OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Vostok

«Vostok» té aquests significats:
* Estació Vostok, estació científica russa de l'Antàrtida
* Llac Vostok, dipòsit d'aigua subterrània a l'Antàrtida
* Programa Vostok, primer programa espacial tripulat soviètic
* Vostok (coet), utilitzat en el marc d'aquest programa espacial
* Vostok 1, primera missió d'aquest programa
* Vostok, marca de rellotges utilitzada per l'exèrcit rus
* Vostok, androide rus de l'Univers Marvel
* Vostok, fragata amb què Fabian von Bellingshausen va descobrir l'Antàrtida el 1820

## Geografia

* Illa Vostok, atol deshabitat de les illes de la Línia, arxipèlag del Pacífic pertanyent a l'Estat de Kiribati
* Vostok (Primórie), localitat del krai de Primórie, a Rússia
* Vostok (Sakhalín), localitat de l'óblast de Sakhalín, a Rússia
* Vostok (Krasnoiarsk), localitat del krai de Krasnoiarsk, a Rússia
# Joe Egan

Joe Egan (Paisley, 18 d'octubre de 1946 - 6 de juliol de 2024) va ser un músic i compositor escocès, fundador de la banda de folk rock Stealers Wheel al costat del seu amic i excompany d'escola Gerry Rafferty.

## Biografia

Egan va néixer a Paisley el 1946. Va assistir a la St Mirin 's Academy on va conèixer a Gerry Rafferty i al costat d'aquest tocava en petites bandes com The Sensors i The Marericks. També treballava com a músic de sessió.
El 1972, Egan i Rafferty van formar el grup de folk rock Stealers Wheel. Després de la publicació de dos senzills sense gaire èxit, la cançó Stuck in the Middle With You -que Egan havia compost amb Rafferty- es va convertir en un èxit el 1973, entrant el Top Ten tant en el Regne Unit com als Estats Units. Posteriorment, la banda va obtenir alguns èxits menors, un d'ells era la cançó Star escrita per Egan, però l'aturada en les xifres de vendes i les diferències musicals van conduir finalment al deteriorament i la separació de la banda el 1975.

## Carrera en solitari

Egan va gravar el seu primer àlbum d'estudi titulat Out of Nowhere, però no va ser publicat fins al 1979, quan ell i Rafferty es van veure obligats a no poder editar les gravacions durant tres anys, per motius judicials. El primer senzill publicat per Egan Back on the Road va aconseguir un èxit menor. Després d'això va editar el seu segon senzill Out of Nowhere.
El 1981, va publicar el seu segon àlbum d'estudi Map, sense crítiques ni èxits comercials, tampoc es van treure senzills per a la seva promoció. A partir d'aquí, Egan va deixar de gravar i editar material, retirant-se de la indústria musical, encara que breument es va reunir amb Rafferty per cantar la veu en algunes cançons de l'àlbum de 1992 titulat On a Wing and a Prayer. Egan solia treballar en el cinema quan era jove, tenia 14 anys quan del no-res es va incendiar el cinema en el qual treballava i va ser llavors que d'aquesta experiència va tenir la idea de compondre la cançó Out of Nowhere.

## Discografia

* 1979 - Out of Nowhere
* Back on the Road
* Ask For No Favour
* Natural High
* Why Let It Bother You
* The Last Farewell
* Freeze
* Pride
* No Time For Sorrow
* Leavin It All Behind
* Out Of Nowhere
* 1981 - Map
* Tell Me All About It
* Survivor
* Stay As You Are
* Diamonds
* Maker on the Make
* Miss Match
* Heat of the Moment
* Price Of Love
* A Little Bit Of Magic
* Front Line

## Referències

* ↑ «Biografía de Joe Egan» (en anglès). Allmusic, (hacia 1944). [Consulta: 1r desembre 2015].
* ↑ «JOE EGAN, ADIÓS A LA MITAD DE STEALERS WHEEL | PyD» (en castellà), 08-07-2024. [Consulta: 17 juliol 2024].
* ↑ Eder, Bruce. «Biografía: Stealers Wheel». AMG. [Consulta: 18 maig 2010].
# Mallerenga cellablanca

La mallerenga cellablanca o mallerenga diademada (Poecile superciliosus, abans Parus superciliosus) és una espècie d'ocell passeriforme que pertany a la família Pàrids. És endèmica dels boscos de muntanya de la Xina central i el Tibet.
Fa 13,5-14 cm de llarg, amb un pes de 10-12 g. El patró del plomatge és molt semblant al de la mallerenga muntanyenca (Poecile gambeli) de l'oest d'Amèrica del Nord (de la qual en ocasions s'ha considerat una subespècie, tot i estar en un continent diferent), es diferencien en el pit i les galtes que són marró rovellat, no blanc, i amb una cella blanca més llarga i clarament definida; el dors també és d'un marró més ric, no de color marró grisenc (del Hoyo et al. 2007).
Es reprodueix als boscos d'arbustos alpins de berberis, rhamnus, rododendre i salze a 3.200-4.235 m d'altitud, descendint a l'hivern a nivells lleugerament més baixos on es troba als boscos de coníferes, principalment Picea. Fa el niu a terra en escletxes de roca o caus antics de rosegadors (del Hoyo et al. 2007).
Els estudis filogenètics moleculars han demostrat que la mallerenga cellablanca és tàxon germà de la mallerenga lúgrube (Poecile lugubris).

## Referències

* ↑ «Mallerenga cellablanca». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 18/02/2023(català)
* ↑ «Master Lists – IOC World Bird List v13.1» (en anglès americà). [Consulta: 12 febrer 2023].
* ↑ «Poecile superciliosus (mallerenga diademada) - Avibase». [Consulta: 19 febrer 2023].
* ↑ Johansson, Ulf S.; Ekman, Jan; Bowie, Rauri C.K.; Halvarsson, Peter; Ohlson, Jan I. «A complete multilocus species phylogeny of the tits and chickadees (Aves: Paridae)» (en anglès). Molecular Phylogenetics and Evolution, 69, 3, 12-2013, pàg. 852–860. DOI: 10.1016/j.ympev.2013.06.019.
* ↑ Tritsch, Christian; Martens, Jochen; Sun, Yue-Hua; Heim, Wieland; Strutzenberger, Patrick «Improved sampling at the subspecies level solves a taxonomic dilemma – A case study of two enigmatic Chinese tit species (Aves, Passeriformes, Paridae, Poecile)» (en anglès). Molecular Phylogenetics and Evolution, 107, 2-2017, pàg. 538-550. DOI: 10.1016/j.ympev.2016.12.014.

## Bibliografia

* Del Hoyo, J., Elliot, A., & Christie D. (eds). (2007). «Handbook of the Birds of the World». Volume 12: Picathartes to Tits and Chickadees. Lynx Edicions. ISBN 978-84-96553-42-2
# María Josefa Sancho de Guerra

María Josefa Sancho de Guerra (Vitòria, 7 de setembre de 1842 - Bilbao, 20 de març de 1912) en religió María Josefa del Corazón de Jesús, fou una religiosa, fundadora de l'Institut de les Serventes de Jesús de la Caritat. És venerada com a santa per l'Església Catòlica.

## Biografia

Nascuda el 1842 a Vitoria (País Basc, Espanya); filla del cadiraire Bernabé Sancho i de Petra de Guerra. Quedà òrfena de pare als set anys i en fer quinze anys marxà a viure a casa d'uns parents a Madrid, on acabà d'estudiar. Molt devota i pietosa, als divuit anys tornà a Vitòria i va sentir la vocació religiosa. Poc abans havia estat a punt de fer-se monja contemplativa amb les concepcionistes d'Aranjuez, però una malaltia li ho impedí. Ingressà com a germana a les Serventes de Maria Ministres dels Malalts, prenent el nom de Maria Josepa del Cor de Maria. Tingué dubtes, però, sobre l'encert de la seva tria i no s'hi sentia bé. Després de consultar amb confessors, el bisbe Antoni Maria Claret i la mateixa fundadora de la congregació Soledad Torres Acosta, va decidir de deixar l'institut i fundar-ne un de nou que tingués com a objectiu exclusiu l'atenció a malalts necessitats.
En 25 de juliol de 1871 funda a Bilbao, amb quatre companyes també provinents de les Serventes de Maria, una nova congregació religiosa, les Serventes de Jesús de la Caritat, per a l'atenció a malalts en hospitals i a domicili, com també d'ancians i desemparats en general. En fou la superiora i quan morí, el 1912, l'institut ja comptava amb 43 cases i prop d'un miler de germanes. Visità moltes d'aquestes comunitats fins que una malaltia la deixà impossibilitada a la casa de Bilbao; mantingué el contacte amb les germanes mitjançant la correspondència.
Morí el 20 de març de 1912 a Bilbao, en llaor de santedat i causant gran ressò, ja que la tasca de la seva congregació l'havia fet coneguda. Fou sebollida, en un funeral multitudinari, al cementiri municipal de Bilbao.

## Veneració

La seva fama de santa anà creixent i el 1926, les seves restes foren traslladades a la capella de la casa mare de l'institut, a Bilbao.
Se n'incoà la causa de canonització el 1951, i fou beatificada el 7 de setembre de 1992. L'1 d'octubre de 2000, el papa Joan Pau II la va proclamar santa.
* Escultura de la santa a la Catedral de la Almudena (Madrid).

## Referències

* ↑ NULL. «María Josefa Sancho Guerra, una vida entregada a los enfermos» (en castellà), 29-09-2000. [Consulta: 22 novembre 2019].
* ↑ Las Mujeres en Vitoria-Gasteiz a los largos de los siglos, 2001.
* ↑ «Santa María Josefa del Corazón de Jesús | Real Academia de la Historia». [Consulta: 22 novembre 2019].
* ↑ «Maria Josefa del Corazón de Jesús». [Consulta: 22 novembre 2019].

## Enllaços externs

* Instituto de las Siervas de Jesús
# Steven LaBrie

Steven LaBrie (n. Dallas, Texas el 4 de març de 1988) és un baríton estatunidenc. A partir de 2022, va assolir reconeixement com a membre del quartet vocal contemporani de crossover clàssic Il Divo.
LaBrie ha destacat pel seu timbre vocal, la seva expressiva interpretació i la seva dramàtica presència en l'escenari. L'Opera News el va incloure entre els cinc principals barítons lírics a seguir, destacant encara més la seva influència dins del món de l'òpera i la música clàssica. Després de la defunció de Carlos Marín, membre fundador d'Il Divo, LaBrie i els altres membres del grup an prendre la decisió de continuar amb la seva gira en homenatge al seu difunt company. Inicialment anomenada For Once in My Life Tour, la gira va evolucionar cap a una presentació de grans èxits.

## Referències

* ↑ «Así es Steven LaBrie, el mexicano que 'sustituye' a Carlos Marín en 'Il Divo'» (en castellà).
* ↑ «Información y biografía» (en anglès).
# Antoni de Vilaragut i Visconti

Antoni de Vilaragut i Visconti (Sicília, 1336 - País Valencià, 1400) fou conseller de Pere el Cerimoniós i alcaid de Xàtiva. Fins al segle XX se li atribuïren les traduccions de les Tragèdies de Sèneca al català, cosa que Jordi Rubió i Balaguer desmentí basant-se en la seua biografia i llenguatge utilitzat a l'obra. L'autor d'aquestes obres podria tractar-se del seu net homònim (mort el 1446), Antoni de Vilaragut i de Vilanova.
Fill de Ramon de Vilaragut i Sarrià i de Diana Visconti, filla i neta dels senyors de Milà. Passà als setze anys del regne de València a Sicília. En recompensa pel seu servei com a capità de les naus que defensaren Sicília del setge dels reis de Nàpols, obtingué per donació de Joan, duc d'Atenes, el castell i baronia de la ciutat de Tripi. De Pere III, obtingué en 1375 l'alcaldia de Xàtiva per les batalles lliurades al seu nom. Joan I el nomenà majordom seu el 1388 i li concedí la baronia de Dosaigües i el lloc d'Alaquàs. Al morir, deixà als seus fills una de les hisendes més extenses de València que incloïen els termes de Marines (Camp de Túria), l'Olla, Torres Torres, Olocau, Trulles, Alcaícia, Sollana, Dosaigües i Alaquàs.

## Referències

* ↑ J. Rubió i Balaguer, Literatura catalana, dins G. Diaz-Plaja, Historia general de las literaturas hispánicas III (Barcelona 1953), pag 750 (Traducció catalana: J Rubió i Balaguer, Història de la literatura catalana I (Montserrat 1984), pags 224-225)
* ↑ Antoni M. Badia i Margarit, Miscel·lània , Volum 3, pàgines 139-142

## Enllaços externs

* «Antoni de Vilaragut i Visconti». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Joss Jaycoff

Joss o Jossy Jaycoff (Mataró, c. segle xx) és una estilista, presentadora, model i comunicadora catalana. El seu camp de treball es basa en l'art visual, la moda i les relacions públiques, amb un enfocament social i activista pels drets humans quant a la defensa de les minories de gènere que conformen el col·lectiu LGBTIQ+.
Jaycoff es graduà en Estilisme i Direcció Creativa i cursà un màster en Estilisme de Moda, Publicitat i Mitjans Audiovisuals a la LCI Barcelona. L'any 2015 emigrà a Londres, on s'hi començà a establir professionalment i on feu arrelar la seva identificació dins dels moviments undergound vinculats al queer i en la desconstrucció de gènere. Autoidentificada com a persona no-binària amb els pronoms femení i neutre, es convertí a les darreries del decenni del 2010 en una veu significativa en el suport de les identitats trans, no-binàries i de gènere fluid, així com de la necessitat de tenir una tercera opció de gènere en documents oficials.
La seva tasca li ha permès promoure la cultura queer tant en la identitat de marca de diverses empreses com en el discurs social d'entitats, revistes i plataformes de renom com ara Boiler Room, el Consell de la Moda Britànic, Resident Advisor, Mutek o el Foment de les Arts i el Disseny (FAD). També ha participat, com a ponent contra la transfòbia i sobre les dificultats de trobar espais públics segurs per a aquest col·lectiu, en esdeveniments com el Festival de Cinema D’A o en l'Orgull gai d'Eivissa.

## Referències

* ↑ URL de la referència: https://orgull.cat/entrevista-a-joss-jaycoff-activista-no-binari. Data de consulta: 26 juny 2023. Editor: Orgull Ràdio. Data: 2 març 2021.
* 1 2 «Joss Jaycoff: imatge i activisme LGTBI+». Habitació 910 - Betevé, 12-04-2019 [Consulta: 26 juny 2023].
* 1 2 «Joss Jaycoff desvela la realidad que vive por identificarse como no 'binarie': "Hay lugares públicos en los que no puedes existir"» (en castellà). La Sexta, 26-10-2021. [Consulta: 26 juny 2023].
* 1 2 3 Fano, Ramón «Joss Jaycoff y la deconstrucción del género binario» (en castellà). Neo2, 22-11-2019 [Consulta: 26 juny 2023].
* ↑ Alfaro, Antonio; Castaño Peña, Sergio «Joss Jaycoff: Hackeando el sistema». Metal Magazine, n.d. [Consulta: 26 juny 2023].
* ↑ «Carla Antonelli y Joss Jaycoff clausuran esta tarde el Foro Visibilizando Transidentidades de la Fundación CajaCanarias» (en castellà). Diario de Avisos - Periódico de Tenerife, 27-10-2022 [Consulta: 26 juny 2023].
* ↑ «Sustainable Challenge: Open Experts Talks». Foment de les Arts i el Disseny, 01-06-2020. [Consulta: 26 juny 2023].
* ↑ «Joves creadors». Núvol, 30-11-2022 [Consulta: 26 juny 2023].
* ↑ «EIVISSA – Congrés ATREVID@S. Vidas atrevid@s, libertad de sentir, libertad para vivir.». Associació de Lluita anti-sida de les Illes Balears, 01-06-2022. [Consulta: 23 juny 2023].

## Enllaços externs

* Entrevista a Joss Jaycoff al programa Quin orgull! d'Orgull Ràdio (català)
# Afterschool

Afterschool és una pel·lícula estatunidenca estrenada el 2008. Opera prima d'Antonio Campos, és plena de referències a Frederick Wiseman, Gus Van Sant i Michael Haneke, quan no són plans revisitats o molt clarament inspirats en The Virgin Suicides i Elephant.

## Argument

Robert és estudiant, intern en una universitat de la costa Est. Solitari i una mica neuròtic, no manté més que superficials relacions amb el seu coarrendatari, camell de droga. Robert ocupa la majoria del seu temps a visionar vídeos porno. També és vídeoaficionat, i es troba efectuant localitzacions als passadissos del campus quan filma per casualitat la mort de dues estudiants per sobredosi. El director demana a Robert que realitzi un vídeo homenatge.

## Repartiment

* Ezra Miller: Robert
* Emory Cohen: Trevor
* Jeremy Allen White: Dave
* Michael Stuhlbarg: Mr. Burke
* Addison Timlin: Amy
* Rosemarie Dewitt: el professor
* Lee Wilkof: Mr. Wiseman
* Christopher McCann: Mr. Ullman

## Crítica

"Mamà, tinc la impressió que la gent aquí no m'estima." Massa ocupada per la seva pròpia vida, la mare no sent aquest crit d'angoixa xiuxiuejat al telèfon pel seu fill Robert, 16 anys, pensionat en un centre escolar per a la joventut daurada de la Costa Est dels Estats Units. "No t’encaparris, és clar que tothom, ets formidable... ", respon, absent. Quan el noi insisteix, li proposa tornar a prendre "medicaments".
La violència simbòlica d'aquesta escena dona el to. La càrrega de crítica social que encobreix no és tanmateix l'única entrada possible d'aquesta pel·lícula. Primer llargmetratge d'un jove cineasta de 24 anys descobert aquest any en la secció de Canes "Un certain regard", Afterschool convida a reflexionar sobre la naturalesa i els efectes de les imatges a Internet.

## Referències

* ↑ "Afterschool": els vertigens de l'adolescència (en francès), 30 de setembre de 2008.
# Asplenium azoricum

La falguereta de les Açores (Asplenium azoricum) és una espècie de falguera de la família Aspleniaceae, endèmica de les Illes Açores.

## Descripció

És una falguera d'origen híbrid de la família Aspleniaceae, descendent de l'ancestral falguera macaronèsica Asplenium anceps. Viu exclusivament a les Illes Açores, lo que vol dir que és un endemisme açorià estricte. Les seves frondes són coriàcies com de plàstic i el raquis és molt gruixat, de color granat obscur i brillant. Una característica típica d'aquesta falguera, que comparteix amb tots els descendents de l'Asplenium anceps, és l'existència d'una petita aurícula a la base de les pinnes mitjanes i inferiors dirigida cap a l'àpex de la làmina amb un o dos sorus al seu revers.

## Hàbitat

Viu entre les pedres de les parets de les marjades i dins les encletxes de roques volcàniques orientades cap al nord i nord-oest. Depenent del grau d'exposició al sol, el seu fenotip canvia molt, fent-se més coriaci com més llum solar rep.

## Distribució

Viu a les nou illes de l'arxipèlag de les Açores d'on és endèmica.

## Híbrids

* Asplenium azomanes (Asplenium trichomanes ssp. coriaceifolium): híbrid alotetraploide per encreuament entre A. azoricum i A. trichomanes.

## Referències

* ↑ «BioLib: Biological library - Asplenium azoricum». [Consulta: 8 setembre 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa de l'Asplenium azoricum. Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* Asplenium azoricum a la revista American Fern Journal
# Botaurins

Els botaurins (Botaurinae) són una subfamília d'aus pelecaniformes pertanyent a la família dels ardèids. Els seus membres més coneguts als Països Catalans són el martinet menut comú i el bitó comú. L'etimilogia de Botaurinae es remet al nom que donà Plini el Vell al bitó: Botor, derivat de Bos ('bou') i taurus ('toro'), donat que aquest ocell emet crits en forma de brams que recorden els dels ungulats.
Les espècies d'aquesta subfamília solen ser més petites que els agrons i martinets típics, pertanyents a la sub-família Ardeinae, solen tenir els colls més curts i plomatges críptics de tons marronosos. Els bitons i martinets menuts són aus discretes i sigiloses que viuen entre els canyissars i joncs on s'alimenten d'amfibis, rèptils, insectes i peixos.

## Gèneres

La subfamília es componia tradicionalmernt de tres gèneres:
* Gènere Ixobrychus (9 espècies);
* Gènere Botaurus (4 espècies);
* Gènere Zebrilus (1 espècie)
Però un estudi filogenètic molecular de la família dels ardèids publicat el 2023 va trobar que Ixobrychus era parafilètic i per crear gèneres monofilètics, Ixobrychus es va fusionar amb el gènere Botaurus

## Referències

* 1 2 Peterson, A. P. 2010. Clasificación de Pelecaniformes. Consultat el 25 juliol 2016.
* ↑ «Bittern (1)». Oxford English Dictionary. Oxford University Press. [Consulta: 16 maig 2016].
* ↑ Frank Gill y David Donsker. Storks, ibis & herons. IOC World Bird List versión 6.3.
* ↑ «Ibis, spoonbills, herons, Hamerkop, Shoebill, pelicans». IOC World Bird List Version 14.2. International Ornithologists' Union, 01-08-2024. [Consulta: 26 setembre 2024].
* ↑ Hruska, J.P.; Holmes, J.; Oliveros, C.; Shakya, S.; Lavretsky, P.; McCracken, K.G.; Sheldon, F.H.; Moyle, R.G. «Ultraconserved elements resolve the phylogeny and corroborate patterns of molecular rate variation in herons (Aves: Ardeidae)». Ornithology, 2023, pàg. ukad005. DOI: 10.1093/ornithology/ukad005.
* ↑ Chesser, R.T.; Billerman, S.M.; Burns, K.J.; Cicero, C.; Dunn, J.L.; Hernández-Baños, B.E.; Jiménez, R.A.; Johnson, O.; Kratter, A.W. «Sixty-fifth Supplement to the American Ornithological Society’s Check-list of North American Birds». Ornithology, vol. 141, 3, 2024, pàg. ukae019. DOI: 10.1093/ornithology/ukae019.
# Giuseppe Gazzaniga

Giuseppe Gazzaniga (Verona, 5 d'octubre de 1743 - Crema, 1 de febrer de 1818) fou un membre de l'escola napolitana de compositors d'òpera.
De jove, son pare el destinava a la carrera eclesiàstica, i havia de practicar la seva passió musical de manera clandestina. Només a la mort del pare, el 1760, va poder començar estudiar de debò. Entre 1761 i 1770, va ser alumne de Nicola Porpora a Venècia i més tard a Nàpols, on també va ser deixeble del celebrat compositor Niccolò Piccinni.
El 1768, va escriure la primera de les seves 18 òperes per a Venècia, on hi viuria fins al 1791, any en què fou nomenat mestre de capella de la catedral de Crema. Va compondre música religiosa i 51 òperes; hom el considera un dels últims compositors d'opera buffa italiana. La seva òpera més reconeguda és Don Giovanni, versió que vuit mesos més tard Da Ponte va afusellar i ampliar per a Mozart. La versió de Gazzaniga insisteix molt més en els aspectes més còmics.

## Referències

* ↑ Meloncelli, Raoul «Gazzaniga, Giuseppe» (en italià). Dizionario Biografico degli Italiani, vol.52, 1999 [Consulta: 14 agost 2014 (2014-08-14)].
* ↑ Alier, Roger. «Giuseppe Gazzaniga». A: Guia Universal de la ópera (en castellà). Barcelona: Edicions Robinbook, 2007. ISBN 978-84-96924-03-1.
* ↑ Meloncelli, op.cit..
# Bernat Martínez Mas

Bernat Martínez Mas (Alberic, 10 de gener de 1980 - Monterey, 19 de juliol de 2015) va ser un pilot de motociclisme valencià, especialitzat en curses de Superstock. Fou campió de Catalunya el 2007 i subcampió d'Europa (Superstock 1000) i d'Espanya el 2009.
Martínez es va morir a causa de les lesions sofertes en un accident múltiple al circuit de Laguna Seca, durant una cursa del campionat MotoAmerica. A l'accident, provocat per un pilot que frenà en sec poc després de la sortida i va fer caure cinc corredors, també hi perdé la vida el pilot gallec Dani Rivas.

## Trajectòria esportiva

El 2001 debutà en competició internacional al Campionat d'Europa de Superstock 1000, tot participant en la ronda d'Itàlia, a Imola, amb l'Aprilia RSV R de l'equip Desm Aprilia Racing, acabant la cursa en el dissetè lloc. El 2003 tornà a competir en el mateix campionat com a pilot oficial de l'equip MIR, amb una Suzuki GSX 1000R. Acabà l'any en novè lloc final, havent estat el seu millor resultat la quarta posició obtinguda a la ronda del Regne Unit (Silverstone) i al d'Itàlia (Imola). El 2004 va córrer per a l'equip Marvimoto, disputant cinc curses amb una Yamaha YZF R1 i dues amb una Suzuki GSX-R 1000. Acabà la temporada en l'onzena posició final, essent la seva millor classificació un quart lloc a Alemanya (Oschersleben).
El 2005 aprofità un wildcard ("comodí") per a participar en la ronda espanyola del Campionat del Món de Superbike amb una Yamaha YZF R1 de l'equip Folch Endurance. Prengué part als entrenaments i la qualificació, però no pogué ésser present a l'inici de les dues curses el diumenge. El 2006 va competir al Campionat del Món de Supersport, disputant-ne tres curses amb una Yamaha YZF R6 de l'equip Edo en substitució de Gianluca Nannelli. No aconseguí puntuar, essent el seu millor resultat un dissetè lloc a la ronda de San Marino (Misano).
Després d'haver corregut diversos anys en el Campionat de Catalunya i l'estatal, el 2009 fou Subcampió d'Europa de Superstock 1000 (un campionat celebrat a una sola prova).
La temporada de 2010 debutà en el Mundial de motociclisme, en categoria Moto2, amb una Bimota HB4 de l'equip Maquinza-SAG sense obtenir-hi, però, cap punt. La vigília del Gran Premi d'Alemanya fou substituït dins l'equip per Ricard Cardús.

## Resultats al Mundial de motociclisme

| Any | Categoria | Moto | Curses | Victòries | Podi | Pole | Fast lap | Punts | Posició |
| 2010 | Moto2 | Bimota | 7 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | - |

## Referències

* 1 2 «Bernat Martinez» (en anglès). motogp.com. Arxivat de l'original el 17 d’octubre 2017. [Consulta: 6 juny 2011].
* 1 2 «El motorista valencià Bernat Martínez perd la vida en un accident al circuit de Laguna Seca». Vilaweb, 20-07-2015. [Consulta: 20 juliol 2015].

## Enllaços externs

* Vídeo de la curs de Superstock a Albacete en què participà el 2010 (anglès)
* Imatge de Martínez a Albacete el 2010