OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Oreneta d'Etiòpia

L'oreneta d'Etiòpia o oreneta etíop (Hirundo aethiopica) és un petit ocell de la família dels hirundínids (Hirundinidae). D'hàbits sedentaris, habita al camp obert i ciutats de l'Àfrica subsahariana, des del sud de Níger, Costa d'Ivori, Ghana, Nigèria i Camerun, cap a l'est, a través del nord de la República Centreafricana i Sudan, fins a Etiòpia i nord de Somàlia, i cap al sud a Uganda, Kenya i nord-est de Tanzània. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Llista de subespècies

Se n'han descrit dues subespècies:
* Hirundo aethiopica aethiopica Blanford, 1869. Zona occidental de l'àrea de distribució fins a Etiòpia.
* Hirundo aethiopica amadoni White,CMN, 1956. Zona oriental, des del l'est d'Etiòpia cap al sud.

## Referències

* ↑ «Oreneta d'Etiòpia». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 setembre 2023 (català)
* ↑ L'oreneta etíop a Birdguides Arxivat 2012-01-19 a Wayback Machine. (anglès) Rev. 19/09/2011
* ↑ «Swallows» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 12 setembre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 609. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ Distribució de l'oreneta etíop a Birdlife (anglès) Rev. 19/09/2011
* ↑ BirdLife International. «Ethiopian Swallow. Hirundo aethiopica» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 11 setembre 2023].
* ↑ L'oreneta etíop a The Internet Bird Collection, incloent videos (anglès) Rev. 19/09/2011
# Oreneta pitgrisa

L'oreneta pitgrisa (Progne chalybea) és una espècie d'ocell de la família dels hirundínids (Hirundinidae). Es troba a Amèrica Central i Amèrica del Sud, des deMèxic fins a l'Argentina. El seu hàbitat natural principal són els boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits de les terres baixes, els manglars, la sabana seca els herbassars secs tropicals i subtropicals, els cursos d'aigua i les zones humides, les terres llaurades, les terres de pastura, les àrees forestals fortament degradades i les àrees urbanes. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ «Oreneta pitgrisa». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 setembre 2023 (català)
* ↑ «Swallows» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 12 setembre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 611. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Grey-breasted Martin. Progne chalybea» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2020. [Consulta: 11 setembre 2023].
# Clementina

La clementina és el fruit del clementiner, un arbre híbrid de la família rutàcia. És un híbrid estèril que no té pinyols i que es caracteritza per la seva pell prima i el seu gust agredolç.
En un principi es considerava que procedia de la hibridació d'una varietat híbrida del mandariner (Citrus deliciosa) amb el taronger agre (Citrus aurantium ssp. amara) però estudis recents(2002) de l'Institut national de la recherche agronomique de Còrsega han demostrat a partir de l'estudi dels cromosomes que es tracta d'un híbrid entre el mandariner i el taronger (Citrus sinensis).
Es considera que la clementina es va originar a partir d'un creuament natural a Misserghin, una població algeriana propera a Orà, cap a finals del segle xix. El pare Climent (Vincent Rodier, 1829-1904), va trobar un arbre diferent a la plantació de mandariners de l'orfenat de Misserghin amb uns fruits que maduraven molt abans i d'aquí el seu nom. El 1902 es va publicar el primer article a una revista hortícola francesa sobre la clementina.
Les clementines de les Terres de l'Ebre gaudeixen del reconeixement d'una indicació geogràfica protegida (IGP Clementines de les Terres de l'Ebre) des del 2003. És un híbrid entre la mandarina comuna i la taronja amarga que resulta més saborosa i dolça. «Les varietats que inclou aquesta certificació són les mandarines de les varietats clementina fina, hernandina i clemenules.»

## Referències

* ↑ Une nouvelle clémentine pour la Corse, INRA, 16 desembre de 2005
* ↑ Ansede, Manuel. «El sabor de las mandarinas nació en un solo árbol» (en castellà). El Pais, 08-02-2018. [Consulta: 16 gener 2021].
* ↑ «Producte inscrit al Registre Comunitari previst al REGLAMENT (CE) núm. 1665/2003 de la Comissió, de 22 de setembre de 2003»Clementines de les Terres de l'Ebre, Web del Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca, Alimentació i Medi Natural de la Generalitat de Catalunya, consultat el 16 de gener de 2012
* ↑ Clementina IGP de les Terres de l'Ebre, al web: Gastroteca, l'aparador de la gastronomia i els productes locals, Generalitat de Catalunya, consultat el 16 de gener de 2012]
Viccionari
# Article 18 de l'estatut dels treballadors

L'article 18 de l'estatut dels treballadors, en dret laboral italià, es refereix a l'art. 18 de la llei del 20 de maig del 1970, núm. 300, «Normes sobre la garantia de la llibertat i dignitat dels treballadors, de la llibertat sindical i de l'activitat sindical, als llocs de treball i normes sobre l'ocupació», coneguda també com a «estatut dels treballadors».
Aquest aplica l'anomenada garantia real i regula en particular l'acomiadament il·legítim (és a dir, que s'ha dut a terme sense comunicació dels motius o és injustificat o discriminatori) d'un treballador.

## Àmbit d'aplicació

Concerneix:
* les unitats productives amb més de 15 assalariats (5 si és una empresa agrícola);
* les unitats productives amb menys de 15 assalariats (5 si són agrícoles) si l'empresa ocupa al mateix municipi més de 15 assalariats (5 si és agrícola), subdividides en diverses unitats;
* les empreses amb més de 60 assalariats.
La inexistència del fet i la possibilitat de reintegració no concerneixen la conducta material, sinó el "fet jurídic". En altres paraules, és el jutge qui ha de valorar si un determinat comportament del treballador és jurídicament rellevant i té conseqüències legals. Això deriva:
* per la proporcionalitat entre gravetat del fet i pena, fundadora i imprescindible al dret penal, així com criteri de determinació d'una sanció administrativa al dret civil. A més de servir de criteri per les sancions decidides per un jutge o per un altre poder públic, és vàlid que serveixi per a sancions imposades entre particulars (poder disciplinari de l'ocupador), de les quals un jutge és cridat a valorar la legitimitat;
* per la provisió, establerta a la reforma laboral Fornero (llei del 28 de juny del 2012, núm. 92), d'aplicar l'acomiadament in extrema ratio i la sanció més conservadora i favorable a l'assalariat entre les relatives a les conductes tipificades als contractes col·lectius i als codis ètics o disciplinaris empresarials;
* també en absència d'una provisió legal explícita al respecte, quedaria el valor legal i l'exigibilitat judicial de tots els contractes o actes escrits inherents a la relació laboral (els contractes col·lectius i els reglaments empresarials).

## Intents de reforma

Des de l'inici de la dècada del 2000, diversos partits italians han intentat diverses vegades reformar-lo. Els sindicats sempre s'hi han oposat amb fermesa perquè temen que s'aigualeixi la garantia dels treballadors.

## Enllaços externs

* Text de la secció sobre el Treball de la llei pressupostària del 2010 (italià)
* Text de l'estatut dels treballadors Arxivat 2014-11-29 a Wayback Machine. (italià)
* L'art. 18 explicat per un advocat laboral (italià)
# Antonio Dabán y Ramírez de Arellano

Antonio Dabán y Ramírez de Arellano (Briones, febrer 1844 - Madrid, 25 de març de 1902) va ser un polític i militar espanyol, governador de Puerto Rico. Va ser elegit diputat a Corts pel districte de Santiago de Cuba en les eleccions de 1879 i 1881 i per Tafalla en les de 1884 i 1886. Entre 1886 i 1887 va ser director de l'acabada de crear Direcció general de Seguretat i Ordre Públic; va ser substituït per Cástor Ibáñez de Aldecoa. Va ser governador i Capità General de Puerto des del 21 de novembre de 1892 fins a demanar la baixa a petició pròpia el 21 de maig de 1895 per problemes de salut.

## Referències

* ↑ «Antonio Dabán y Ramírez de Arellano». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «Dabán y Ramírez de Arellano, Antonio. 35. Elecciones 27.4.1884». Buscador histórico de diputados 1810-1977. Congreso de los Diputados.
* ↑ «El general Dabán». Actualidades Suplemento al núm. 13. de 31 de marzo de 1902.
* ↑ José Varela Ortega. El poder de la influencia: geografía del caciquismo en España (1875-1923). Madrid: Marcial Pons Historia, 2001, p. 771. ISBN 84-259-1152-4.
* ↑ Roldán de Montaud, 1999, p. 257 y 253.
* ↑ «Dabán y Ramírez de Arellano, Antonio. 36. Elecciones 4.4.1886». Buscador histórico de diputados 1810-1977. Congreso de los Diputados.

## Bibliografia

* Forniés Casals, José Francisco «La inspección político militar de las Islas Carolinas hecha por Manuel Moriano y Vivó en 1888». Revista de historia militar. Ministerio de Defensa, 108, 2010, pàg. 111-152. ISSN: 0482-5748.
* Roldán de Montaud, Inés «Política y elecciones en Cuba durante la restauración». Revista de estudios políticos. Centro de Estudios Políticos y Constitucionales, 104, 1999, pàg. 245-287. ISSN: 0048-7694.
# Oreneta daurada

L'oreneta daurada (Tachycineta euchrysea) és una espècie d'ocell de la família dels hirundínids (Hirundinidae). És endèmica de l'illa caribenya de la Hispaniola (Haití i República Dominicana) i es considera probablement extinta de Jamaica. Habita els boscos temperats, els boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits de les terres baixes i de l'estatge montà, els boscos tropicals i subtropicals de frondoses secs, els herbassars tropicals i subtropicals secs, a més de les terres llaurades, de pastures i les àrees urbanes. El seu estat de conservació es considera vulnerable.

## Referències

* ↑ «Oreneta daurada». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 setembre 2023 (català)
* ↑ «Swallows» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 12 setembre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 610. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Golden Swallow. Tachycineta euchrysea» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2021. [Consulta: 11 setembre 2023].
# Illa Los Negros

L'illa Los Negros és la tercera illa més gran de les illes de l'Almirallat. A Momote, a la costa oriental de l'illa, hi ha el principal aeroport de la província de Manus. Està unida amb Lorengau, la capital de la província, a l'illa de Manus mitjançant una carretera i un pont que creua el pas de Lonui, que separa Los Negros de l'illa més gran de Manus.

## Història

Després del seu descobriment l'illa va passar a formar part del protectorat de la Nova Guinea alemanya el 1884. Amb l'esclat de la Primera Guerra Mundial Austràlia es va apoderar d'illa el 1914 i posteriorment va rebre un mandat de la Societat de Nacions i passà a formar part del Territori de Nueva Guinea. Durant la Segona Guerra Mundial les tropes japoneses van ocupar les illes de l'Almirallat l'abril de 1942. Uns 4.600 soldats japonesos es van establir a les illes de l'Almirallat. El febrer de 1944 l'illa de Los Negros va ser reconquistada per les forces aliades com a part de la campanya de les Illes de l'Almirallat. Després de la seva captura per les forces aliades, Los Negros es va convertir, durant la primavera i l'estiu de 1944, en una important base aèria i marítima que va ser utilitzada per les forces aliades fins al setembre de 1945. S'hi va construir una base naval avançada, una base d'hidroavions i un camp d'aviació. Entre juny de 1950 i abril de 1951 el Tribunal de Crims de Guerra d'Austràlia hi va celebrar una sèrie de judicis pels crims de guerra que van tenir lloc a Los Negros.

## Referències

* ↑ «The Pacific War Online Encyclopedia: Admiralty Islands». [Consulta: 17 abril 2024].
* ↑ Morison, Samuel Eliot. Breaking the Bismarcks Barrier: 22 July 1942–1 May 1944. Boston: Little, Brown and Company, 1950 (History of United States Naval Operations in World War II). ISBN 0-7858-1307-1. OCLC 10310299.
* ↑ «LOS NEGROS, ADMIRALTY ISLANDS. 1944-10-19». Arxivat de l'original el 2015-09-28. [Consulta: 3 desembre 2011].
* ↑ Rottman, Gordon L. World War 2 Pacific Island Guide. Bloomsbury Academic, 2002. ISBN 9780313313950.
* ↑ Trials Conclude at Los Negros. A: Sydney Morning Herald. 10. abril 1951.
# Batalla de Leipzig

La batalla de Leipzig (o Batalla de les Nacions. Alemany: Völkerschlacht bei Leipzig) es va lliurar entre el 16 i el 19 d'octubre de 1813 en territori alemany i va suposar una de les derrotes més decisives patides per Napoleó Bonaparte, qui va enfrontar-se amb la coalició de les grans potències europees del moment. És considerada com la batalla més gran a Europa abans de la Primera Guerra Mundial, amb la participació de vora 500.000 tropes.

## Antecedents

Napoleó venia d'enfrontar-se a la gran Rússia. El tsar, Alexandre I, dugué a terme una hàbil estratègia militar. Abandonaren tots els russos la ciutat de Moscou, cremant-la, perquè quan arribés l'exèrcit francès no en pogués utilitzar cap recurs. Gràcies a això, al fet que el clima rus és extremadament fred, que als francesos els escassejaven els aliments i que el territori rus gaudeix d'una molt àmplia extensió, van derrotar-los fàcilment.
Veient una oportunitat en aquesta històrica derrota de Napoleó, Prússia va tornar a la guerra, Napoleó va creure que podria crear un nou exèrcit tan gran com el que havia enviat a Rússia, i va reforçar ràpidament les seves forces a l'est de 30.000 a 130.000 homes, que posteriorment van arribar als 400.000. Napoleó va infligir 20.000 baixes a les forces aliades a la batalla de Lützen (2 de maig de 1813), i a la batalla de Bautzen (20 de maig al 21 de maig).

## Batalla

En aquell moment, els estats europeus s'adonaren que França no era invencible, i van unir-se totes les grans potències per fer-li front en la batalla de Leipzig. Napoleó va perdre aquesta batalla campal, coneguda també com la batalla de les nacions. Així quedà clar que el gran Napoleó podia ser derrotat.

## Conseqüències

Els aliats van emprendre la reeixida invasió de França el 1814, que va forçar a Napoleó a abdicar i va obrir el camí a la restauració dels Borbó.

## Memorial a Leipzig

El 1913 va ser construït un gran memorial a la ciutat de Leipzig en record a aquesta guerra. És conegut com a Völkerschlachtdenkmal i és un dels monuments d'aquest tipus més grans d'Europa. Els seus autors són els escultors Christian Behrens i Franz Metzner.

## Música

* Aquesta batalla donà tema al compositor alemany Joseph Karl Ambrosch (1759-1822) per escriure el Cant d'un prussià, inspirat en la Batalla de Leipzig (1813).

## Referències

* ↑ Nicholls, David. Napoleon: A Biographical Companion (en anglès). ABC-CLIO, 1999, p. 173. ISBN 0874369576.
* ↑ Connelly, Owen. Blundering to Glory: Napoleon's Military Campaigns (en anglès). Rowman & Littlefield, 2006, p.192. ISBN 0742553183.
* ↑ Connelly, Owen. Blundering to Glory: Napoleon's Military Campaigns (en anglès). Rowman & Littlefield, 2006, p.194. ISBN 0742553183.
* ↑ Connelly, Owen. Blundering to Glory: Napoleon's Military Campaigns (en anglès). Rowman & Littlefield, 2006, p.195. ISBN 0742553183.
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum núm. 5, pàg. 83 (ISBN 84-239-4504-9)

## Vegeu també

* Congrés de Viena
* Vormärz
# Antonio Lozano

Antonio Lozano (Arenas de San Pedro, Àvila, 20 de novembre de 1853 - Saragossa, 4 de juny de 1908) fou un compositor i musicòleg espanyol.
Feu els estudis musicals, primer amb Juan Arribas, organista de la catedral d'Àvila, i després amb en Cosme J. de Benito, mestre de capella d'El Escorial. També desenvolupà el mateix càrrec a Salamanca (1878-1883) i en la Basílica del Pilar de Saragossa des de 1883. Cultivà principalment el gènere religiós, on presenta un caràcter de transició entre la decadent escola del segle xix i les tendències reformadores novíssimes.
Va escriure diverses obres didàctiques com:
* Teoría y práctica del solfeo, Saragossa, 1887.
* Prontuorio de Armonia, Saragossa, 1885.
I algunes monografies històriques:
* Biografia de Doyagüe, Saragossa, 1895.
* La música popular, religiosa y dramática en Zaragoza, Saragossa, 1895.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa. Volum núm. 31. pàgs. 402 (ISBN 84-239-4531-6)
# Pasta d'ametlla

La pasta d'ametla és un producte de pastisseria fet d'ametla molta i sucre glas, al qual s'afegeix un emulsionant. No ha de confondre's amb el massapà. La pasta ha de contenir un 50 % d'ametla, però alguns tipus industrials de pasta d'ametla es fabriquen amb llavor de damàs o préssec, que estan emparentats amb l'ametla, als quals s'afegeix oli d'ametla per donar-li la seva sabor característica.

## Referències

* ↑ Almond paste
# Clinocottus

Clinocottus és un gènere de peixos pertanyent a la família dels còtids.

## Taxonomia

* Clinocottus acuticeps (Gilbert, 1896)
* Clinocottus analis (Girard, 1858)
* Clinocottus embryum (Jordan & Starks, 1895)
* Clinocottus globiceps (Girard, 1858)
* Clinocottus recalvus (Greeley, 1899)

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* ↑ Gilbert, C. H., 1896. The ichthyological collections of the steamer Albatross during the years 1890 and 1891. Report of the United States Fish Commission v. 19 (1893): 393-476, Pls. 20-35.
* ↑ Girard, C. F., 1858. Notice upon new genera and new species of marine and fresh-water fishes from western North America. Proceedings of the Academy of Natural Sciences of Philadelphia v. 9 (núm. 15): 200-202.
* ↑ Jordan, D. S. & Starks, E. C., 1895. The fishes of Puget Sound. Proceedings of the California Academy of Sciences (Series 2) v. 5: 785-855, Pls. 76-104.
* ↑ Girard, C. F., 1858. Fishes. Pp. i-xiv, 1-400, Pls. 7-8, 13-14, 17-18, 22c, 26, 29-30, 34, 37, 40-41, 48, 53, 59, 61, 64-65, 71. A: General report upon zoology of the several Pacific railroad routes, 1857. A: Reports of explorations and surveys, to ascertain the most practicable and economical route for a railroad from the Mississippi River to the Pacific Ocean, v. 10. Beverley Tucker, Washington DC. General report upon zoology of the several Pacific railroad routes, 1857.
* ↑ Greeley, A. W., 1899. Notes on the tide-pool fishes of California, with a description of four new species. Bulletin of the U. S. Fish Commission v. 19 (1899): 7-20.
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ AQUATAB
* ↑ Catalogue of Life Arxivat 2016-03-06 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ World Register of Marine Species (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)

## Bibliografia

* Washington, B. B., 1986: Systematic relationships and ontogeny of the sculpins Artedius, Clinocottus, and Oligocottus (Cottidae: Scorpaeniformes). Proceedings of the California Academy of Sciences (Series 4) v. 44 (núm. 9): 157-224.
# Illa Mackinac

L'Illa Mackinac (/ˈmækənɔː/ mak-Ə-naw, local /ˈmækənə/ mak-Ə-nə; francès: Île Mackinac; ojibwe: Mishimikinaak ᒥᔑᒥᑭᓈᒃ; odawa: Michilimackinac) és una illa i una zona turística, que cobreix 11,3 km² de superfície a l'estat nord-americà de Michigan. El nom de l'illa en odawa és Michilimackinac i Mitchimakinak en ojibwemowin que significa "Gran Tortuga". Es troba al llac Huron, a l'extrem oriental de l'estret de Mackinac, entre les penínsules superior i inferior de l'estat. L'illa va ser durant molt de temps la llar d'un assentament d'ottawes i de cultures indígenes anteriors abans que comencés la colonització europea al segle XVII. Va ser un centre estratègic del comerç de pells al voltant dels Grans Llacs. Els britànics van erigir la fortalesa de Fort Mackinac sobre un antic post comercial durant la Guerra d'Independència dels Estats Units. Va ser l'escenari de dues batalles durant la Guerra de 1812 abans que la frontera nord s'assentés i els EUA guanyessin aquesta illa al seu territori.
A les acaballes del segle XIX, l'illa de Mackinac es va convertir en una popular atracció turística i colònia d'estiu. Moltes de les estructures de l'illa han estat sotmeses a una àmplia conservació i restauració històrica. A causa de la seva importància històrica, tota l'illa està catalogada com a Monument Històric Nacional. És coneguda per nombrosos esdeveniments culturals; una gran varietat d'estils arquitectònics, inclòs el Victorian Grand Hotel; i la prohibició de gairebé tots els vehicles de motor, amb excepcions només per als vehicles d'emergència (ambulàncies, cotxes de policia i camions de bombers), vehicles de servei urbà i motos de neu a l'hivern. Més del 80 % de l'illa es conserva com a parc estatal de l'illa Mackinac.

## Vegeu també

* Setge de Fort Mackinac
* Batalla de l'illa Mackinac

## Referències

* ↑ Bailey, John R. (John Read). Mackinac, formerly Michilimackinac. [Lansing, Mich., D. D. Thorp & son], 1896.
* ↑ Nichols, John D.; Nyholm, Earl. A Concise Dictionary of Minnesota Ojibwe. Minneapolis: University of Minnesota Press, 1995.
* ↑ Brinkley, Alan. American history : a survey. New York : McGraw-Hill, 2003. ISBN 978-0-07-242436-2.
* ↑ «National Historic Landmarks Program (NHL)», 05-09-2012. Arxivat de l'original el 2012-09-05. [Consulta: 3 agost 2023].
# Batalla de Salta

La batalla de Salta un enfrontament armat lliurat el 20 de febrer del 1813 a Campo Castañares, avui a la zona nord de Salta (ciutat argentina). Fou una més de les importants batalles lliurades per assolir la Independència de l'Argentina.
Després de derrotades a Tucumán, el 24 de setembre de 1812, les tropes espanyoles de la divisió d'avantguarda, comandades per Tristán, s'establiren Salta, reforçades per un petit contingent enviat per Goyeneche. Una completa i injustificable inacció va permetre que el general contrari, Belgrano, s'apropes a la ciutat sense que els reialistes tractessin d'oposar-s'hi a la seva marxa, fins que, estant ja al 20 de febrer de 1813 a curta distància de Salta, Tristán sortí al seu encontre i prengué posicions, establint les seves tropes en dues línies, formant la primera tres batallons amb un flanc recolzat en el turó de San Bernardo i cobert l'altre amb els 500 cavalls de què disposava; l'artilleria la formà davant d'aquesta línia i la segona restà constituïda amb altres dos batallons, deixant tan sols una curta reserva custodiant el parc. Les forces independentistes formà entres columnes paral·leles, que després es desplegaren en batalla, cobrint els flancs amb la cavalleria.
Els genets espanyols iniciaren la lluita, posant en fuga els cavalls enemics: però una vegada refets aquests, mercès a la protecció d'un cos d'homes de color que amb un foc cer-ter deturà l'ímpetu dels genets espanyols, llavors va poder carregar, posant-los en fuga, quedant d'aquesta manera sense suport el flanc de la primera línia espanyola, que fou arrabassada en part; i encara que la segona línia ocupà el lloc dels foragitats, aviat es desordenà, davant el temor de veure's atacada per l'esquena, i acabà la lluita retirant-se les tropes espanyoles sense ordre ni concert a la ciutat, on hagueren de capitular.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Volum núm. 53, pàg. 332, ISBN 84 239-4553-7
# Antonio Maccari

Antonio Maccari fou un compositor italià del segle xviii que fou cantor de la capella ducal de la basílica de Sant Marc de Venècia. Feu representar les seves obres: Lucrezia romana in Constantinopoli (Venècia, 1737) i La contessina (1743), òpera bufa; a més, va escriure, diverses obres de caràcter religiós.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Volum núm. 31, pàg. 1149 ISBN 84-239-4531-6