OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Julio Baghy

Julio Baghy (en hongarès, Baghy Gyula) (Szeged, 13 de gener de 1891-Budapest, 18 de març de 1967) va ser un actor hongarès i un dels escriptors més importants en esperanto.
Va començar a aprendre esperanto l'any 1911. Va treballar d'actor i de mànager de teatre. Durant la Primera Guerra Mundial va ser capturat i, com a presoner de guerra, va estar-se sis anys a Sibèria. En tornar al seu país, va dedicar-se a l'esperanto gairebé de forma exclusiva com a escriptor, editor, actor i professor, formant amb Kálmán Kalocsay en nucli de l'anomenada escola literària de Budapest, amb qui va redactar la revista Literatura Mondo durant els anys 1920 i 1930. En aquest període va ser també professor itinerant d'esperanto segons el mètode Cseh en diferents països, com Estònia, Letònia, els Països Baixos i França. La seva extensa obra literària, particularment els seus poemes, la seva participació en nombrosos congressos i la seva activitat pedagògica el van convertir en una figura immensament popular entre els esperantistes. William Auld el considera "després de Zamenhof, el parlant d'esperanto més popular del món".

## Obres literàries
### Prosa

Baghy va escriure dos llibres sobre el seu captiveri a Sibèria: Viktimoj ("Víctimes", 1925), i Sur sanga tero ("En sòl sagnant", 1933). També va escriure una novel·la satírica, Hura! ("Hurra!", 1930). Tanmateix, la seva novel·la més famosa és Printempo en aŭtuno ("Primavera a la tardor", 1931).

### Poesia

Baghy és més conegut per la seva obra poètica, publicada a Preter la vivo ("A través de la vida", 1922), Pilgrimo ("Pelegrí", 1926) i Vagabondo kantas ("Un vagabund canta", 1933). Del 1966 és Ĉielarko ("Arc de Sant Martí"), sobre el folklore de diverses nacions. Aŭtunaj folioj ("Fulles de Tardor") fou publicada pòstumament, el 1970.

## Moviment esperantista

Quan va tornar a Hongria després de ser deportat a Sibèria, va esdevenir un dels principals mestres del moviment esperantista. Va escriure a la revista literària Literatura Mondo fins a 1933. La seva obra reflecteix el seu eslògan: Amo kreas pacon, paco konservas homecon, homeco estas plej alta idealismo ("L'amor crea la pau, la pau preserva la humanitat, la humanitat és l'ideal més alt").

## Referències

* ↑ Sutton, Geoffrey. Concise Encyclopedia of the Original Literature of Esperanto, 1887-2007 (en anglès). Nova York: Mondial, 2008, p. 92-93.
* ↑ Auld, William. Enkonduko en la originalan literaturon de Esperanto (en esperanto). Saarbrücken: Artur E. Iltis, 1979, p. 36.

## Bibliografia

* M. Boulton, Poeto fajrakora. La verkaro de Julio Baghy, Saarbrücken: Artur E. Iltis, 1983, p. 144.
* Clelia Conterno, Baghy tra la tempo, a Literatura Foiro, 43-44 (juny-agost 1977), p. 10-11.
* G. Silfer, La leginda Baghy, a Literatura Foiro, 65 (febrer 1981), p. 4-5.

## Enllaços externs

* Gyula Baghy - a brief biography a la Wayback Machine (arxivat a 2009-octubre-27).
# Pello Lizarralde

Pello Lizarralde Larraza (Zumarraga, Guipúscoa, 3 d'octubre de 1956) és un escriptor i traductor basc, resident a Pamplona des del 1980, on treballa de professor d'euskera. Amb les seves obres ha guanyat dues vegades el Premi Euskadi de Literatura i una el Premi de la Crítica de narrativa en basca. Ha estat qualificat per la crítica com un autor que economitza adequadament el llenguatge en cada frase, d'estil fi i precís. Com a traductor, destaca per haver traduït al basc obres de diversos autors italians, com Natalia Ginzburg, Gianni Celati o Elio Vittorini.

## Obres
### Novel·les

* E pericoloso sporgersi. Zuri beltzean (1984, Lur)
* Hatza mapa gainean (1988, Pamiela)
* Larrepetit (2002, Erein), Premi de la Crítica de narrativa en basca 2002 i Premi Euskadi de Literatura 2003.
* Iragaitzaz (2008, Erein)
* Orbanak (2012, Erein)
* Elur bustia (2016, Erein)
* Argiantza (2020, Erein), Premi Euskadi de Literatura 2021

### Reculls de relats

* Sargori (1994, Pamiela)
* Un ange passe (1998, Erein)

### Poesia

* Hilargiaren hotzikarak (1978, Ustela)

## Referències

* 1 2 «Pello Lizarralde Larraza». Enciclopedia Auñamendi. [Consulta: 2 octubre 2016].
* ↑ «Lizarralde Larraza, Pello» (PDF) (en castellà). Revista TK, 2016. [Consulta: 15 gener 2022].
* 1 2 3 4 Ezquerra, Estíbaliz. «Lizarralde, Pello». basqueliterature.com. Arxivat de l'original el 2022-01-14. [Consulta: 2 octubre 2016].
* ↑ Larrauri, Eva «La hora global de la literatura en euskera». El País, 23-04-2013 [Consulta: 2 octubre 2016].
* ↑ «Pello Lizarralde gana con un relato crepuscular sobre los viejos cines de pueblo y una evocación del pasado» (en castellà), 14-10-2021. [Consulta: 14 gener 2022].
# Pep Cortés

Pep Cortés (Alcoi, 5 de maig de 1945 - Barcelona, 9 de desembre de 2019) va ser un actor i director teatral valencià.
Va treballar en desenes de pel·lícules i sèries de televisió així com en diverses obres de teatre. Va debutar als grups teatrals La Cassola i La Dependent, on va interpretar papers com Estimat mentider, amb el que va guanyar el premi a millor actor de la Generalitat Valenciana en 1992, Senyor Retor, a Canal 9, o la pel·lícula Tots a la presó, dirigida per Luis García Berlanga.
També va treballar amb Els Joglars, amb Carles Santos i amb tants altres referents de l'escena del país. També va acompanyar Vicent Andrés Estellés per Barcelona per preparar el seu recital poètic i va treballar en diverses sèries de TV3. Va treballar amb directors com Ken Loach, Mariano Barroso, Fernando Trueba, Ventura Pons o Bigas Luna.
Com a director destacà per la professionalització de la Companyia de Teatre Estable La Cassola d'Alcoi -que va refundar el 1987 com La Cassola- i que va recuperar amb la direcció de l'obra de Dario Fo, 'Ací no paga ni Déu'. De la seva implicació sorgiria una pedrera d'actors amb la qual sempre va mantenir el contacte, col·laborant en moltes ocasions amb la companyia La Dependent.
A més de l'àmbit cultural, Pep Cortès també es va implicar en l'àmbit polític i va arribar a encapçalar llistes de la Unitat del Poble Valencià, precedent del Bloc Nacionalista Valencià.

## Referències

* 1 2 «Mor el director teatral alcoià Pep Cortés». [Consulta: 9 desembre 2019].
* ↑ «S'ha mort l'actor Pep Cortés». [Consulta: 9 desembre 2019].
* ↑ «Adiós a Pep Cortés, alma y cerebro del teatro valenciano» (en castellà), 09-12-2019. [Consulta: 9 desembre 2019].
# Piedade (São Tomé i Príncipe)

Piedade és una localitat de São Tomé i Príncipe. Es troba al districte de Mé-Zóchi, al nord-est de l'illa de São Tomé. La seva població és de 1.587 (2008 est.). Està connectada amb la Rua 3 de Fevereiro que forma part de l'EN3 que surt de la capital i acaba a Monte Café. A la vora hi ha Trindade a l'est i Batepá al nord-oest.

## Evolució de la població

Població de Piedade (2001-2008) :
| 2001 | 2008 |
| 1.392 | 1.587 |

## Educació

A mitjans de 2000, es va obrir el Centre de Millora Tècnica Agrícola; quan la Universitat de São Tomé i Príncipe va ser fundada el 2014, es va convertir en el Centre d'Estudis pel Desenvolupament.

## Referències

* ↑ INE Arxivat 2017-02-09 a Wayback Machine., Evolução da população São-Tomense por localidades, 2001/2007-08
* ↑ Federal University of Minas Gerais. «UFMG discute com o governo de São Tomé e Príncipe criação da 1ª universidade pública» (en portuguès). Brazil-Europe Studies Institute, 09-09-2013. Arxivat de l'original el 21 de desembre 2016. [Consulta: 27 novembre 2017].

## Bibliografia

* Grande Atlas Mundial, Selecções do Reader´s Digest, 1st ed., September 2006, p. 223. ISBN 972-609-471-2
* Grande Dicionário Enciclopédico Ediclube Vol. XVI, p. 5574–5575. 1996. ISBN 972-719-056-1
# Federació de Futbol del Tadjikistan

La Federació de Futbol del Tadjikistan, també coneguda per les sigles FFT (en anglès: Football Federation of Tadjikistan, en tadjik: Федеросиюни футболи Тоҷикистон) és l'òrgan de govern del futbol de la república del Tadjikistan. Va ser fundada l'any 1936 com una subfederació de la Unió Sovietica amb el nom deTajikistan National Football Federation. Ja com a país independent, l'any 1993 va afiliar-se a la Confederació Asiàtica de Futbol (AFC) i el 1994 a la Federació Internacional de Futbol Associació (FIFA).
El 9 de juny de 2014, la FFT va ser una de les federacions fundadores de l'Associació de Futbol de l'Àsia Central (CAFA), una de les cinc zones geogràfiques en què està dividida l'AFC.
La FFT és la responsable d'organitzar el futbol de totes les categories, tant masculines com femenines, inclosos el futbol sala i les respectives seleccions nacionals.
El 1992, la FFT va crear la Lliga tajik de futbol que és la principal competició del país, la disputen deu equips i dona continuïtat a la lliga de l'època soviètica que es jugava des de 1937.
El mateix any també es va crear laTajikistan First League i laTajikistan Second League, que són la segona i tercera competició més importants.
El 17 de juny de 1992, la Selecció de futbol de Tadjikistan va jugar contra la selecció de l'Uzbekistan el seu primer partit oficial com a país independent.

## Referències

* 1 2 «Football Federation Tajikistan» (en anglès). AFC. [Consulta: 7 desembre 2019].
* ↑ «Tadjikistan» (en anglès). FIFA. Arxivat de l'original el 29 d’octubre 2020. [Consulta: 7 desembre 2019].
* ↑ «About CAFA» (en anglès). CAFA. [Consulta: 7 desembre 2019].
* ↑ «Web Oficial FFT» (en rus). FFT. [Consulta: 7 desembre 2019].
* ↑ «ОБЩАЯ ИНФОРМАЦИЯ» (en rus). ФУТБОЛЬНАЯ ЛИГА ТАДЖИКИСТАНА.. [Consulta: 7 desembre 2019].
* ↑ Stokkermans, Karel. «Tajikistan - List of Champions» (en anglès). rsssf, 03-10-2019. [Consulta: 7 desembre 2019].
* ↑ «ВТОРАЯ ЛИГА ТАДЖИКИСТАНА НАБИРАЕТ ОБОРОТЫ» (en rus). FFT. [Consulta: 7 desembre 2019].
* ↑ «Tajikistan rise to the Challenge» (en anglès). FIFA, 20-04-2006. Arxivat de l'original el 7 de desembre 2019. [Consulta: 7 desembre 2019].
# Alejandra Márquez Abella

Alejandra Márquez Abella (San Luis Potosí, Mèxic, 1982) és una directora de cinema i guionista mexicana.

## Trajectòria

Márquez Abella va estudiar Direcció Cinematogràfica en el Centre d'Estudis Cinematogràfics de Catalunya en Barcelona. Després del seu retorn a Mèxic, va filmar en 2009 el curtmetratge 5 recuerdos, amb el que va participar en més de 130 festivals i mostres al voltant del món, i va obtenir més de 20 premis nacionals i internacionals.
Després de treballar com a guionista en sèries televisives com a Imaginantes i Soy tu fan, i dirigir el documental Mal de tierra (2011), Márquez Abella llença la seva opera prima en 2015, Semana santa, escrita i dirigida per ella. Semana santa va participar en el Festival Internacional de Cinema de Toronto de 2015, on va ser elogiada per demostrar "un sentit hàbil i econòmic per a contar històries".
En 2018 va presentar el seu segon llargmetratge, Las niñas bien, una adaptació de la novel·la homònima de Guadalupe Loaeza. Amb Las niñas bien, Márquez Abella va obtenir el premi a la Millor Pel·lícula Iberoamericana al Festival de Màlaga de 2019, així com el guardó a Millor Guió. La realitzadora també va rebre nominacions en les categories de Millor Direcció, Millor Guió Original i Millor Pel·lícula als Premios Ariel 2019.

## Filmografia

* Semana santa (2015)
* Las niñas bien (2018)

## Enllaços externs

* Imaginantes / El ingeniero imaginante. Concepte creatiu d'Alejandra Márquez Abella (CC BY 3.0)

## Referències

* ↑ Festival Internacional de Cine de Morelia. «Márquez Abella, Alejandra». Arxivat de l'original el 2020-10-26. [Consulta: 23 novembre 2019].
* ↑ Sensacine. «Alejandra Márquez Abella». [Consulta: 23 novembre 2019.].
* ↑ Windsor, Harry «'Semana Santa': TIFF Review» (en anglès). , 12-09-2015 [Consulta: 23 novembre 2019].
* ↑ Ramírez, Azul «Alejandra Márquez Abella presentó Las niñas bien en el 16º FICM». , 22-10-2018 [Consulta: 23 novembre 2019].
* ↑ «La mexicana Las niñas bien gana Mejor Película Iberoamericana en el Festival de Málaga, España». EFE, 23-03-2019 [Consulta: 23 novembre 2019].
# Kalanchoe streptantha

Kalanchoe streptantha és una espècie de planta suculenta del gènere Kalanchoe, que pertany a la família Crassulaceae.

## Descripció

És una planta perenne, totalment glabra, robusta, de fins a 1,2 m d'alçada.
Les tiges són robustes, de 2 a 3 cm de diàmetre, decumbents, ramificades a la base.
Les fulles són poc peciolades a subsèssils, gruixudes, carnoses, de color verd clar a verd-blavoses, vores de vermell a marronoses, cobertes amb una pruïna blanquinosa i glauca, pecíol de 5 a 10 mm, lleugerament amplexicaule, làmina oblonga-lanceolada, obovada a obovada-lanceolada, de 4 a 15 cm de llarg i d'1 a 7,5 cm d'ample, amb taques violàcies, la punta es redueix i cunea, aguda, la base es va reduint gradualment des del centre, els marges sencers o lleugerament sinuats.
Les inflorescències en panícules corimboses de poques flors, de 10 a 15 cm d'ample, peduncles a 30 cm, pedicels de 6 a 25 mm.
Les flors són pèndules; calze tubular, de color verd o groc, amb vores vermelles, de vegades amb pèls glandulars, tub de 10 a 15 mm; sèpals ovat-deltoides, aguts, de 4 a 9 mm de llarg i de 6 a 8 mm d'ample; corol·la de color groc, tub de 30 a 36 mm, pètals ovats a oblongs, molt obtusos i cuspidats, estesos, de 9 a 12 mm de llarg i de 5 a 6 mm d'ample.

## Distribució

Planta endèmica del centre i oest de Madagascar. Creix en llocs rocosos assolellats.

## Taxonomia

Kalanchoe streptantha va ser descrita per John Gilbert Baker (Baker) i publicada al Journal of Botany, British and Foreign. London. 22: 472. 1887.

#### Etimologia

Kalanchoe: nom genèric que deriva de la paraula cantonesa "Kalan Chauhuy", 伽藍菜 que significa 'allò que cau i creix'.
streptantha: epítet que deriva de les paraules gregues streptos, = 'retorçat' i anthos = 'flor'.

#### Sinonímia

* Bryophyllum streptanthum (Baker) A.Berger (1930) / Kitchingia streptantha (Baker) Allorge-Boiteau (1995)

## Referències

* ↑ «Kalanchoe streptantha». International Crassulaceae Network.
* ↑ «Kalanchoe streptantha Baker». International Plant Names Index.
# Equipo Argentino de Antropología Forense

L'Equipo Argentino de Antropología Forense (Equip Argentí d'Antropologia Forense, o "EAAF") és una organització no governamental argentina sense ànim de lucre científica. Va ser creada el 1986 per la iniciativa de diverses organitzacions de drets humans amb l'objectiu de desenvolupar tècniques d'antropologia forense per a ajudar a localitzar i identificar els argentins que havien desaparegut durant el període de la "Guerra Bruta" de 1976 a 1983 durant la dictadura militar. Des de llavors, els membres de l'equip han dut a terme treballs de camp en altres 30 països, incloent Bòsnia i Hercegovina, Angola, el Timor Oriental, la Polinèsia Francesa, Croàcia i Sud-àfrica. En particular, l'EAAF va adquirir renom a tot el món mitjançant la identificació de les recialles de Che Guevara, que es trobaven a Bolívia.

## Referències

* ↑ «Diario Perfil - Impulsan identificación de soldados enterrados como NN en Malvinas». Arxivat de l'original el 2007-09-30. [Consulta: 19 febrer 2017].
# Gong Zizhen

Gong Zizhen (en xinès tradicional: 龔自珍; en xinès simplificat: 龚自珍; en pinyin: Gōng Zìzhēn), també conegut com a Gong Yijian 龔易簡 ó Gong Gongzuo 龔鞏祚,(1792-1841) pensador, escriptor i poeta xinès. La seva obra va incidir de forma notable en els moviments de modernització de finals de la dinastia Qing.

## Biografia

Va néixer el 22 d'agost de 1792 a Ren He (actual Hangzhou) a la província de Zhejiang, Xina. La seva família es va traslladar a Pequín quan Gong tenia 6 anys. En la seva formació va tenir molta influència el seu avi, el filòsof Duan Yucai (段玉裁) que el va fer interessar pel període dels Han (206-220) i en la lectura dels clàssics. Va passar els diferents nivells d'exàmens imperials fins a assolir el grau de "jinshi", ocupant diversos càrrecs administratius fins a arribar a ser el responsable del Ministeri de Ritus i Cerimònies.
Va ser deixeble Liu Fenglu, i com aquest insistí a nivell de pensament que hi havia una estreta relació entre Rius i Lleis.
Va ser molt crític amb els nivells de corrupció del Govern i va escriure diversos assaigs condemnant les males pràctiques en l'administració.
Davant de la davallada general de la Dinastia Qing i de les pressions que el país rebia de l'exterior, Gong va unir-se a un grup d'escriptors i intel·lectuals que volien potenciar les reformes que creien que la Xina necessitava, però al final de la seva vida desil·lusionat de l'evolució del procés reformista es va retirar a la vida privada. Malgrat tot, les seves idees van influir en el futur "Moviment d'auto-enfortiment" (1861-1895) i en la nova generació de partidaris de la reforma, com Kang Youwei (1858-1927), un dels impulsors de la denominada "Reforma dels Cent Dies", (1898) i Liang Qichao (1873-1929).
Com a poeta va escriure més de 300 poemes, utilitzant de forma especial l'estil "jueju" (quartets) i també en forma de "ci", ambdues molt utilitzades durant la dinastia Tang (618-907).
Les seves obres més importants estan recollides en el llibre "Gong Zizhen quanji" (龔自珍全集) i part de l'obra poètica en la col·lecció "Jihai zashi" de 1839.
Va morir el 26 de setembre de 1841 a Danyang, província de Jiangsu.

## Referències

* 1 2 3 4 «Gong Zizhen. Chinese Author» (en anglès), 22-07-2005. [Consulta: novembre 2016].
* 1 2 Theobald, Ulrich. «Persons in Chinese History - Gong Zizhen» (en anglès), 06-05-2012. [Consulta: novembre 2016].
* 1 2 3 «Gong Zizhen (1792-1841) A reform-minded official and poet» (en anglès), 03-02-2012. [Consulta: novembre 2016].
* ↑ Cheng, Anne. «Tradition canonique et esprit réformiste à fin du XIXe siècle en Chine» (en francès). [Consulta: novembre 2016].
# Jaume Miró

Jaume Miró (Cala Millor, 1977) és un dramaturg, guionista i director mallorquí. Fundador de la companyia Noctàmbuls el 1999.
Va ser autor i director de les obres teatrals Noctàmbuls, El funeral d'en Singelpeu o In the backyard, obres que va estrenar amb la seva companyia, Noctàmbuls. Tanmateix, les obres que van donar un impuls a la seva carrera com a dramaturg van ser Diari d'una miliciana, guanyadora del Premi Teatre Principal de Textos Teatrals 2012 i després Dels llargs camins, amb la que va aconseguir el Premi a Millor Text i Millor Espectacle en els Premis de l'ATAPIB. Més recentment ha estat coautor de l'obra Mar de fons (2019) amb Iguana teatre.
Entre el 2017 i 2019 va ser també guionista i codirector del documental Milicianes', co-produïda per IB3 i TV3 (2018).
Al 2019 és seleccionat com a Autor Resident del Teatre Principal pel projecte Inexcloure.

## Premis i reconeixements

* Premi Teatre Breu En-viu 2019 a l'obra La vida espera
* Guanyador de la I beca Autor Resident del Teatre Principal de Palma 2019 per Inexcloure
* Premi millor text dels Premis de l'Associació de Teatres Públics de les Illes Balears 2014 a Dels llargs camins
* Premi Bartomeu Rosselló-Pòrcel a la trajectòria jove 2013
* Selecció Xarxa Alcover 2013 per In the backyard
* Premi Teatre Principal de Textos Teatrals a Diari d'una miliciana 2012
* Segon premi Art Jove de Produccions teatrals 2011 a In the backyard

## Referències

* ↑ «Diari d'una miliciana, teatre per no oblidar», 15-07-2013. [Consulta: 11 setembre 2019].
* ↑ «'Hamlet Party' i 'Dels llargs camins', triomfadores dels premis de l'associació de teatres públics», 30 juny 2015consulta=11 setembre 2019.
* ↑ «Les conseqüències del franquisme a Mallorca, a 'Mar de fons'», 19-01-2019. [Consulta: 11 setembre 2019].
* ↑ TV3. «Es presenta la coproducció de TV3 "Milicianes"», 17-01-2019. [Consulta: 11 setembre 2019].
* ↑ «El dramaturg Jaume Miró, seleccionat com autor resident 2...». [Consulta: 11 setembre 2019].
* ↑ «'La vida espera' de Jaume Miró guanya el primer Concurs de Textos Teatrals En Vi-u». Arxivat de l'original el 2019-06-08. [Consulta: 11 setembre 2019].
* ↑ «El dramaturg Jaume Miró, seleccionat com autor resident 2019 al Teatre Principal». [Consulta: 19 setembre 2019].
* ↑ «Cap Vermell - Noctàmbuls i la seva producció "Dels llargs camins" guanyadora dels premis d'Arts Escèniques 2014». [Consulta: 11 setembre 2019].
* ↑ «Cap Vermell - Jaume Miró, de Noctàmbuls, premiat per l'OCB». [Consulta: 11 setembre 2019].
* ↑ «Les 5 obres seleccionades per la Xarxa Alcover de Teatres per al 2013 i el 2014». [Consulta: 14 octubre 2019].
* ↑ «Jaume Miró recull el Premi Teatre Principal de Texts Dramàtics». Arxivat de l'original el 14 d’octubre 2019. [Consulta: 15 setembre 2019].
* ↑ «In the backyard, cuando solo queda la esperanza». Arxivat de l'original el 2021-04-16. [Consulta: 11 setembre 2019].

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial
* Traduccions d'obres de Jaume Miró a catalandrama
# Jay Armstrong Johnson

Jay Armstrong Johnson (Fort Worth, 1 de setembre de 1987) és un actor estatunidenc. És conegut per participar en diverses obres de teatre com ara Un dia a Nova York, Hands on a Hardbody, Catch Me If You Can i Hair.

## Biografia

Armstrong Johnson va néixer i créixer a Fort Worth, on va començar classes de teatre en el seu desè any d'estudis. Als disset anys, va obtenir una beca per estudiar a la Steinhardt School de la Universitat de Nova York, on es va llicenciar en música amb especialitat en interpretació vocal i teatre musical. És membre de l'Actors' Equity Association.

### Carrera

Va debutar en el musical Hair, on va interpretar el paper de Claude. Després, va obtenir papers en obres com: Wild Animals You Should Know, Working, Sweeney Todd, The Last Goodbye, Un dia a Nova York, Hands On A Hardbody, Pool Boy Hairspray i West Side Story. Es va presentar per al paper de Jack Kelly a Newsies, però el va rebre Jeremy Jordan.
Els seus crèdits en cinema i televisió inclouen Sex and the City 2, It Could Be Worse i Law & Order: Special Victims Unit. El 24 de novembre de 2015 es va donar a conèixer que havia estat contractat per interpretar de forma recurrent Will Olsen, un brillant recluta amb zero habilitats socials o empatia en la sèrie de televisió d'ABC Quantico.

## Filmografia

Cinema :
| Any | Pel·lícula | Paper | Notes |
| 2010 | Sex and the City 2 | Membre del cor | |
| Televisión ||||
| Any | Títol | Paper | Notes |
| 2010 | Law & Order: Special Victims Unit | Paul | 1 episodi |
| 2013 | It Could Be Worse | Jay | 1 episodi |
| 2015 | Seeking | Sam | Minisèrie |
| 2016 | Quantico | Will Olsen | Paper recurrent |

## Referències

* ↑ «Biografía de Jay Armstrong Johnson en Internet Broadway Data Base» (en anglès). IBDb. [Consulta: 24 novembre 2015].
* ↑ «Jay Armstrong Johnson Bio Arxivat 2015-11-25 a Wayback Machine.» (en anglès). Universidad de Nueva York. Universidad de Nueva York. [Consulta: 24 novembre 2015].
* ↑ Murray, Larry. «Interview: The emergence and rise of triple-threat actor Jay Armstrong Johnson Arxivat 2015-11-25 a Wayback Machine.» (en anglès). Berkshire On Stage and Screen. Berkshire On Stage and Screen, 31-07-2010. [Consulta: 24 novembre 2015].
* ↑ «THROWBACK THURSDAY — JAY ARMSTRONG JOHNSON, SPRING 2013» (en anglès). The Last Magazine. The Last Magazine, 16-10-2014. [Consulta: 24 novembre 2015].
* ↑ «5 Things You Should Know About Jay Armstrong Johnson» (en anglès). The Craptacular. The Craptacular, 22-11-2012. [Consulta: 24 novembre 2015].
* ↑ Jay Armstrong Johnson a Internet Movie Database (anglès)
* ↑ Li, Shirley. «Quantico casts three recruits joining midseason» (en anglès). Entertainment Weekly. Entertainment Weekly, 24-11-2015.
* ↑ Roots, Kimberly. «Quantico Scoop: HTGAWM, Damages Actors Among Season 1 Additions» (en anglès). TV Line. TV Line, 24-11-2015. [Consulta: 24 novembre 2015].