra característica n'és l'absència del minaret, inútil, car solament la família reial tenia accés a aquesta mesquita.

## Decoració

La decoració d'aquesta mesquita petita, que realment s'utilitzava com a oratori pel sobirà més que de lloc del res públic, es feu vorejant de ceràmica els punts més baixos, i de marbre groc els superiors. A la mesquita domina el blau, amb afegits de verd, groc, roig i turquesa, però fora, a la volta, s'observa una plataforma molt particular, amb predomini del groc que només hi ha en aquest edifici en aquest període i recorda la volta de la tomba d'Ismaïl I a Ardabil.
La decoració interior de la cúpula és notable per l'ús de la llum de l'exterior, que reflecteix en la cúpula i remunta la cua de l'emblema reial dels perses.

## Galeria d'imatges

* Vista davantera de la mesquita.
* Vista interior de la volta.
* La volta de la mesquita del xeic Lotfollah es pot veure des de lluny en aquesta imatge panoràmica
* Panorama 3D de la mesquita d'Allah Sheikh Lotf
* Foto guanyadora de Wiki Loves Monuments 2018
# Berta Foersterová

Berta Foersterová també coneguda com a Bertha Lauterer o Berta Foersterová-Lautererová (Praga, 11 de gener de 1869 - 9 d'abril de 1936) fou una soprano txeca. Era l'esposa del compositor Josef Förster.
Estudià en el Conservatori de Praga, i des de 1887 va pertànyer a l'òpera del Teatre Nacional (Narodni Divadlo) d'aquella capital. Es distingí com a soprano dramàtica, d'eminent talent mímic i gran erudició musical.
Entre les seves creacions musicals cal citar: Desdemona a Otello de Verdi; Tatiana a Eugeni Oneguin de Txaikovski; Carmen; Debora, etc. d'especial importància són les seves figures txeques i eslaves, com a Aneska a Les dues vídues de Smetana; Xenie a Dimitrij de Dvořák; Vendulka a El bes de Smetana, etc. El 1892 recollí grans èxits a Viena i des de llavors va romandre a la companyia del Teatre Municipal d'Hamburg, on contribuí, mercès a les seves interpretacions, a propagar la producció dramàtica txeca (amb obres de Smetana i Dvořák).

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 24, pàg. 548 (ISBN 84-239-4524-3)
# Habitatge al carrer del Roser, 6 (Vilabella)

L'Habitatge al carrer del Roser, 6 era un habitatge de Vilabella (Alt Camp) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici entre mitgeres de planta baixa, pis i golfes. La façana es trobava molt modificada amb obertures tapiades i d'altre practicades posteriorment. La porta d'accés n'és un dels elements més remarcables. Era de grans dimensions, d'arc de mig punt amb dovelles radials i brancals de pedra. Cal fer esment així mateix de la barbacana, de tipologia típica de la comarca. La coberta era de teula àrab i els materials de construcció eren la pedra i la maçoneria.
# Albert Jacob Steinfeldt

Albert Jacob Steinfeldt (de vegades Jakob de nom i també Steinfeld de cognom, (4 de juny de 1741 a Hamburg; † 16 de juliol de 1815 a Bergedorf) fou un organista i compositor alemany.
Deixà nombroses composicions, entre les que Gerber cita les següents: 6 solos per a flauta (Berlín, 1784); 3 sonates i 3 sonatines per a clavicordi (Lübeck, 1788); 12 cançons alemanyes per a piano (Hamburg, 1797); 6 quartets per a dos clarinets i dos corns, i odes per a cant amb acompanyament de piano.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 56, pàg. 1078 (ISBN 84 239-4556-1)
# Michel Hidalgo

Michel Hidalgo (Leffrinckoucke, 22 de març de 1933 - 8è districte, 26 de març de 2020) fou un futbolista professional francès, i entrenador de la selecció francesa de futbol.

## Biografia

Hidalgo va créixer a la Normandia, on va començar a jugar a futbol. El seu nom és degut al famós patriota mexicà Miguel Hidalgo. Va ser campió de la Normandie Juniors el 1952 amb l'US Normand, abans de fitxar per dues temporades pel club de la Primera divisió francesa, Le Havre.
Més tard va fitxar, el 1954 va fitxar per l'Stade de Reims, equip amb què, a més de guanyar la lliga el 1955, va disputar i va marcar un gol a la Copa d'Europa de 1956 contra el Reial Madrid. Va fitxar per l'AS Monaco el 1957, equip en el qual va romandre fins a la seva retirada com a futbolista el 1966. Amb l'equip monegasc va guanyar dos títols de la Ligue 1 i dos títols de la Copa nacional.
Entre els anys 1964 i 1970, va presidir la UNFP, sindicat de jugadors.
El 27 de març de 1976, va ser nomenat entrenador de l'equip nacional francès, en substitució de Ştefan Kovács i durant un moment en què França estava tenint dificultats en els grans torneigs. Va tenir el suport de Michel Platini, qui va ajudar en part a tornar al camí del triomf al combinat francès.
En el Mundial d'Espanya de 1982 va arribar a les semifinals, on va perdre davant l'equip alemany en els penals. Dos anys més tard, el 1984 va guanyar l'Eurocopa en vèncer a Espanya a la final.
Després de la seva victòria, va passar les regnes a Henri Michel i va passar a ser Director Tècnic de la selecció, càrrec on va romandre fins al 1986, abans de ser elegit per a un lloc directiu a l'Olympique de Marsella, on hi va romandre cinc anys.
Es va apartar de les banquetes el 1991, assumint un paper com a comentarista de futbol en "Demain, c'est foot", un programa de Télé Monte-Carlo.
Morí a Marsella el 26 de març del 2020 amb 87 anys.

## Clubs
### Com a jugador

| Club | País | Any | Pj (Gols) |
| Le Havre | França | 1952-1954 | 51 (14) |
| Stade de Reims | França | 1954-1957 | 78 (29) |
| AS Monaco | França | 1957-1966 | 330 (31) |

### Com a entrenador

| Club | País | Any |
| Selecció francesa | França | 1976-1984 |
| Director Tècnic Nacional | França | 1982-1986 |
| Olympique de Marsella | França | 1986-1991 |

## Palmarès
### Com a jugador

Stade de Reims
* Ligue 1: 1955
AS Monaco
* Ligue 1: 1961, 1963
* Copa de França: 1960, 1963

### Com a entrenador

* Campió de l'Eurocopa 1984 amb la selecció de futbol de França

## Referències

* ↑ Charaf-Eddine, Omar «Fallece el exseleccionador francés Michel Hidalgo a los 87 años». El Mundo Deportivo, 26-03-2020 [Consulta: 26 març 2020].
* ↑ Fiche du joueur sur le site officiel de la FFF
* ↑ Fiche du sélectionneur sur le site officiel de la FFF
* ↑ «France's Euro '84 winning coach Michel Hidalgo dies aged 87». BBC Sport, 26-03-2020. [Consulta: 26 març 2020].
* ↑ «France's Euro 1984-winning coach Michel Hidalgo dies aged 87». Ryan Benson. Goal.com, 26-03-2020. [Consulta: 26 març 2020].

## Enllaços externs

* Fitxa com a jugador
* Fitxa com a entrenador
# Accident ferroviari d'Once del 2012

L'accident ferroviari d'Once del 2012 fou un sinistre que va tenir lloc el dimecres 22 de febrer de 2012 quan un conjunt de vuit vagons, on hi viatjaven més de 1200 passatgers arribava a les andanes de l'estació Once a Buenos Aires (Argentina). El sinistre va tenir lloc a l'hora punta d'un dia feiner, la qual cosa va augmentar les víctimes. En el sinistre van perdre la vida un total de 49 persones i hi va haver més de 675 ferits.
És considerat el tercer accident ferroviari més greu de l'Argentina, després del que va tenir lloc el 1970 a Benavídez, on van morir 236 persones i el que va ocórrer a la localitat de Sa Pereira (Província de Santa Fe en 1978 que va causar la mort de 55 persones.
El xoc es va produir a les 08:33 del matí, hora local, quan el tren núm. 3772, identificat amb la xapa 16, que estava arribant a l'andana número 2 de l'estació d'Once, no va poder detenir-se a temps, i va col·lidir amb els topalls de contenció que hi havia al final de les vies.

## Causes

Si bé les causes directes de l'accident encara estan per determinar, i tot i que el tren circulava a una "velocitat habitual" (el mesurament per GPS assenyalà 26 km/h) la hipòtesi més difosa fins al moment és una fallada en el sistema de frenada, per causa d'un mal funcionament del sistema hidràulic, la qual cosa ha generat una acusació directa contra l'empresa explotadora per manca de manteniment adequat i inversió en el sistema ferroviari, segons han informat fonts sindicals.

## Conseqüències

El sinistre va tenir lloc a les 08:34 UTC-3 en un dia feiner, quan els vagons anaven plens de gom a gom de persones que anaven a treballar. L'últim recompte parla de 49 morts i més de 675 ferits.

## Referències

* ↑ «Casi medio centenar de muertos en un accidente ferroviario en Argentina» (en castellà), 22-02-2012. [Consulta: 22 febrer 2012].
* 1 2 «Schiavi: "Si ocurría ayer hubiera sido una cosa mucho menor"» (en castellà). La Nación, 22-02-2012. Arxivat de l'original el 2021-11-01. [Consulta: 22 febrer 2012].
* 1 2 3 «Hay 49 muertos y 675 heridos por la tragedia ferroviaria en Once» (en castellà). Infobae.com, 22-02-2012. Arxivat de l'original el 2012-04-26. [Consulta: 22 febrer 2012].
* ↑ «Tragedia en Once: confirman que hay 49 muertos y más de 500 heridos» (en castellà). La Voz del Interior, 22-02-2012. [Consulta: 22 febrer 2012].
* ↑ «Choque de un tren en Once: son 49 los muertos» (en castellà). Clarín, 22-02-2012. [Consulta: 22 febrer 2012].
* ↑ «Exclusivo: el momento de la tragedia que causó 49 muertos en Once» (en castellà). Infobae, 22-02-2012. Arxivat de l'original el 2012-02-25. [Consulta: 23 febrer 2012].
* ↑ «En 1970, el peor accidente de trenes de la historia argentina dejó más de 200 muertos» (en castellà). Ámbito, 22-02-2012. Arxivat de l'original el 2012-07-19. [Consulta: 22 febrer 2012].
* ↑ «Al menos 49 muertos y 600 heridos en un accidente de tren en Buenos Aires» (en castellà). Antena3, 22-02-2012. [Consulta: 22 febrer 2012].
# Habitatge al carrer dels Bous, 7 (Ullà)

L'Habitatge al Carrer dels Bous, 7 és una obra d'Ullà (Baix Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Gran casal de pedra situat a la banda de migdia del nucli. És format per un cos principal de planta rectangular i tres cossos més petits, disposats tots ells a l'entorn d'un pati al qual s'accedeix per un portal d'arc carpanell situat a la façana de ponent. Totes les dependències s'articulen al voltant d'aquest pati. L'edifici principal té coberta a dues vessants i finestres allindades, algunes emmarcades en pedra.

## Història

L'edifici va ser creat i utilitzat originalment com a convent. Hi ha inscripcions a la porta d'accés ("Pere Curat 1648) i a una finestra ("1668").

## Referències

* 1 2
# Manuel Tomàs Bertran

Manuel Tomàs Bertran (Vilanova i la Geltrú, 14 de novembre de 1836 - 25 de març de 1885). Industrial llauner, impulsor del segon aqüeducte de Vilanova.
L'any 1862 posseïa un comerç de lampisteria a la plaça de la Verdura de Vilanova. L'any 1867, posà en marxa la fabricació de tubs de capa i betum combinats, especials per a la conducció d'aigua i gas.
En una època d'expansió en l'activitat industrial i urbanística, i en la construcció de xarxes d'abastament d'aigua, va subministrar tubs o bé construir la xarxa completa en diversos pobles d'Espanya.
El 1877 es va crear l'empresa Acueducto Villanovés, coneguda popularment com l'Aigua Nova, per ser la segona proveïdora d'aigua, procedent d'una mina subterrània de Santa Oliva, prop de la riera de l'Arboç, a uns 28 quilòmetres de Vilanova.
El juliol de 1878 va establir canonades i altres aparells a les vies públiques de Vilanova, utilitzant materials i sistemes de fabricació pròpia. Començades les obres es van trobar amb moltes dificultats, ja que els components del primer aqüeducte hi van posar inconvenients, tement la competència i també que, amb dos aqüeductes explotant les mateixes aigües, no poguessin complir com abans.
El 12 de gener de 1180 es va inaugurar la nova portada d'aigües a Vilanova. Manuel Tomàs es comprometé a cedir al Municipi l'aigua necessària per regar la plaça de la Vila i la Rambla Principal.
Manuel Tomàs va passar de llauner a constructor de tubs d'acer i creador del segon aqüeducte; fou un dels fabricants no tèxtils de més importància i iniciativa de Vilanova. L'any 1880 formava part de la comissió organitzadora de l'Exposició Regional. A la seva mort, la indústria de tubs fabricats serviren per a les xarxes de distribució d'aigua a diverses poblacions espanyoles.
A la Biblioteca Museu Víctor Balaguer trobem un plànol del segon aqüeducte de Vilanova i la Geltrú que Manuel Tomàs va projectar.

## Referències

* ↑ Comas i Güell, Montserrat. La Biblioteca Museu Balaguer, un projecte nacional català (paper). Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2007, p. 24. ISBN 978-84-8415-882-0 [Consulta: 21 maig 2015].
* ↑ Mestres, Francesc X. Puig Rovira amb la col·laboració de Judith Barbacil. Diccionari biogràfic de Vilanova i la Geltrú : dones i homes que han fet història. 1a ed.. Vilanova i la Geltrú: Ajuntament de Vilanova i la Geltrú, 2003. ISBN 84-85960-83-1 [Consulta: 27 novembre 2013].
# Antonio Teodor Riccio

Antonio Teodor Riccio ((Brescia, Itàlia, 1540 - Ansbach, Alemanya, 1600) fou un compositor italià, que treballà principalment a Alemanya.
Era mestre de capella en una església de Brescia fins a l'any 1567. Formà part de la capella de la cort de Georg Frederich d'Ausbach, administrador de Prússia a Königsberg, i allà es convertí al protestantisme. Des del 1580 es feu molt amic de Johannes Eccard el qual també estava Ausbach com a mestre de capella.
El 1586 fou nomenat mestre de capella vitalici. A part dels Madrigals les seves obres es troben en l'estil tradicional luterà. Es conserva d'aquest autor: * un llibre de Madrigals a 5 i 6 veus (1567); un altre de Napolitanes a 5 veus (1577); dos llibres de Sacrae cantiones; un Magnificat 16 Salms i un llibre de Misses (1579). Johann Sebastian Bach va resoldre l'enigma d'un cànon escrit per Riccio, que s'havia trobat en un àlbum de l'arxiu estatal d'Oldenburg, Alemanya.
No hi ha la seguretat, però es creu que David Riccio (1533-1566, el qual també era músic. I que fou favorit de la reina Maria Stuard, era el germà d'Antonio Teodor.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 51, pàg. 395 (ISBN 84-239-4551-0)
# Bertram Shapleigh

Bertram Shapleigh (Boston, 15 de gener de 1871 – 2 de juliol de 1940) fou un compositor estatunidenc molt interessat en la cultura asiàtica.
Estudià en la seva ciutat nadiua i després viatjà pels Estats Units donant conferències de música i literatura. El 1898 viatjà a Europa i de 1904 a 1914 residí a Anglaterra. Entre les seves composicions hi figuren: Ramayana i Gur Amir, suites simfòniques; Mirage poema simfònic; Raven, Lake of Dismal, Swamp i Vedic Himn, obres corals; dues òperes; dues simfonies; Contemplations per a orquestra; Poema per a violoncel i orquestra; un quartet per a instruments de corda, melodies vocals, etc.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 55, pàg. 973 ISBN 84-239-4555-3
# Habitatge al carrer Únic, 32 (Eroles)

L'Habitatge al carrer Únic, 32 és un edifici de Tremp (Pallars Jussà) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici construït a dos vents, que incorpora en un angle algunes restes associades a l'antic castell d'Eroles. Mostra un alçat de tres nivells (planta baixa, un pis i golfes), l'alçat de les golfes és molt irregular. El repicat de la façana que deixa a la vista el parament de pedra, desvirtua notablement la fesomia original de l'edifici. Els elements més antics obren a la plaça est del poble d'Eroles, i consten d'una porta d'arc de mig punt d'obra situada a la planta baixa, i de dos balcons en el primer pis emmarcats per franges llises de morter.
# Blast Factor

Blast Factor és un videojoc descarregable per la consola de Sony, PlayStation 3. Va ser creat per Bluepoint Games i SCE Studios Santa Monica.

## Jugabilitat

A Blast Factor, el jugador pilota una nau microscòpica a través d'una sèrie de cèl·lules infectades i utilitza armes per alliberar la cèl·lula de diverses infeccions.
L'stick analògic esquerre mou la nau i el de la dreta dispara l'arma. A més, el jugador pot inclinar violentament el comandament Sixaxis a l'esquerra o a la dreta per inclinar el camp de joc a un costat o a un altre, la qual cosa fa que les infeccions siguin forçades a un costat, sovint agrupant-les per a una eliminació més fàcil. El jugador també utilitza un Repulsor Magnètic Bio (B.M.R.) que desencadena un efecte de dilatació del temps i un camp de força que es pot utilitzar per expulsar els enemics. El B.M.R. es recarrega cada 2 segons en mode de jugador únic.
Cada cel·la que entra el jugador tindrà diverses infeccions. L'objectiu de destruir totes les infeccions. Els tipus i comportaments de les infeccions varien a mesura que avança el joc.
El jugador ha de netejar 8 cel·les (o ones) en un espècimen (o nivell de joc) per passar al següent exemplar. Hi ha diverses millores que es poden obtenir, com ara Multi-Shot, Homing Super i Super B.M.R .. Aquesta última acció activa una explosió disruptiva que destrueix tots els enemics que es troben a l'abast.
El jugador pot augmentar la seva puntuació fent servir el "Factor explosiu" de les explosions enemigues. Els enemics atrapats en el radi destructiu d'una explosió seran destruïts ells mateixos, donant un avantatge addicional al jugador. El multiplicador de puntuació augmenta amb cada enemic destruït en una cadena d'explosions.
El joc té un nivell de dificultat auto-modificable basat en l'habilitat del jugador. La dificultat es determina canviant el camí de les cèl·lules a través de cada espècimen. Si el jugador no mor i completa la cel·la actual dins del límit de temps especificat, el jugador es trasllada a la cel·la més dura en acabar. Si el jugador mor o no acaba la cel·la dins del límit de temps especificat, el jugador es desplaça a la cel·la més fàcil. Es concedeixen més punts per completar cèl·lules dures.
Es van publicar Trophies a través del pegat v2.01 el 4 de desembre de 2008 a l'Amèrica del Nord i el 29 de juny de 2009 a Europa.

## Referències

* ↑ «NG-Gamer». Arxivat de l'original el 2012-02-08. [Consulta: 10 juliol 2007].
* ↑ «Blast Factor for PlayStation 3 Reviews». CBS Interactive. [Consulta: 11 abril 2019].

## Enllaços externs

* Anàlisi de Blast Factor a IGN (anglès)
* Anàlisi de Blast Factor: Advanced Research Arxivat 2007-09-29 a Wayback Machine. a Gaming Age (anglès)
# Acestrorhynchus britskii

Acestrorhynchus britskii és una espècie de peix de la família dels acestrorrínquids i de l'ordre dels caraciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 16,5 cm de longitud total.

## Hàbitat

És un peix d'aigua dolça i de clima tropical.

## Distribució geogràfica

Es troba a Amèrica: conca del riu São Francisco (Brasil).

## Referències

* 1 2 3 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* López-Fernández, H. i K. O. Winemiller, 2003: Morphological variation in Acestrorhynchus microlepis and Acestrorhynchus falcatus (Characiformes: Acestrorhynchidae), reassessment of Acestrorhynchus apurensis and distribution of Acestrorhynchus in Venezuela. Ichthyological Exploration of Freshwaters v. 14 (n. 3): 193-208.
* Menezes, N. A. & J. Géry, 1983. Seven new acestrorhynchin characid species (Osteichthyes, Ostariophysi, Characiformes) with comments on the systematics of the group. Rev. Suisse Zool. v. 90 (núm. 3): 563-592.
* Menezes, N. A., 1992: Redefinição taxonômica das espécies de Acestrorhynchus do grupo lacustris com a descrição de uma espécie (Osteichthyes, Characiformes, Characidae). Comunicações do Museu de Ciências de PUCRS. v. 5: 39-54.
* Menezes, N.A., 2003. Family Acestrorhynchidae (Acestrorhynchids). p. 231-233. A:: R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Oyakawa, O.T., 1998. Catalogo dos tipos de peixes recentes do Museu de Zoologia da USP. I. Characiformes (Teleostei: Ostariophysi). Pap. Avuls. Zool. 39(23):443-507.
* Toledo-Piza, M. i N. A. Menezes, 1996: Taxonomic redefinition of the species of Acestrorhynchus of the microlepis group with the description of Acestrorhynchus apurensis, a new species from Venezuela (Ostariophysi: Characiformes: Characidae). American Museum Novitates N. 3160: 1-23.
* Toledo-Piza, M., 2007: Phylogenetic relationships among Acestrorhynchus species (Ostariophysi: Characiformes: Acestrorhynchidae). Zoological Journal of the Linnean Society v. 151: 691-757.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Habitatge al carrer Únic, 33 (Eroles)

L'Habitatge al carrer Únic, 33 és un edifici de Tremp (Pallars Jussà) protegi tcom a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'una casa construïda a dos vents, amb tres nivells d'alçat (planta baixa i dos pisos) i coberta a doble vessant. La distribució actual de les obertures és molt irregular i aquestes han estat molt transformades mitjançant cegats totals o parcials. S'intueix, no obstant, un projecte original, amb una composició simètrica a base d'obertures regulars, definides per arcs de pedra rebaixat.
# Call of Duty: Infinite Warfare

Call of Duty: Infinite Warfare és un videojoc bèl·lic futurista en primera persona que ha sigut desenvolupat per Infinity Ward i ha estat distribuït per Activision. És el tretzé videojoc nombre de la sèrie Call of Duty i va sortir a la venda el 4 de novembre de 2016 per Microsoft Windows, PlayStation 4 i Xbox One. Inclou, a més, la re-masterització del Call of Duty 4: Modern Warfare, titulada Modern Warfare Remastered disponible per a les mateixes plataformes i que ha sigut desenvolupat per Raven Software.
En el moment de la celebració del Call of Duty XP 2016, el 2 de setembre del 2016, Infinity Ward va revelar davant el public el multi jugador del Infinite Warfare i també el de Call of Duty 4: Modern Warfare en la seva versió remasteritzada. El qual aquest últim, va tenir un accés anticipat a la campanya 30 dies abans de la seva sortida; també en l'esdeveniment, es va anunciar la beta multi jugador, el qual els usuaris van tenir de reservar el joc per accedir-hi el 14 d'octubre i aquest es va dividir en dos caps de setmana diferents. Les vendes van ser inferiors a les previstes, la meitat de les de Call of Duty: Black Ops III, tot i ser el segon títol més venut de l'any per darrere de FIFA 2017.

## Referències

* ↑ Schreier, Jason. «Activision Says Call of Duty: Infinite Warfare 'Didn't Resonate' With Fans» (en anglès). kotaku, 02-09-2016. [Consulta: 8 abril 2020].
* ↑ Phillips, Tom. «Call of Duty: Infinite Warfare launch sales down nearly 50% on Black Ops 3» (en anglès). Eurogamer, 07-09-2016. [Consulta: 8 abril 2020].