OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Combat a ganivet

Un combat a ganivet (de vegades incorrectament referit com a duel) és un violent enfrontament físic entre dos o més combatents en què un o més dels participants estan armats amb un ganivet. Una baralla a ganivet es defineix per la presència d'un ganivet i la intenció violenta dels combatents de matar o incapacitar als altres a tot preu, no per regles, habilitats, o entrenament; els participants poden ser totalment inexperts, autodidactes, o haver-se entrenat en un o més sistemes formals o informals de lluita amb ganivet. Les lluites de ganivets poden implicar l'ús de qualsevol tipus de ganivet, encara que els ganivets de combat són deliberadament dissenyats per a aquestes confrontacions (la daga n'és un exemple).

## Història i desenvolupament de les tècniques de lluita a ganivet

Durant la llarga història del ganivet com a arma, molts sistemes o escoles de lluita a ganivet s'han desenvolupat per tot el món. Cada una es distingeixen per la regió i la cultura del seu origen. En els últims segles d'invasió repetida i conquesta de territoris estrangers pels exèrcits invasors s'han traduït amb freqüència en la difusió i adopció dels ganivets i les tècniques de ganivet de combat. Aquestes van ser al seu torn adaptades i millorades a través de llarga pràctica i exercicis, de vegades durant centenars d'anys.

## Escoles i mètodes de lluita a ganivet

A Andalusia, l'ús d'un punyal llarg, com un ganivet de combat ha estat freqüent entre els pobles d'aquesta regió des del segle xvii. El mètode de combat l''Esgrima de Criolla ("l'escola criolla") va ser popularitzat pels gautxos de l'Amèrica del Sud i la seva gran fulla facón. Privats de la seva capacitat d'usar una espasa per diversos edictes, els senyors espanyols a l'Amèrica del Sud van adoptar el facón.

## Vegeu també

* Combat de prop
* Combat cos a cos

## Referències

* 1 2 MacYoung, Marc, Winning A Street Knife Fight, (Digital format, 70 min.), Boulder, CO: Paladin Press, ISBN 9781581602524 (January 1993)
* ↑ Walker, Greg, Battle Blades: A Professional's Guide to Combat/Fighting Knives, ISBN 0873647327 (1993), p. 210: No totes les baralles a ganivet impliquen l'ús exclusiu dels ganivets. En una lluita destacable, el Cor. James Bowie, armat només amb el seu ganivet Bowie, va matar a tres rivals que portaven armes de foc i ganivets.
* ↑ MacYoung, Marc, Lies About Knife Fighting, Consultat l'1 d'agost del 2011 (anglès)
* ↑ de Rementeria y Fica, Mariano, Manual of the Baratero (trad. a l'anglès i anot. per James Loriega), Boulder, CO: Paladin Press, ISBN 9781581604719 (2005)
* ↑ Davillier, Jean Charles, Spain, Londres: Scribner, Welford and Armstrong Ltd. (1876)
* ↑ Estrada, Santiago, Miscelánea: El Duelo, Barcelona: Henrich y Compania (1889) p. 249
# Concept Unique Identifier

En el Sistema de Llenguatge Mèdic Unificat (Unified Medical Language System, UMLS) de la Biblioteca Nacional de Medicina dels Estats Units (US National Library of Medicine, NLM), l'identificador únic del concepte (Concept Unique Identifier, CUI) és un identificador de 8 caràcters que comença amb la lletra «C» i seguit de 7 dígits.
Cada concepte té assignat un CUI. El CUI no té un significat intrínsec, però es manté constant al llarg del temps i en totes les versions.

## Referències

* ↑ Semantic Scholar (anglès)

## Enllaços externs

* Unique Identifiers in the Metathesaurus (anglès)
# Efecte hipercròmic

L'efecte hipercròmic és un notable increment de l'absorbància de l'ADN causada per la desnaturalització de la doble cadena de la molècula d'ADN. Gràcies a l'efecte hipercròmic podem mesurar el grau d'hibridació entre dues catenàries d'ADN. Les bases nitrogenades absorbeixen llum de 260 nm. Quan l'ADN no està desnaturalitzat, les bases estan molt juntes i absorbeixen poca llum. En augmentar la temperatura, l'ADN es desnaturalitza, se separen les dues catenàries i les bases queden més exposades al medi, cosa que fa que augmenti la seva absorbància.

## Referències

* ↑ «Tema 2». Arxivat de l'original el 2019-07-24. [Consulta: 16 juliol 2019].
* ↑ «Propiedades fisico-químicas de los nucleótidos». Arxivat de l'original el 2018-11-18. [Consulta: 16 juliol 2019].
# Egoisme psicològic

L'egoisme psicològic és una doctrina filosòfica que defensa que, en el fons, els humans actuem motivats pel nostre propi interès, fins i tot en el que semblen actes d'altruisme, que l'únic que ens preocupa és el nostre propi benefici i que, per tant, els actes d'altruisme pur no existeixen. Es diferencia de l'egoisme ètic en el fet que, mentre que aquesta última doctrina defensa que els humans tenim el deure ètic de preocupar-nos només per nosaltres mateixos, l'egoisme psicològic és una descripció empírica de com som per naturalesa.

## Descripicó

L'egoisme psicològic, a diferència de l'egoisme ètic, és una descripció de com els humans som i actuem. Defensa que, encara que nosaltres no ens n'adonem, tots els nostres actes els fem per interès propi, i que per aquesta raó, els actes d'altruisme són inexistents. Per tant, l'egoisme psicològic descriu la naturalesa humana. Un exemple que s'utilitza per explicar l'egoisme psicològic és el següent: ens imaginem que una persona hipotètica 1 salva d'un incendi a una persona hipotètica 2. Seria lògic pensar que l'acte de la persona hipotètica 1 és un acte d'altruisme, però l'egoista psicològic defensa que, en realitat, la persona hipotètica 1 estava buscant el seu propi benefici. Podria ser pel simple fet de sentir-se com un heroi després de fer-ho, o per evitar ser rebutjada socialment si no ho hagués fet. Per aquesta raó, la persona hipotètica 1, en realitat, estava pensant en el seu interès, i no en fer un acte d'altruisme pur. Els egoistes psicològics defensen que, encara que nosaltres ens pensem que estem sent altruistes, per exemple, ajudant una persona, ho fem amb la finalitat d'obtenir un benefici propi, que pot ser directe o indirecte. Podríem estar esperant que la persona que hàgim ajudat ens ajudi a nosaltres en el futur, per obtenir respecte de l'altra persona, sentir-nos superiors o, en el cas religiós, obtenir una recompensa divina després de la mort.
Una altra manera de descriure l'egoisme psicològic seria pensar en que tots els nostres desitjos ens involucren a nosaltres.

## Història

Es creu que l'egoisme psicològic va ser mencionat per primer cop per Aristòtil, però el filòsof que més es va centrar en aquesta doctrina fou l'anglès Thomas Hobbes (1588-1679). Hobbes, que vivia amb el seu país en plena guerra civil, deia que els humans ens inclinem a la guerra de tots contra tots, que som dolents per naturalesa i que, per tant, som egoistes. Hobbes va descriure aquest comportament humà en la seva obra més famosa, Leviathan. Un altre personatge que va descriure aquesta doctrina va ser Jeremy Bentham (1748-1832). Bentham descrivia una forma concreta de l'egoisme psicològic: l'hedonisme psicològic. La tesi que defensa aquesta doctrina és simple: busquem el plaer i evitem el dolor.

## Referències

* Internet encyclopedia of philosophy-Psychological egoism
# Racovița (Sibiu)

Racovița (Racovița-Olt fins al 1931; en alemany: Rakowitza o Rakevets; en hongarès: Oltrákovica o col·loquialment Rákovica) és un municipi del comtat de Sibiu, Transsilvània (Romania). Té una població de 2.884 habitants (cens del 2002) i està compost per dos pobles, Racovița i Sebeșu de Sus (Oltfelsősebes).
La primera menció oficial de l'aleshores poble va ser en un acte de "celebració" del 22 de maig de 1443 de Joan Hunyadi. Els documents de l'església esmenten el poble per primera vegada el 8 de juliol de 1647, quan Jordi I Rákóczi nomena Ion din Ţichindeal com a arxiprest de 17 pobles dels voltants de Sibiu, inclosa Racovița. La rica història del poble està lligada a la frontera militar amb Transsilvània establerta per l'emperadriu Maria Teresa d'Àustria el 1765. Aleshores, Racovița formava part de la 7a Companyia del Primer Regiment Fronterer a Orlat.
A partir de l'any 1698, abans que el poble fos completament militaritzat, el poble i la seva zona es van enfrontar a greus conflictes religiosos a causa de la decisió de l'Església Ortodoxa d'Alba-Iulia d'unir-se amb l'Església Catòlica.
Soldats i vilatans van participar amb entusiasme a la revolució hongaresa de 1848. Un cop abolida la frontera militar el 1851, membres importants del poble van prendre la iniciativa de gestionar els fons de l'escola del regiment i es van implicar activament en l'Associació de Transsilvània per a la literatura romanesa i la cultura del poble romanès.
Durant la Primera Guerra Mundial, soldats de Racovița van servir a l'exèrcit de 1916 a 1918 i van rebre distincions per lluitar contra la "polònia russa", Galícia, Albània, Itàlia, Sèrbia i fins i tot França.

## Geografia

La comuna de Racovița està situada a la base del pic Suru (2.281 m.) al contacte entre els contraforts de les muntanyes de Făgăraș i la terrassa baixa de la plana inundable, al marge esquerre del riu Olt, a una altitud de 385 metres. La comuna limita al nord i al nord-est amb la ciutat d'Avrig ; la frontera, que s'estén des de la confluència del petit riu Mârșa amb l'Olt fins al pic Sorliței, es va establir després de l'any 1200 i està senyalitzada amb senyals fronterers anomenats 'morminți'.
* Església de la Santíssima Trinitat, dedicada l'any 1887
* El primer document que esmenta la localitat, 22 de maig de 1443
* Mapa toponímic del poble de Racovița
* Pintura de Racovița de Valeriu Pantazi
* escola de Racovița

## Referències

* ↑ Altitudes are taken from the "Touristenkarte der Section "Hermannstadt" de S.K.V, Blatt II (Fogarascher Gebirge), Hermannstadt, 1921
* ↑ S. Lupșa, Satul lui Gheorghe Lazăr, in "Mitropolia Ardealului", VII, nr.7-8/1962, p.483, n.5.
# Emblema

Un emblema és una imatge pictòrica, sigui abstracta o figurativa, que representa un concepte --una veritat o una al·legoria--, una persona, com un rei o un sant, o una entitat (pública o privada: un parlament, un partit polític, un institut de recerca...). En el darrer cas, quan l'entitat és una empresa comercial hom acostuma d'anomenar l'emblema logotip, terme que també s'usa a voltes, abusivament, per a designar tota mena d'emblemes.

## Diferència entre emblemes i símbols

Les paraules emblema i símbol s'utilitzen sovint com a sinònims en converses habituals, sense que això causi confusió. Una distinció entre amdós sembla doncs innecessària. Nogensmenys, un emblema és un dibuix que representa una idea o un individu. Un emblema dona una forma concreta, visual a una cosa abstracta: una deïtat, una tribu o una nació, una virtut o un vici. Un emblema és un objecte o la representació d'un objecte.
Un símbol substitueix una cosa per una altra, d'una manera menys concreta: la Creu cristiana és un símbol de la Crucifixió, i alhora un emblema del sacrifici. Una creu roja en una bandera blanca és l'emblema de l'esperit humanitari. La Creu Roja és un símbol de la Creu Roja Internacional. La mitja lluna és un símbol de la Lluna i un emblema de l'islamisme. Aquests són exemples d'una imatge que pot ser alhora símbol i emblema. Un altre matís: la falç i el martell simbolitzen el comunisme (l'objectiu i el moviment); cada partit comunista presenta un disseny concret del símbol de la falç i el martell, el qual constitueix l'emblema del partit (i no pas el "logo").

## L'emblema com a tipus d'insígnia militar

En medis militars, l'emblema és el tipus d'insígnia que identifica un cos, arma o unitat; i també el tipus d'insígnia que identifica l'Estat, cos, arma o unitat del militar que el porta. En aquest sentit concret, el terme català emblema equival a l'anglès branch/arm/corps/unit insignia o branch/arm/corps/unit badge; a l'espanyol emblema o distintivo; al francès insigne d'arme/de corps/d'unité; a l'italià distintivo d'arma/di corpo/di unità; al portuguès emblema (d'arma o cos) i distintivo (d'unitat); al romanès semn (de armă) o emblemă (nacional-estatal); etc.
El sistema d'emblemes és el predominant des del segle xx, mentre que alguns exèrcits usen encara aplicacions de coll, a voltes combinades amb emblemes; tradicionalment, però, la pertinença a un cos o arma s'havia indicat pel color contrastant de coll, solapes, bocamànigues, etc., sistema que des de la segona meitat del segle xix s'havia simplificat en vius de color.

## Vegeu també

* Emblema nacional
* Símbol
* Llibre d'emblemes
* Mem
* Insígnia

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte I (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.194. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 30 novembre 2014].
# Embocadura

En la música, l'embocadura es refereix a la part d'un instrument aeròfon que està en contacte amb els llavis del músic així com a la posició o acció dels llavis i la cavitat bucal de l'intèrpret.
En tots els instruments de la família dels metalls, l'embocadura és la peça metàl·lica amb forma d'embut sobre el qual els músics situen els llavis amb l'objectiu de fer-les vibrar per reproduir un so. El saxòfon i la clarinet tenen una embocadura d'un altre tipus, també anomenat bec: l'embocadura a la qual és fixa la llengüeta amovible. L'embocadura és, igualment, el bisell metàl·lic amb un fort de forma com a arrodonida que es troba a les flautes travesseraes modernes, considerada per raons històriques com a part de la secció dels instruments de vent de fusta.
* broquet dels metalls'"`UNIQ--ref-00000000-QINU`"'
* bec de llengüeta senzilla de clarinet
* bec de doble llengüeta de fagot
* bisell de flauta travessera
* bec de flauta dolça
* bec de flabiol

## Referències

* ↑ «Embocadura». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Embocadura». Gran Enciclopèdia de la Música. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «saxòfon». Gran Enciclopèdia de la Música. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* «Tipus d'embocadura».
# Emocore

L'emo o l'emocore és un gènere musical derivat de l'hardcore de finals dels 80, però generalment més lent i melodiós. També es caracteritza pel contingut de les lletres, de tall personal, en les quals abunda la introspecció i, moltes vegades, la poesia. Les bandes pioneres d'aquest gènere van ser Fugazi, Rites of Spring i embarace
El gènere va ser influenciat per Sunny Day Real Estates, que li va donar el toc indie. Les bandes que el van fer popular els anys 90 van ser Braid, Mineral i The Get Up Kids. Avui dia, alguns dels grups més populars d'aquest estil són Dashboard Confessional, Sparta, Thursday, Silverstein i Taking Back Sunday.
Les bandes emo, en la seva recerca de l'autenticitat, tracten de no fer música purament comercial, ja que per a alguns adular d'aquesta manera un públic poc exigent a priori amb productes artificials o "envasats" els tornaria incapaços d'expressar emocions genuïnes. De fet, tant els concerts d'aquest tipus com els seus discos solen tenir preus relativament baixos comparats amb els d'altres grups/cantants. Gran part dels grups emo tan sols comercialitzen samarretes o altres productes per a guanyar diners.
Les primeres bandes emo van sorgir a mitjans dels anys 80 com a derivat de la música hardcore. Eren bandes que cercaven un estil nou, més creatiu, però sense deixar de costat les seves arrels, encara que més tard començarien a experimentar amb noves i diferents influències. Amb el temps, es va tornar un tipus de música molt peculiar; mentre que alguns van seguir la línia del post-hardcore, altres bandes van optar per un so que podria anomenar-se pop-punk, una miqueta més tranquil i apegalós. D'aquesta manera van aconseguir atraure no sols al públic punk sinó també a un altre tipus d'aficionats a la música tal vegada menys autodestructius.
# Entropia creuada

En teoria de la informació, l'entropia creuada entre dues distribucions de probabilitat mesura la mitjana de bits necessaris per identificar un esdeveniment d'un conjunt de possibilitats, si un esquema de codificació està basat en una distribució de probabilitat donada $q$, més que en la veritable distribució $p$.
L'entropia creuada per a dues distribucions $p$ i $q$ sobre el mateix espai de probabilitat es defineix com:
    $\mathrm {H} (p,q)=\mathrm {E} _{p}[-\log q]=\mathrm {H} (p)+D_{\mathrm {KL} }(p\|q)\!$
on $H(p)$ és l'entropia de $p$, i $D_{\mathrm {KL} }(p||q)$ és la divergència de Kullback-Leibler entri $q$ i $p$ (també coneguda com a entropia relativa).
Si $p$ i $q$ són variables discretes:
    $\mathrm {H} (p,q)=-\sum _{x}p(x)\,\log q(x)\!$
Per a les distribucions amb variables aleatòries contínues:
    $-\int _{X}p(x)\,\log q(x)\,dx\!$

## Vegeu també

* Entropia condicional

## Referències

* Dominic Welsh (1988): Codes and Cryptography, Clarendon Press, Oxford, ISBN 0-19-853287-3
# Entropia de von Neumann

En física, l'entropia de von Neumann, que porta el nom de John von Neumann, és una extensió del concepte d'entropia de Gibbs de la mecànica estadística clàssica a la mecànica estadística quàntica. Per a un sistema de mecànica quàntica descrit per una matriu de densitat ρ, l'entropia de von Neumann és
$S=-\operatorname {tr} (\rho \ln \rho ),$
on $\operatorname {tr}$ denota la traça i ln denota el logaritme de la matriu (natural). Si la matriu de densitat ρ s'escriu en una base dels seus vectors propis $|1\rangle ,|2\rangle ,|3\rangle ,\dots$ com
$\rho =\sum _{j}\eta _{j}\left|j\right\rangle \left\langle j\right|,$
aleshores l'entropia de von Neumann és simplement
$S=-\sum _{j}\eta _{j}\ln \eta _{j}.$
D'aquesta forma, S es pot veure com l'entropia de Shannon teòrica de la informació.
L'entropia de von Neumann també s'utilitza de diferents formes (entropies condicionals, entropies relatives, etc.) en el marc de la teoria de la informació quàntica per caracteritzar l'entropia d'entrellaçament.

## Rerefons

John von Neumann va establir un marc matemàtic rigorós per a la mecànica quàntica en el seu treball de 1932 Fonaments matemàtics de la mecànica quàntica. En ella, va proporcionar una teoria de la mesura, on la noció habitual de col·lapse de la funció d'ona es descriu com un procés irreversible (l'anomenat von Neumann o mesura projectiva).
La matriu de densitat va ser introduïda, amb diferents motivacions, per von Neumann i per Lev Landau. La motivació que va inspirar Landau va ser la impossibilitat de descriure un subsistema d'un sistema quàntic compost per un vector d'estat. D'altra banda, von Neumann va introduir la matriu de densitat per tal de desenvolupar tant la mecànica estadística quàntica com una teoria de mesures quàntiques.

## Referències

* ↑ Bengtsson, Ingemar. Geometry of Quantum States: An Introduction to Quantum Entanglement (en anglès). 1st, p. 301.
* ↑ «Entropy of quantum states» (en anglès). https://arxiv.org,+26-04-2021.+[Consulta: 16 juny 2023].
* ↑ Bengtsson, Ingemar. Geometry of Quantum States: An Introduction to Quantum Entanglement (en anglès). 1st, p. 301.
* ↑ Bengtsson, Ingemar. Geometry of Quantum States: An Introduction to Quantum Entanglement (en anglès). 1st, p. 301.
* ↑ Nielsen, Michael A. and Isaac Chuang. Quantum computation and quantum information (en anglès). Repr.. Cambridge [u.a.]: Cambridge Univ. Press, 2001, p. 700. ISBN 978-0-521-63503-5.
* ↑ Landau, L. Zeitschrift für Physik, 45, 5–6, 1927, pàg. 430–464. Bibcode: 1927ZPhy...45..430L. DOI: 10.1007/BF01343064.
# Epicicle

L'epicicle és un dels elements geomètrics bàsics del sistema geocèntric de Claudi Ptolemeu, basat en la Terra, que ocupa el centre de l'univers.
La teoria dels epicicles fou dissenyada per Apol·loni de Pèrgam a finals del segle iii aC i perfeccionada posteriorment per Ptolemeu. En aquest model, per explicar les variacions de velocitat i direcció del moviment aparent dels planetes, tots els cossos celestes es mouen al voltant de la Terra en cercles petits, anomenats epicicles, que al seu torn, es mouen sobre cercles majors anomenats deferents. Són els cercles deferents els que estan centrats a la Terra. Ptolemeu, a més, per explicar més precisament els moviments planetaris, introduí el punt equant i desplaçà el centre del cercle deferent del centre de la Terra.
L'antiga concepció dels epicicles va ser eliminada amb el desenvolupament de la teoria heliocèntrica de Nicolau Copèrnic i l'explicació del moviment planetari en òrbites el·líptiques per Johannes Kepler.
# Equació de Bateman

En física nuclear, l'equació de Bateman és un model matemàtic que descriu abundàncies i activitats en una cadena de desintegració en funció del temps, basant-se en les taxes de desintegració i en les abundàncies inicials. El model va ser formulat per Ernest Rutherford el 1905 i la solució analítica va ser proporcionada per Harry Bateman el 1910.
Si, en el moment $t$, hi ha $N_{i}(t)$ isòtops d'àtoms $(i)$ que es desintegren en isòtops $(i+1)$ en una relació $\lambda _{i}$, l'evolució de la quantitat d'isòtops de la cadena de desintegració en k-passos és:
    ${\begin{aligned}{\frac {dN_{1}(t)}{dt}}&=-\lambda _{1}N_{1}(t)\\[3pt]{\frac {dN_{i}(t)}{dt}}&=-\lambda _{i}N_{i}(t)+\lambda _{i-1}N_{i-1}(t)\\[3pt]{\frac {dN_{k}(t)}{dt}}&=\lambda _{k-1}N_{k-1}(t)\end{aligned}}$
(això es pot adaptar per manejar les branques de desintegració). Tot i que es pot resoldre de manera explícita per $(i=2)$, les fórmules es tornen ràpidament molestes per a cadenes més llargues. L'equació de Bateman és una equació mestra clàssica on només es permeten les taxes de transició d'una espècie $(i)$ a la següent $(i+1)$, però mai en el sentit invers (de $(i+1)$ a $(i)$ està prohibit).
Bateman va trobar una fórmula explícita general per a les quantitats prenent la transformada de Laplace de les variables.
       $N_{n}(t)=\sum _{i=1}^{n}\left[N_{i}(0)\times \left(\prod _{j=i}^{n-1}\lambda _{j}\right)\times \left(\sum _{j=i}^{n}\left({\frac {e^{-\lambda _{j}t}}{\prod _{p=i,p\neq j}^{n}(\lambda _{p}-\lambda _{j})}}\right)\right)\right]$
(aquesta fórmula també es pot ampliar amb termes d'origen, si es proporcionen externament més isòtops d'àtoms a un ritme constant).
Mentre que la fórmula de Bateman es pot implementar fàcilment en un codi informàtic, si $\lambda _{p}\approx \lambda _{j}$ per a alguns parells d'isòtops, la cancel·lació pot conduir a errors computacionals. Per tant, també es fan servir altres mètodes com la integració numèrica o el mètode de l'exponencial d'una matriu.
Per exemple, per al cas simple d'una cadena de tres isòtops es redueix a la corresponent equació de Bateman
    ${\begin{aligned}&A\,\xrightarrow {\lambda _{A}} \,B\,\xrightarrow {\lambda _{B}} \,C\\[4pt]&N_{B}={\frac {\lambda _{A}}{\lambda _{B}-\lambda _{A}}}N_{A_{0}}\left(e^{-\lambda _{A}t}-e^{-\lambda _{B}t}\right)\end{aligned}}$

## Referències

* ↑ Bateman, H. (1910, June). The solution of a system of differential equations occurring in the theory of radioactive transformations. In Proc. Cambridge Philos. Soc (Vol. 15, No. pt V, pp. 423–427) https://archive.org/details/cbarchive_122715_solutionofasystemofdifferentia1843
* ↑ «Archived copy». Arxivat de l'original el 2013-09-27. [Consulta: 22 setembre 2013].
* ↑ http://www.nucleonica.com/wiki/index.php?title=Help%3ADecay_Engine%2B%2B
* ↑ Logan J. Harr. Precise Calculation of Complex Radioactive Decay Chains. M.Sc thesis Air Force Institute of Technology. 2007. http://www.dtic.mil/dtic/tr/fulltext/u2/a469273.pdf Arxivat 2017-04-30 a Wayback Machine.

## Vegeu també

* Equilibri secular
* Equilibri transitori
# Equació de Calogero–Degasperis–Fokàs

En matemàtiques, l'equació de Calogero–Degasperis–Fokàs és l'equació diferencial en derivades parcials no lineals.
    $\displaystyle u_{t}=u_{xxx}-{\frac {1}{8}}u_{x}^{3}+u_{x}\left(Ae^{u}+Be^{-u}\right).$
Aquesta equació es va anomenar per F. Calogero, A. Degasperis, i Athanàssios Fokàs.

## Vegeu també

* Equació de Boomeron
* Equació de Zoomeron

## Enllaços externs

* Weisstein, Eric W., «Calogero–Degasperis–Fokas Equation» a MathWorld (en anglès).