OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Amor i passió

Amor i passió (títol original: Love & Rage) és una pel·lícula britànico-irlandesa-alemanya de 1998, dirigida per Cathal Black i protagonitzada per Greta Scacchi, Daniel Craig i Stephen Dillane. Ha estat doblada al català.
Una obra d'obsessió romàntica amb un gir violent, Amor i passió, inspirada en fets reals i parcialment filmada a la casa on els esdeveniments reals van tenir lloc, es va estrenar directament al mercat de vídeo i DVD.

## Argument

Ambientada a l'Illa Achill, Irlanda, 1896. James Lynchehaun (Daniel Craig) és un camperol irlandès molt intel·ligent i murri. Agnes MacDonnell (Greta Scacchi) és una anglesa divorciada, rica i independent que s'involucra íntimament amb Lynchehaun quan ell se les arregla per ser l'administrador de la seva propietat, “The Valley House”.
Amor i passió és l'adaptació d'una novel·la basada en fets reals escrita per James Carney, The Playboy and the Yellow Woman. L'anti-heroi de la història, Lynchehaun, que també va servir d'inspiració a John Millington Synge per a la seva obra The Playboy of the Western World (1907), hi és descrit com "l'home que li va arrencar el nas d'una mossegada a la Dama de Groc”. James Joyce també va esmentar a James Lynchehaun en el seu cèlebre Ulisses.
La pel·lícula es va rodar a la casa de l'Illa d'Achill, al Comtat de Mayo, on van tenir lloc els esdeveniments en la vida real. Agnes MacDonnell, el personatge interpretat per Greta Scacchi, va continuar vivint a l'illa fins a la seva mort el 1926 i portava una placa de plata sobre el seu nas i un vel sobre el seu rostre per ocultar l'horrible desfiguració causada per l'atac de Lynchehaun. Aquest es va identificar com a membre de la Germanor Republicana Irlandesa i va al·legar que el seu atac estava motivat per raons polítiques. Condemnat a cadena perpètua, set anys més tard va aconseguir escapar de la presó a Irlanda i va fugir als Estats Units, on, malgrat els esforços del govern britànic, el Tribunal Suprem es va negar a extradir-lo en considerar que el seu atac a Agnes era un delicte polític. Per als nord-americans, britànics i, sobretot, pels espectadors d'Irlanda, la pel·lícula manté una gran rellevància política.

## Repartiment

* Greta Scacchi: Agnes MacDonnell
* Daniel Craig: James Lynchehaun
* Stephen Dillane: Dr. Croly
* Valerie Edmond: Biddy
* Donal Donnelly: Sweeney

## Referències

* ↑ «Amor i passió». esadir.cat.
* ↑ «Love & Rage». Allociné.
# Amphispiza

Amphispiza és un gènere d'ocells de la família dels passerèl·lids (Passerellidae). Aquests pardals americans viuen en zones àrides d'Amèrica del Nord.

## Llistat d'espècies

A partir de l'any 2021,consta d'una sola espècie ja que el sit de cinc ratlles (abans Amphispiza quinquestriata, ara Amphispizopsis quinquestriata) ha estat separat i ara forma un nou gènere Amphispizopsis:
* Amphispiza bilineata - sit gorjanegre.

## Referències

* ↑ «Taxonomic Updates – IOC World Bird List». [Consulta: 25 març 2023].
* ↑ «Master Lists – IOC World Bird List v13.1» (en anglès americà). [Consulta: 14 març 2023].
# Amy Heller

Amy Heller (Nova York, 11 d'agost de 1951) és una historiadora de l'art i tibetòloga nascuda als Estats Units amb nacionalitat suïssa.

## Carrera professional

Formada com a historiadora de l'art al Barnard College de la Universitat de Colúmbia el 1973, s'especialitzà posteriorment en llengua i civilització tibetanes a l'Institut Nacional de Llengües Orientals (INALCO) de París. Posteriorment, continuà els seus estudis i obtingué el doctorat a l'École pratique des hautes études, també de París, en filologia i història tibetana el 1992.
Heller ha estat professora visitant al Centre d'Estudis Tibetans de la Universitat de Sichuan a Chengdu, a La Sapienza de la Universitat de Roma (2006 - 2008), al Soas de Londres, a l'Inalco de París (2014 - 2016), entre d'altres.
Paral·lelament a la seva tasca docent Heller destaca com a investigadora a nivell internacional. Entre 2004 i 2006, fou nomenada pel govern federal suís per supervisar el projecte de restauració del sostre del temple de Ramoche, a Lhasa.
Heller ha publicat extensament sobre arquitectura i art de l'òrbita tibetana, amb més de setanta-cinc articles i catàlegs de museus. Ha col·laborat amb l'Ashmolean Museum d'Oxford, el Musée Guimet de París, el Metropolitan Museum of Art de Nova York, l'Institut d'Art de Chicago, entre d'altres. D'entre les seves publicacions cal destacar que el 1999 publicà Art et Sagesses du Tibet, llibre cabdal en la disciplina que compta actualment amb traduccions en anglès, italià i castellà. Així mateix, el 2007 publicà el catàleg del Museu Ashmolean d'Oxford.

## Referències

* ↑ «Dr Amy Heller | Staff | SOAS, University of London», 11-01-2012. Arxivat de l'original el 2012-01-11. [Consulta: 27 març 2024].
* ↑ Orientations, 39, 6, setembre 2008.
* ↑ Ashmolean Museum, University of Oxford. «Ashmolean − Eastern Art Online, Yousef Jameel Centre for Islamic and Asian Art» (en anglès). [Consulta: 27 març 2024].
# Amy Tan

Amy Tan (xinès: 譚恩美; pinyin: Tán Ēnměi) (Oakland 19 de febrer de 1952) és una escriptora estatunidenca, autora de diversos bestsellers. Finalista i guanyadora de diversos premis. Ha denunciat violacions dels drets humans en algun dels seus escrits. En la seva obra es troben referències a una altra dimensió.
Nascuda el 10 de febrer a Oakland, Califòrnia. Els seus pares eren immigrants xinesos. Viu entre San Francisco i Nova York. Ha sofert diverses desgràcies personals com la mort tràgica del seu pare i del seu germà i ha tingut problemes greus de salut que van posar en perill la seva memòria però gràcies als tractaments ha pogut recuperar-se.
Algunes de les seves novel·les han passat al cinema i fins i tot del seu llibre d'èxit The Bonesetter's Daughter se n'ha creat una òpera.

## Obra
### En anglès

* The Joy Luck Club (portat al cinema per Wayne Wang)
* The Bonesetter's Daughter (2001)
* Harvest Festival Race (Sagwa, the Chinese Siamese Cat) (2003)
* The Opposite of Fate (2003)
* Saving Fish from Drowning (2005)
* Rules for Virgins (2011)
* The Valley of Amazement (2013)
Altres publicacions: la introducció a Best American Short Stories (1999)

### Traduïda en català

* La filla del curandero
* La dona del Déu de la cuina
* El club de la bona estrella
* Un lloc sense nom
* La vall de la Meravella. Col·lecció El Balancí. Edicions 62.ISBN: 978-84-297-7006-3

## Referències

* ↑ Anthony Tommasini, «3 Generations of Chinese Women Find Voice in Opera» (anglès), The New York Times, 14 de setembre de 2008
* ↑ Intxausti, Aurora. ««Las palabras me han permitido recuperar la memoria»» (en castellà). El País data= 6 d'abril de 2006.

## Enllaços externs

* Amy Tan - Lloc web oficial
# Ana Ibáñez Llorente

Ana Ibáñez Llorente (Haro, La Rioja, Espanya, 1981) és una periodista i presentadora de televisió espanyola.

## Biografia

És llicenciada en Comunicació Audiovisual per la Universitat de Navarra i Màster en Periodisme de Televisió per la Universitat Rey Juan Carlos de Madrid. Va començar la seva carrera periodística l'any 2000 com a locutora de ràdio passant per diversos mitjans de comunicació: Net21 Radio a Pamplona, Cadena Ser, Radio Euskadi a Bilbao, Radio Navarra – COPE i Cadena 100.
Al desembre de l'any 2006 va entrar a formar part de la plantilla del Canal 24 horas de TVE. En 2008 es va fer càrrec del programa d'entrevistes A fondo, abans d'entrar a formar part de l'equip dels serveis informatius de TVE. Va presentar l'informatiu de matinada (de 3 a 7:00 hores) fins a agost de 2009 i després copresentà el programa La noche en 24 horas en l'etapa de Vicente Vallés, des de setembre de 2009 fins a abril de 2010.
A partir del 17 de maig fins al 2 de juliol de 2010 va presentar La tarde en 24 horas, al costat d'Elena S. Sánchez. Des del 13 setembre de 2010 fins al 26 agost de 2011 copresentà La tarde en 24 horas. En 2011 va presentar breument el programa España en 24 horas. A partir del 12 de setembre de 2011 fins al 17 agost de 2012 va presentar La mañana en 24 horas, al costat d'Ángeles Bravo.
Des del 17 de setembre de 2012 fins al 12 de juliol de 2013 va presentar La noche en 24 horas, espai en el que seu marge de maniobra és bastant ampli i pot desembolicar-se més lliurement. Al juliol 2013 es fan públic canvis en TVE, després dels quals Ana Ibáñez passaria de tornada a formar part de La mañana en 24 horas fins a agost de 2014.
Entre setembre de 2013 i juny de 2015 va presentar el programa Conversatorios, entrevistant a personatges llatinoamericans de reconegut prestigi en els salons de Casa de América.
Al juliol de 2014 es van anunciar novament canvis a TVE, després dels quals va passar a presentar el Telenoticias Matinal des del 8 de setembre del mateix any, juntament amb Diego Losada.

## Referències

* ↑ Ana Ibañez Llorente será la próxima pregonera de las fiestas de Haro, Rioja2, 13 d'agost de 2016
* ↑ ‘Hasta los huevos fritos saben mejor en Haro’, Haro Digital,, 6 de setembre de 2016
* ↑ Roberto Rivera «Ana Ibáñez Llorente Presentadora de informativos de TVE - «Vivo el día a día y trato de aprender»». ElCorreo.com [[[Haro]], La Rioja], 11-01-2009.
* ↑ Ana Ibáñez entrevista a Rafael Correa en RTVE Arxivat 2016-10-13 a Wayback Machine., maig de 2013
* ↑ «Los primeros de la mañana». Arxivat de l'original el 2016-10-12. [Consulta: 12 octubre 2016].

## Enllaços externs

* Ana Ibáñez a l'IMDB
# Andrea Eidenhammer

Andrea Eidenhammer (Schwarzach im Pongau, Àustria, 1981) és Llicenciada en Belles Arts, Història i filologia Hispànica. Màster en Fotografia i màster en Cinema i Cinema Documental. Andrea és una artista que es mou contínuament entre Àustria, la seva terra natal; Espanya, el país on viu, i l'Amèrica Llatina. Una creadora preocupada pel que passa al seu voltant, pels problemes sociopolítics, pels problemes de la dona, per la violació i els drets humans.
L'any 2007 realitza la seva primera mostra individual a Tarragona, “Dormiveglia”, a l'Antiga Audiència. Fou presentada com una jove promesa. Les seves fotografies estaven inspirades en la pintura barroca, particularment de Caravaggio. L'any 2009 dirigeix a Nicaragua el seu primer curtmetratge, Al quebrar la crisálida, un documental que tracta sobre les nenes de l'Hogar Cristo Obrero de Nicaragua. Aquest documental ha obtingut el premi Tinet de curtmetratges, Autors de Tarragona, del Festival REC el 2010.
Eidenhammer forma part del col·lectiu artístic Kunstainer, que s'articula sobre l'art i el pensament contemporani i que té com a principal objectiu gestionar, produir i comissariar iniciatives i projectes artístics que relacionen l'art amb la comunitat, amb la ciutat. Ells desenvolupen un sèrie de programes entre les quals hi ha Estació Creativa. Dins d'aquest programa l'artista, junt amb Salva Borrega i Maria Veses, van fer la segona intervenció artística., De pas (2010), que s'inclou al calendari d'exposicions de l'SCAN. Va realitzar un documental El sonido de los pequeños pasos (2013) amb l'interès que té l'artista pel tema femení i pel seu compromís social. El documental va ser filmat a Bolívia.
L'any 2016 es va iniciar la creació de la trilogia Crossing limits (Creuant limits). En la primera part, la ballarina tarragonina Emma Garau recorria les parts altes de la ciutat dansant. Una particular manera de mostrar el patrimoni de la Part Alta de Tarragona. La segona part, Crossing limits: Landhaushof Graz, Àustria amb la ballarina barcelonina Elia López i el ballarí austríac Vinzenz Wagner. La tercera part en una localització industrial, la refineria i la plataforma petroliera de Tarragona, amb la ballarina Sau-Ching Wong. Un dels darrers documentals, Mi ayer será tu mañana (2016) és un treball de caràcter biogràfic sobre la vida del poeta i màrtir Edwin Castro Rodrigues.

## Referències

* ↑ «De pas - Künstainer». [Consulta: 19 abril 2017].
* ↑ Lahoz, Ricard «De les teulades als tinglados». Fet a Tarragona, 30-07-2013 [Consulta: 20 abril 2017].
* ↑ «Eidenhammer «creuant els límits» de la fotografia». Nacio Tarragona, 12-09-2013 [Consulta: 20 abril 2017].
* ↑ SALCEDO MILIANI, Antonio, Plural Femení. Dones artistes a les comarques de Tarragona. Fotografia. Audiovisual, Diputació de Tarragona, Tarragona, 2016.
# Andrea Fumagalli

Andrea Fumagalli (Milà, 23 de febrer de 1959) és un economista italià, professor d'Economia Política a la Universitat de Pavia i autor de llibres com Bioeconomia e capitalismo cognitivo, Verso un nuovo paradigma di accumulazione (2007).

## Pensament

Fumagalli analitza la nova societat del capitalisme cognitiu a través d'una sèrie de conceptes clau:
* Control: al fordisme, la disciplina de la fàbrica era la disciplina de la submissió del cos físic, al segle xxi el control de la força de treball passa pel control de l'activitat cognitiva.
* Propietat intel·lectual: com més gran és l'intercanvi de coneixement més coneixement es genera. Per això s'ha creat el dret de propietat intel·lectual, per a introduir artificialment un principi d'escassetat del coneixement.
* Renda bàsica: La idea de la renda bàsica amenaça el control del sistema capitalista sobre el procés formatiu dels subjectes i les comunitats, la possibilitat de control social i, a més, pot fer créixer idees subversives més enllà del reformisme.
* Bioeconomia: És un paradigma econòmic que té com a objecte d'intercanvi, acumulació i valorització les facultats vitals dels éssers humans, en primer lloc el llenguatge i la capacitat de generar coneixement.

## Obra publicada

* L'Antieuropa delle monete, coautore Lapo Berti, introduzione di Sergio Bologna, Manifestolibri, Roma, 1993.
* Moneta e Tecnologia: le istituzioni instabili dell'economia capitalistica, prefazione di Giorgio Lunghini, Franco Angeli, Milano, 1995.
* La piccola e media impresa in Provincia di Milano nei primi anni ‘90, Franco Angeli, Milano, 1996.
* La moneta nell'impero, coautori Christian Marazzi e Adelino Zanini, introduzione di Toni Negri, Ombre Corte, Verona, 2002.
* Il mercato del lavoro: problematiche e trasformazioni, UPAD, Bolzano, 2003.
* Il lavoro. Nuovo e vecchio sfruttamento, Edizioni Punto Rosso, Milano, 2006.
* Bioeconomia e capitalismo cognitivo, Verso un nuovo paradigma di accumulazione, Carocci Editore, Roma, 2007.
* Sai cos'è lo spread? Lessico economico non convenzionale, Bruno Mondadori Editore, Roma, 2012.
* Lavoro male comune, Bruno Mondadori Editore, Roma, 2013.
* Grateful Dead economy: la psichedelia finanziaria, Agenzia X, Milano, 2016.
* L'economia politica del comune. Sfruttamento e sussunzione nel capitalismo bio-cognitivo, DeriveApprodi, Roma, 2017.

## Referències

* ↑ «Usar las redes produce valor». Diagonal, 26-03-2012. [Consulta: 2 gener 2021].
* ↑ «La salida del capital a la crisis es la privatización total de la vida». Diagonal, 17 gener 2011. Arxivat de l'original el 8 de març 2011 [Consulta: 2 gener 2021]. Arxivat 8 de març 2011 a Wayback Machine.
* ↑ «Doce tesis sobre el capitalismo cognitivo y la bioeconomía» (en castellà), 27-03-2009. [Consulta: 2 gener 2021].
# Aneto

Aneto és una població situada a la part nord de la vall de Barravés, costat aragonès, comarca de la Ribagorça (Osca, Aragó). Amb una altitud d'uns 1.350 metres sobre el nivell mitjà del mar és el poble més alt a la vall de Barravés. Pertany al municipi de Montanui, a l'Alta Ribagorça. Està regat pel Barranc d'Aneto, que desemboca a l'est del poble a la Noguera Ribagorçana
Resideixen al poble de forma permanent 31 persones (2006). La parla habitual és la catalana. Per qüestions purament cartogràfiques es va donar el 1817 el nom del poble al Pic d'Aneto, el més alt dels Pirineus, ja que un equip de topògrafs, conduït pel físic Reboul el va cartografiar en sortir d'aquest poble.

## Economia

L'activitat principal és la ramaderia de muntanya i el turisme. Compta amb extenses praderies de pastura i també prats d'herba per dallar. La infraestructura túristica compren un bar restaurant, cases de pagès que ofereixen allotjament i una casa de colònies d'estiu, L'Estel, per a nens i joves. És el punt inicial d'una sèrie de rutes de senderisme.

## Llocs d'interès

* Centre d'interpretació del Parc Natural Posets-Maladeta, al qual pertany part del seu terme.
* El sender de muntanya que duu fins a l'estany de Llauset, a 2100 metres d'altitud. Aquesta carretera és practicable, generalment, de juny a octubre. Es va construir als anys 1970, per bastir una gran presa i una sèrie de túnels i d'instal·lacions per a la central reversible anomenada de Llauset-Baserca.
* Ermita de Sant Climent, edifici romànic dels segles XI-XII, modificat als segles XVI-XVII, i restaurat el 1979.
* Pic d'Aneto (3404 m), culminant dels Pirineus al massís de la Maladeta.

## Referències

* ↑ «Aneto». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Aneto». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Rutes senderisme a Aneto, Aragó (Espanya)»,Wikiloc, 2009 [consulta: 30 de juliol de 2013]
* ↑ Carmen Diez Carrera, «San Clemente de Aneto» (castellà), al web Rutas con historia
# Peugeot 206

El Peugeot 206 és un automòbil del segment B produït pel fabricant francès Peugeot des de l'any 1999. El 206 va ser pensat com el successor del Peugeot 205; tot i que aquest es va continuar produint després de la introducció del 206. Peugeot va decidir mantenir el 206 a Europa Occidental en paral·lel amb el 207 les seves versions més accessibles. En altres mercats en 207 no està a la venda, per la qual cosa el 206 seguirà produint-se per diversos anys.
A Europa està tenint molt bona acceptació i s'està venent molt bé. Fins a l'any 2006 es van vendre 5 milions d'unitats. Cap altre model de Peugeot s'ha venut tant en tan curt espai de temps.

## Versions

El 206 es va llançar al mercat inicialment amb carrosseries hatchback de tres i cinc portes. En 2001 es va estrenar el 206 CC, un descapotable amb sostre plegable metàl·lic. Més tard s'hi van afegir les carrosseries familiar de cinc portes, denominada comercialment 206 SW, i sedan de quatre portes.
Les seves motorizacions són totes de quatre cilindres. Els gasolina són un 1.0 litres de setze vàlvules i 70 CV de potència màxima, un 1.1 litres de vuit vàlvules i 60 CV, un 1.4 litres en versions de vuit vàlvules i 75 CV o setze vàlvules i 88 CV, un 1.6 litres de vuit vàlvules i 90 CV o setze vàlvules i 109 CV, i un 2.0 litres i 136 o 180 CV. Aquest últim motor li permet aconseguir una velocitat màxima de 220 km/h i està associat al nivell d'equipament RC.
Els dièsel són un 1.9 litres atmosfèric amb una potència màxima de 71 CV i tres motors amb turbocompressor i tecnologia common-rail, un 1.4 litres de 68 CV, un 2.0 litres de 90 CV i un 1.6 litres de 109 CV.

## Versió de competició

La versió que va participar en el Campionat Mundial de Ral·lis (anomenada 206 WRC) va ser estrenada l'any 1999. Marcus Grönholm va ser campió de pilots amb aquest automòbil els anys 2000 i 2002, i Peugeot va ser campiona de marques els anys 2000, 2001 y 2002. Des del 2005, el seu substitut en aquesta competició és el Peugeot 307 WRC.
# Anton Raphael Mengs

Anton Raphael Mengs (Aussig, Bohèmia, 1728 - Roma, 1779), conegut també com a Antonio Rafael Mengs, pintor neoclàssic i teòric bohemi, que desenvolupà bona part de la seva obra a Espanya.
Nascut a Aussig (Bohèmia) el 1728, es va formar a Dresden sota la direcció del seu pare, Ismael Mengs, per viatjar més tard a Roma (1741) per tal de completar la seva educació artística.
Pintor del rei August III de Polònia des de 1746, va tornar de nou a Itàlia el 1748, on va alternar l'activitat artística amb la difusió de les seves idees estètiques de retorn a l'antiguitat clàssica (va escriure l'obra Reflexions sobre la bellesa), establint-se definitivament a la ciutat el 1752, després de contraure matrimoni amb una italiana.
El 1761 va pintar, en el sostre de la Villa Albani, a Roma, el fresc d'El Parnaso, que es va convertir en un manifest del neoclassicisme pel seu evident ús de solucions preses dels mestres del Renaixement, en particular de Rafael. Aquell mateix any és cridat a Espanya, on romandria fins a 1769, i fou nomenat primer pintor del rei Carles III, per a qui va treballar en l'embelliment del palau Reial. Els seus frescos freds, de colors esvaïts i desproveïts d'emoció, segons el gust de l'època, van triomfar sobre els de Tiepolo, a qui Mengs va aconseguir arraconar. També va treballar com a retratista. Va tornar a Madrid entre 1774 i 1776, any en què, sentint-se malalt, va marxar a Roma, on va morir el 1779.
Va ser el pintor més famós i més ben considerat del seu temps i va exercir en els seus coetanis una influència notable. En l'actualitat, més que les seves obres històriques i al·legòriques es valoren els retrats que va realitzar per a nombroses corts europees.
La seva repercussió en l'art espanyol va ser notable, especialment a la cort de Madrid. A la seva ombra, varen despuntar els germans Bayeu, Francisco i Ramón Bayeu, i també va intervenir perquè Goya obtingués una primera feina a la capital.
Com a institució hereva de les col·leccions reials, el Museu del Prado alberga un important grup de quadres d'aquest artista, majorment retrats, si bé destaca una monumental Adoració dels pastors, pintada sobre taula i recentment restaurada. L'Acadèmia de San Fernando conté un retrat seu molt singular, La marquesa de Llano, en què el vestit tipus "maja" i l'expressió jovial alleugereixen l'efecte encartonat habitual en els retrats neoclàssics. El palau de Llíria alberga altres obres seves, entre elles un Autoretrat.
# Antoni Bonet i Castellana

Antoni Bonet i Castellana (Barcelona, 1913-1989) fou un arquitecte, urbanista i dissenyador català.
Va estudiar a l'Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona. Inicià la seva carrera professional amb els arquitectes Josep Lluís Sert i Torres Clavé, amb qui fundà el MIDVA (Mobles i decoració per a la vivenda actual). Fou en aquells anys, membre de la GATCPAC. L'any 1936, un cop finalitzats els estudis d'arquitectura, viatja a París on ingressa a l'estudi de Le Corbusier. Més endavant viatjà a l'Argentina i Uruguai. Fundador del Grupo Austral juntament amb Ferrari-Hardoy i J.Kurchan, amb qui dissenya la mítica Cadira BKF. Cal citar també la urbanització de Punta Ballena a l'Uruguai i edificis a Punta del Este, Soca, al barri sud de Buenos Aires,.
Al Prat de Llobregat, projectà la Ricarda (1949-1963).
A Salou projectà a principis dels anys 60, entre d'altres, els edificis d'apartaments Cala Vinya, Madrid, Reus i Xipre.
A la ciutat de Barcelona, per encàrrec de la promotora i constructora La Llave de Oro, ideà tres edificacions de destacada singularitat. Aquestes van ser l' Edifici Mediterrani (1966) (Carrer Consell de Cent, 164-180) al barri de l'Eixample, complex orientat a habitatges funcionals per a la classe mitjana; La Torre Cervantes (1966) (Carrer Manuel Ballbé, 5) situat al final de la Avinguda Diagonal i al costat del Parc de Cervantes, destinat a habitatges de molt alt standing, amplitud i confort; i, per acabar la Torre Urquinaona (1970) (Plaça Urquinaona, 6-8), un gratacels en ple centre de la ciutat, a escassos metres de la Placa Catalunya, destinat a modernes i diàfanes oficines. Per altra banda, també realitzà el Canòdrom de la Meridiana, pel qual el 1963 rebria un premi FAD d'arquitectura. A Cabrils va projectar el gran complex de la Mútua Metal·lúrgica de Cabrils (inaugurada el 1982).
Considerava l'arquitectura com a subjecte ordenador en la vida de l'home, i creia que l'activitat de l'arquitecte s'estenia des de la concepció d'una cadira fins al plantejament d'una ciutat. Una de les seves constants fou l'esforç en integrar les diverses escales de l'hàbitat humà, investigant en nous materials i formes per a aconseguir espais arquitectònics i mobles, al servei de la societat.

## Vegeu també

* Cadira BKF

## Referències

* ↑ «Fitxa al web del Disseny Hub Barcelona». Arxivat de l'original el 2012-11-27. [Consulta: 15 abril 2012].
* ↑ Bastardes, Albert «Aspectes morfològics del Pla Cerdà». Serra d'Or, 2 – 3, novembre – desembre 1959, pp. 2 – 4.
* ↑ «Arquitectura Catalana.cat». COAC. [Consulta: 23 març 2022].

## Enllaços externs

* Recull d'articles sobre Antoni Bonet
* Antoni Bonet a Arquitectura Catalana.cat