OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Frontera entre Nigèria i Níger

La frontera entre Nigèria i Níger és la línia fronterera en sentit est-oest que separa el sud del Níger del nord de Nigèria a l'Àfrica central, separant les regions nigerines de Diffa, Dosso, Maradi, Tahoua i Zinder dels estats nigerians de Borno, Yobe, Jigawa, Katsina, Zamfara, Sokoto, i Kebbi. Té 1.497 km de longitud.

## Traçat

D'oest a est, comença al trifini entre ambdós països amb Benín, junt al riu Níger, seguint una línia irregular fins a acabar vora de 100 km al nord-est del llac Txad, al trifini entre Níger, Nigèria i el Txad.

## Història

L'expansió dels imperis colonials francès i britànic al període 1890-1905 demarcaria la línia que esdevindria la demarcar a frontera moderna entre Níger i Nigèria. Durant l'època colonial francesos i britànics van promoure l'ús de llurs respectives llengües a cada banda de la frontera, així com les seves tradicions culturals, polítiques i educatives. Els interessos rivals d'ambdós significaren que les relacions entre ambdós territoris durant l'època colonial foren desencoratjades.
Actualment és una frontera molt fàcil de creuar per via il·legal, per la que circulen mercaderies i es fa tràfic d'éssers humans. Darrerament hi ha reunions entre ambdós països per tal de negociar la demarcació fronterera.

## Referències

* ↑ «Níger». The World Factbook. Central Intelligence Agency.
* ↑ «Nigeria». The World Factbook. Central Intelligence Agency.
* ↑ «Niger-Nigeria: Porous border aids human trafficking».
* ↑ Niger Business Law Handbook: Strategic Information and Laws (en anglès). International Business Publications, USA, 2013, p. 21. ISBN 9781438770659.
* ↑ «Boundary commission to demarcate Nigeria–Niger Republic boarder line with poles» (en anglès). Daily Post, 21-10-2016.
* ↑ Sidi Muh’d, Ibrahim «Nigeria, Niger meet over boundary re-demarcation» (en anglès). People's Daily, 27-10-2014.
# Agulla Torrat

L'Agulla Tourrat és un cim de 3.014 m d'altitud, amb una prominència de 16 m, que es troba a l'aresta nord del Pic Maubic, al massís de Nhèuvièlha, al departament dels Alts Pirineus (França).

## Referències

* ↑ Buyse, Juan. Los Tresmiles del Pirineo, un estudio enciclopédico (en castellà). 3a. ed.. Barcelona: Martínez Roca, 1993 (Muntanyisme). ISBN 8427017340.
# David Carreira

David Araújo Antunes Carreira (Essonne, França, 30 de juliol del 1991) és un cantant portuguès de pop més conegut pel seu nom artístic, David Carreira. És conegut a Portugal i a França on hi ha publicat diferents àlbums amb música pop, rap, hip-hop, dance i R&B. Els seus àlbums han estat col·locats al més alt de les llistes de venda de França i Portugal. El seu senzill més conegut és "Obrigado la famille". Ha comptat amb la participació de Snoop Dog o Boss AC entre altres artistes per gravar els seus àlbums. El cantant és fill del cèlebre cantant Tony Carreira, l'un dels més coneguts i respectats a Portugal. El seu germà, Mickael Carreira també va començar la seva carrera artística com a cantant de música pop llatina al 2007.

## Discografia
### Àlbums d'estudi

* Nº1 (2011)
* A força está em nós (2013)
* Tout recommencer (2014)
* 3 (2015)

### Singles

* Esta noite (2011)
* Falling Into You (2012)
* Don't Stop The Party (2012)
* Baby Fica (2013)
* Obrigado la famille (2013)
* Boom (2014)
* Rien à envier (2014)
* Viser le KO (2014)
* Piquer (2015)
* Primeira Dama (2015)
* In Love (2015)

## Referències

* ↑ http://www.mtv.pt/musica/artistas/david-carreira#bio Arxivat 2014-07-02 a Wayback Machine.
* ↑ http://www.flashvidas.pt/confissoes/detalhe/david_carreira_nao_me_sinto_um_privilegiado.html
# Frontera entre el Camerun i el Gabon

La frontera entre el Camerun i el Gabon és la línia fronterera que separa el Camerun del Gabon a l'Àfrica Occidental.Té 298 km de longitud i se situa al nord del Gabon.

## Traçat

És la més petita de les tres fronteres terrestres de Gabon després de la frontera amb la República del Congo (1903 km) i que amb la Guinea Equatorial (350 km). Marca el límit septentrional del país i segueix un curs aproximadament rectilini, orientat a l'oest-est.
Prové de la frontera entre el Camerun Alemany i el Gabon francès, dibuixat durant la convenció franc-alemanya del 9 d'abril de 1908. Està materialitzada per diferents cursos d'aigua com el Kyé, el Ntem, el Kom i l'Ayina, entre els trifinis d'ambdós països amb la Guinea Equatorial (a l'oest) i la República del Congo (a l'est).

## Referències

* ↑ «Cameroon». The World Factbook. Central Intelligence Agency.
* ↑ «Gabon». The World Factbook. Central Intelligence Agency.
* 1 2 «Gabon-Cameroun : la gestion des frontières en question à Libreville» (en francès). journalducameroun.com, 18-12-2015.
# Rubber Johnny

Rubber Johnny és un curtmetratge o vídeo musical experimental britànic de l'any 2005 escrit, dirigit i produït per Chris Cunningham.

## Argument

La pel·lícula, presentada completament en visió infraroja, comença amb un primer pla desenfocat de Johnny (interpretat per Cunningham) balbucejant de manera incomprensible mentre és entrevistat per un home invisible. En un moment donat, Johnny murmura la paraula "ma-ma" dues vegades, després de la qual cosa l'home li pregunta si vol que entri la seva mare. Això fa que Johnny comenci a respirar de manera irregular i perdi el control, de manera que l'home li fa una injecció de sedant per calmar-lo.
El vídeo s'encén a una llum fluorescent, un ratolí que s'arrossega per una llista de crèdits en una cinta adhsiva, seguit del títol, "Rubber Johnny", que es mostra escrit en un preservatiu en un pla de reproducció al revés d'aquest tret d'un penis.
Johnny s'asseu ajagut a la seva cadira de rodes amb el seu gran cap penjant sobre la part posterior. A continuació, comença a ballar al llarg de la pista Aphex Twin "Afx237 v.7" mentre el seu chihuahua mira. El seu ball consisteix a fer trucs d'equilibri amb la seva cadira de rodes i a desviar els raigs de llum amb les mans. S'obre una porta i Johnny és interromput per una veu masculina agressiva. Durant això, Johnny està assegut dret a la cadira de rodes. La veu li crida indistintament, s'implica una bufetada a la cara de Johnny i la porta es tanca de cop.
Johnny esnifa una llarga línia de cocaïna. Crida a la foscor i després s'amaga darrere d'una porta, evitant els raigs de llum blanca. La cara de Johnny xoca repetidament contra una superfície de vidre, i cada cop trossos de la seva cara articulen la veu a la cançó. És interromput per segona vegada per la veu, després de la qual Johnny torna a reclinar-se en la seva cadira de rodes i balbuceja amb el seu chihuahua.
Els crèdits passen per una escena nocturna d'un tren que circula a la distància.

## Publicació
### Mitjans domèstics

Rubber Johnny va ser llançat en DVD per Warp el 20 de juny i el 12 de juliol de 2005. L'últim llançament incloïa un llibre de 40 pàgines sobre la pel·lícula.

## Recepció

Pascal Wyse de The Guardian s'hi va referir com a "grolleria virtuosa", afirmant que "hi ha més xoc fugaç que embruixament real. Potser, en tot el caos sinàptic, no hi ha espai perquè l'espectador pugui contactar amb els seus propis dimonis." Treble.com va enumerar la pel·lícula als seus "10 vídeos musicals terrorífics", titllant-la "tant hilarant com aterridora".

## Referències

* ↑ «Rubber Johnny (2005) - Chris Cunningham». Allmovie.com. Allmovie. [Consulta: 15 octubre 2018].
* ↑ Wyse, Pascal. «Chris Cunningham». The Guardian, 27-04-2010. [Consulta: 15 octubre 2018].
* ↑ «10 Terrifying Music Videos». Treblezine, 27-10-2016. [Consulta: 15 octubre 2018].

## Enllaços externs

* Pàgina web comercial original a drukqs.net
# Acadèmia de Ciències Mèdiques Militars

L'Acadèmia de Ciències Mèdiques Militars de l'Acadèmia de Ciències Militars de l'Exèrcit Popular d'Alliberament (en xinès: 中国人民解放军 军事 科学院 军事 医学 研究院) és un institut xinès d'investigació mèdica militar. Es va establir a Xangai el 1951. Amb seu a Pequín des del 1958.
A l'octubre de 2011, la droga "Àguila nocturna", desenvolupada per ajudar els soldats a fer front a la privació del son durant les missions, es va donar a conèixer en una exposició amb motiu del 60è aniversari de l'institut.
El desembre de 2014, el govern xinès va anunciar que l'Acadèmia de Ciències Mèdiques Militars havia desenvolupat vacuna candidata contra el virus de l'Ebola que havia estat aprovada per a assajos clínics.

## Referències

* 1 2 «China's Ebola vaccine enters clinical trials». [Consulta: 19 desembre 2014].
* 1 2 «Còpia arxivada». Reuters, 18-12-2014 [Consulta: 20 març 2021]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2014-12-18. [Consulta: 30 maig 2021].
* ↑ Patti Waldmeir. «China sends thousands of doses of anti-Ebola drug to Africa». Financial Times, 15-10-2014.
* ↑ «PLA eyes 'Night Eagle' to make army of night owls». South China Morning Post, 16-10-2011. [Consulta: 5 gener 2017].
# Sistema Bartlane

El sistema Bartlane va ser una tècnica inventada el 1920 per transmetre imatges de diaris digitalitzades amb telefoto a través de línies de cable submarí entre Londres i Nova York. Rep el nom dels seus inventors Harry G. Bartholomew i Maynard D. McFarlane i es va utilitzar per primera vegada per transmetre una imatge a través de l'Atlàntic el 1921. Utilitzant el sistema Bartlane, les imatges es podrien transmetre a través de l'Atlàntic en menys de tres hores.

## Descripció

Les imatges van ser codificades inicialment amb 5 nivells de gris, però aquest nombre es va incrementar a 15 el 1929. En el transmissor, els patrons de les cintes telegràfiques es feien usant dispositius d'impressió especials i es descodificaven a la imatge al receptor usant impressores telegràfiques equipades amb tipus de lletra apropiats.
Aquest sistema també va ser adaptat amb un procés fotogràfic per obtenir imatges més precises el 1929, de manera que al receptor les imatges eren convertides a un mitjà químic.

## Referències

* ↑ Kobayashi, K. «Birth of a Digital Phototelegraph: The Bartlane System». Journal of the Institute of Image Electronics Engineers of Japan. The Institute of Image Electronics Engineers of Japan, 31, 2, 1-2002, pàg. 244–249.
* 1 2 «The Bartlane Transmission System». DigicamHistory.com. Arxivat de l'original el 10 February 2010. [Consulta: 7 gener 2010].
* ↑ Rensen. «The Bartlane System». hffax.de. [Consulta: 7 gener 2010].
* ↑ González, Rafael; Woods. Digital image processing. 3. Prentice Hall, 2008. ISBN 978-0-13-168728-8.
# Elis

La ciutat d'Elis (en àtic ἡ Ἦλις, dòric Ἆλις) va ser la capital de l'Èlida. Era a la riba esquerra del Peneu. L'acròpoli d'Elis es deia en grec Kaloskopi i els venecians van transformar aquest nom en Belvedere. Correspon a la moderna Paleòpoli.
Homer la menciona al "Catàleg de les naus" a la Ilíada, i diu que era una ciutat dels epeus, però les capitals antigues d'aquest poble van ser Èfira a l'interior (a la riba del Ladó) i Bupràsion a la costa. Amb la invasió dels doris, el país fou donat al cap Òxil i els seus etolis, que es van establir a l'acròpoli de Kaloskopi, i la ciutat fou la residència dels reis i l'aristocràcia (que van governar en ser abolida la monarquia després de la invasió persa). Fou l'única ciutat del país que era fortificada.
Després de l'establiment del govern democràtic aristocràtic, Elis (que era en realitat només Kaloskopi) es va unir a altres ciutats de la rodalia (8 en total, cap de les quals tenia muralles) per formar la ciutat d'Elis.
Elis va dominar sobre l'Èlida. La classe dels Hel·lanòdiques fou l'encarregada de presidir els jocs olímpics i estava formada per un membre de cada tribu, que sembla que eren quatre per cada districte, és a dir dotze en total. La ciutat, poc amenaçada per la condició de país sagrat de l'Èlida, fou aviat una de les més populoses i esplèndides de Grècia. Tot i que va perdre el districte del sud i el del nord-est, va mantenir la sobirania sobre el centre i la presidència dels jocs olímpics.
De la ciutat no en queden restes apreciables. Una de les instal·lacions més anomenades fou el gimnàs o Xistos, descrit per Estrabó, dividit en tres parts: el Pletrion, el Tetragonion i el Malco. Al darrer departament hi havia la casa-senat de l'Èlida, anomenada Lalikion. Tenia dues entrades principals: pel carrer Siope (Silenci) fins als banys; i un altre al cenotafi d'Aquil·les cap a l'àgora (hipòdrom) i l'Hel·lanodiceó (residència oficial dels Hel·lanòdiques, que havien de rebre instrucció durant 10 mesos abans de poder exercir la seva feina al festival). També hi havia una àgora anomenada Corcirena, un temple d'Apol·lo guaridor, estàtues d'Hèlios i Selene, un temple de les Gràcies, un temple de Silè i la tomba d'Òxil; pel camí del teatre hi havia el temple d'Hades, que només s'obria un cop l'any. El teatre era entre l'àgora i el Mènios (el rierol darrere la ciutat), i prop del teatre hi havia el temple de Dionís amb l'estàtua d'aquest déu feta per Praxíteles. A l'acròpoli hi havia el temple d'Atenea, amb una estàtua de la deessa feta d'or i marfil per Fídies. No gaire lluny de la ciutat hi havia la ciutat de Petra on era la tomba del filòsof Pirró.

## Referències

* ↑ Smith, William. «Elis». A: Dictionary of Greek and Roman Geography, illustrated by numerous engravings on wood. Londres: Walton and Maberly & John Murray, 1854.
# Drapaire

Un drapaire és la persona que recicla i reutilitza materials de rebuig per al seu posterior aprofitament i comercialització.
El seu origen està vinculat amb els draps de teixit, antigament molt més cars de produir, i que es tornaven a teixir o es reconvertien en altres peces per a poder-se usar més vegades.
Tot i així el concepte de drapaire pot fer referència a qualsevol tipus de feina que inclogui la recollida de residus com a mitjà de vida. Entre els més apreciats, a part de teles, s'hi troba el paper i el cartró, el vidre, tot tipus de metalls, més conegut com a ferralla, i més recentment, els productes electrònics.
En la cultura popular sovint s'ha relacionat l'ofici de drapaire amb la figura fantàstica de l'home del sac tal com recull Joan Manuel Serrat a la seva cançó El drapaire.
Avui dia, a les ciutats occidentals, l'ofici de drapaire es troba caracteritzat o associat amb les persones sense llar i les que han migrat il·legalment. Que troben en les feines de reciclador una font de recursos per a subsistir. Esdevenint així una part necessària i invisibilitzada de l'economia circular.

## Referències

* ↑ «Drapaire». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 6 setembre 2021].
* ↑ Casas i Galobardes, Gabriel «[Drapaire]» (fotografia). Arxiu Nacional de Catalunya, 1920 [Consulta: 6 setembre 2021].
* ↑ Joan Manuel Serrat. «El drapaire». cancioneros.com. [Consulta: 6 setembre 2021].
* ↑ Cerrillo, Antonio «Más de 3.000 “chatarreros-esclavos” limpian Barcelona cobrando 20 euros al día» (en castellà). La Vanguardia [Barcelona], 30-05-2024 [Consulta: 24 febrer 2025].

## Vegeu també

* Gestió de residus
* Brossaire
* Cal Drapaire, diversos llocs
# Can Ricastell

Can Ricastell és una obra del municipi de Tordera (Maresme) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una masia a la que s'han adjuntat diferents cossos defugint la tradició coneguda de les masies. Té dues plantes, baixos i pis, amb tres cossos agrupats formant angles esglaonats en el pla general.
El primer cos, a l'esquerra, té la simplicitat de l'obra, i el del mig és el més interessant perquè la façana lateral amb frontó té una porxada de sis arcades aproximadament d'un metre de llum que li donen un gran aspecte. El portal es troba a la façana lateral i té, a més, el tercer elements construït, el qual forma un angle pel pati.
És un conjunt poc usual al Maresme. Als conreus de la casa, a la vora de la riera de Vallmanya, hi ha una sínia i uns petits aqüeductes per conduir l'aigua.
Sistema hidràulic:
Sínia i canalitzacions d'aigua situades al bell mig de la Vall de Vallmanya, no gaire lluny de la riera de Can Burgada. Aquesta zona es caracteritza per tenir una freqüència pluviomètrica força baixa. Malgrat tot, el terreny, per les seves característiques i la proximitat de la Tordera i els rierals de la mateixa xarxa, permet obtenir aigua a través de l'excavació de pous. És freqüent veure canalitzacions travessar els camps que es troben a banda i banda de la vall de Vallmanya. En aquesta zona també és freqüent veure grans basses d'aigua a la proximitat de les cases, anomenades a la zona "safareigs", que fan la feina de la cisterna.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Can Ricastell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 febrer 2016].
# Es Canyeret

Es Canyaret és la cala de Llucalcari, en el terme municipal de Deià, a l'illa de Mallorca.
El seu talús està compost per roques enormes, còdols i grava. No és gaire gran, però hom s'hi pot banyar amb certa comoditat; no s'aconsella ancorar-hi embarcacions per temor de la tramuntana i la gran quantitat de roques emergents.
Al centre de la cala hi arriba, per una rústica canalització, una font d'aigua dolça que brolla no gaire lluny. Sol donar aigua tot l'any, de manera que a l'estiu proporciona aigua per beure als assedegats banyistes, així com la possibilitat de treure's la sal de la pell. La font brolla sobre argila amb què molts de visitants es fan banys de fang.
Només s'hi pot accedir a peu, ja sigui per un camí entre oliveres i garrovers que l'uneix amb Llucalcari com per un camí vora del mar des de Cala Deià. L'Hotel La Residencia hi té una petita plataforma per als seus clients, que a més hi poden accedir amb cotxe per una carretera privada. De qualsevol manera, l'accés immediat d'Es Canyeret és una mica dificultós, amb un pendent molt pronunciat. Això fa que l'afluència de banyistes, locals i turistes, sigui entre baixa i mitjana.
És normal que molts dels que acudeixen a aquesta cala practiquin el nudisme.

## Referències

* ↑ Fitxa de platja Es Canyeret, www.disfrutalaplaya.com (català) [consulta: 03-04-2014]
* ↑ Playa Es Canyeret, www.inspain.org (castellà) [consulta: 03-04-2014]
# Senyoria de Schleiden

Schleiden fou una senyoria medieval del Sacre Imperi Romanogermànic centrada a la població de Schleiden a l'actual Renània del Nord-Westfàlia. Una branca de la mateix família governava la senyoria de Blankenheim, no gaire llunyana.

## Llista de senyors

* Conrad I vers 1140
* Gerard vers 1166
* Conrad II vers 1215
* Frederic I vers 1240
* Frederic II vers 1250
* Conrad III 1269-1306
* Frederic III 1306-1320
* Conrad IV vers 1345
* Joan I mort 1371
* Conrad V de Schleiden i Neuenstein 1366-1419
* Joan II 1419-1445
* A Manderscheid 1445

## Referències

* Regnal Chronologies Arxivat 2019-09-26 a Wayback Machine.
# Sierra de Yeguas

Sierra de Yeguas és un municipi d'Andalusia, situat al marge nord-occidental de la comarca d'Antequera, fent frontera entre la província de Màlaga i la província de Sevilla. Limita amb els municipis de La Roda de Andalucía, Martín de la Jara, Fuente de Piedra i Campillos.

## Història

El poble és de fundació relativament moderna, mitjans del segle xvi i els documents més antics que es conserven en els arxius parroquials i municipals daten dels segles xvi i xvii. Pel nom, se suposa que els habitants d'aquest terme es dedicaven a la criança de bestiar equí, existint al sud de la població un pilar que es creu era el abrevadero general. No obstant això, no gaire lluny del lloc on actualment es troba el nucli urbà, s'han trobat restes pertanyents al neolític, com destrals de pedra lluentada, que acrediten la presència de l'home primitiu per aquests voltants. El fet històric més important del que es tenen notícies no documentades és el pas per la Sierra del Puntal, de les tropes del regent Ferran, oncle del rei Joan II de Castella, abans de la conquesta d'Antequera en 1410.
Si això va ser cert, els paratges que envolten Sierra de Yeguas veurien una de les formacions militars més grans d'aquells temps, amb hosts portades de Castella, Écija, Marchena, Sevilla i d'altres llocs on els vassalls del rei tenien tropes avançades. El personatge més important que mereix destacar-se, no per ser nascut al poble, sinó com a mostra de gratitud cap a ell, és Francisco Granados Arjona (1835-1919), natural de Benamejí, qui va afirmar que sota la serra havia aigua abundant, tan necessària. Va fer el possible per convèncer a tot el poble del pes de la seva raó i va invertir el seu propi capital a cavar pous amb becs i pales, que no es van poder concloure a l'esgotar-se els seus mitjans econòmics. Seixanta anys després, en el mateix lloc i amb materials moderns de perforació s'han fet nombrosos pous que donen aigua a moltes hectàrees de cultiu, que han canviat la fesomia del poble i els seus voltants.

## Enllaços externs

* Ajuntament de Sierra de Yeguas
* SierradeYeguas.com, pàgina de la localitat
* Wikanda
# Aurelio Garrote Pérez

Aurelio Garrote Pérez (Barakaldo, 9 de setembre de 1946) és un director de cinema basc.
Va estudiar enginyeria tècnica però el 1960 ho va deixar per dedicar-se al teatre. Del 1963 al 1974 va actuar a Festivals d'Espanya, alhora que realitzava fotografia, pintura, disseny industrial i cinema. El 1966 va dirigir el curtmetratge experimental Kalidospectro, que va participar en les Setmana de Cinema Amateur de Zestoa, i va fer una adaptació de Galileo Galilei amb Ignacio Amestoy. També va fer diverses exposicions col·lectives amb el Grup Ikutze, del que en formava part.
El 1976 va coordinar la presència basca en la Biennal de Venècia i dirigí la fotografia del biopic Txiki sobre Jon Paredes Manot. També va realitzar els curts experimentals Mamutxen Jokoa (1977) i Udazkena Busturialdean (1978) que foren exhibits al Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 1978. També fou un dels organitzadors del festival alternatiu de cinema documental Bilboko Zinema Topaketak.

## Referències

* ↑ Aurelio Garrote Pérez a l'Auñamendi Eusko Entziklopedia