OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Brau

Josep Brau, fou un compositor del segle XVII de nacionalitat espanyola. La seva trajectòria és desconeguda, però es té constància d’una obra d’ell a la Biblioteca de Catalunya: O Domine Jesu Christe, un motet a 8 veus que, segons la seva portada, va ser mestre a Puigcerdà. Hi ha probabilitats de que al 1600 a la Catedral de la Seu d’Urgell hi va exercir com a organista.
Obres: O Domine Jesu Christe és una composició musical de Josep Brau. El motet de 8 veus es troba format pel Cor I (cantus primus, cantus secundus, Altus i Tenor) i el Cor II (Cantus, Altus, Tenor i Bass).
Lletra en llatí $^1$:
O Domine Iesu Christe,
adoro te in sepulchro positum,
myrrha et aromatibus conditum.
Deprecor te ut tua mors sit vita mea
Lletra traduïda a l'espanyol:
Oh Señor Jesucristo,
te adoro a ti que fuiste depositado en un sepulcro
y ungido con mirra y aromas.
Te suplico que tu muerte sea mi vida.

## Referències

$^1$ Lambea M. (2011). O Domine Jesu Christe A 8. Aula Música Poética. Recuperat de https://digital.csic.es/bitstream/10261/32035/1/O%20Domine%20Jesuchriste.%20Joseph%20Brau.pdf

## Bibliografia

* Gran enciclopedia de la música clásica. P. 674. ISBN ISBN 84-7291-226-4.
# Hurlyburly

Hurlyburly és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Anthony Drazan i estrenada l'any 1998. Ha estat doblada al català.

## Argument

A les altures de Hollywood, Eddie, un poderós director de càsting i els seus tres millors amics, Mickey que fa un break lluny de la seva dona i dels seus fills, l'actor Artie i l'actor debutant Phil, es consagren a l'art de les festes a base d'alcohol, cocaïna i marihuana. La casa que comparteixen dos d'ells serà l'escenari principal en el qual aquests subjectes, atrapats en una crisi existencial i professional, reflexionen sobre les seves vides i el destí que els espera.a i de l'evocació de vells records. El que els uneix: sexe, mentides i obsessions. Al si d'aquest club exclusivament masculí, intervenen tres dones a la deriva: la bonica Darlène, Donna, una adolescent abandonada i Bonnie, una ballarina exòtica.

## Repartiment

* Sean Penn: Eddie
* Kevin Spacey: Mickey
* Robin Wright Penn: Darlene
* Chazz Palminteri: Phil
* Garry Shandling: Artie
* Anna Paquin: Donna
* Meg Ryan: Bonnie
* Kenny Vance: el cantant
* Michaline Babich: la recepcionista

## Premis i nominacions

* Talla Volpi per a la millor interpretació masculina l'any 1998 a la Mostra de Venècia per a Sean Penn.
* 1998: Premis Independent Spirit: Nominada a l'Independent Spirit al millor actor (Sean Penn)

## Crítica

* "Duríssima i lliure comèdia negra "off Hollywood"
* "No pot desprendre's dels seus orígens teatrals i tanta verborrea es converteix en un handicap. A més, la trama no està ben resolta. Però el seu eficaç repartiment i la seva crítica és tan feroç que acaba convertida en una gran pel·lícula menor": Diari El País

## Referències

* ↑ «Hurlyburly». esadir.cat.
* ↑ «Hurlyburly». The New York Times.
* ↑ Fdez. Santos, Ángel «Hurlyburly». El País.
* ↑ Khan, Omar «Hurlyburly». El País.
# Daniel Malan

Daniel François Malan (22 de maig de 1874 - 7 de febrer de 1959) va ser un primer ministre de Sud-àfrica. Se'l considera el màxim exponent del nacionalisme afrikaner racista. Sota el seu govern es van començar a implementar les polítiques de l'apartheid. La seva família, d'origen francès, provenia del poble provençal de Merindòu, on sempre es troba el «Mas dels Malan».
Malan des de jove va ser un fervent defensor de l'afrikaans, el qual era un idioma emergent davant el més difós neerlandès. El 1905 es va ordenar com a sacerdot de l'església Nederlandse Hervormde Kerk (Església Neerlandesa Reformada) i va ser destinat a Montagu on va romandre fins al 1915. Amb certa freqüència va viatjar en missions evangelitzadores al Congo Belga i a Rhodèsia.
El 1915 Malan va ingressar al Partit Nacional (afrikaans:Nasionale Party) i es va convertir en el primer editor del diari Die Burger, alineat amb la causa nacionalista. El 1918 es va fer líder del partit al districte del Cap de Bona Esperança i va ser elegit com a membre del parlament.
El 1924 quan el partit va guanyar les eleccions sota el lideratge de James Hertzog, Malan va passar a ocupar el càrrec de Ministre de l'Interior, Educació i Salut Pública; càrrec que va mantenir fins al 1933. Malan va estar a l'avantguarda de l'esforç per substituir el neerlandès per l'afrikaans en la constitució.
El 1934 el partit es va unir amb el seu rival i van formar el nou Partit Unit. Malan, descontent per aquesta fusió, va fundar un nou partit amb l'antic nom Partit Nacional, el qual ell descrivia com el Partit Nacional «purificat».
El 1948 Malan va arribar al poder, en guanyar el seu partit les eleccions. Durant els següents sis anys el seu govern va instaurar les bases del que seria el fonament de les polítiques racistes de l'apartheid (polítiques que van romandre en efecte fins a principis de la dècada de 1990).
Malan es va retirar de la política el 1954 a l'edat de 80 anys. Va morir cinc anys més tard a casa a Stellenbosch.

## Referències

* 1 2 «Daniel Francois Malan» (en anglès). South African History Online. [Consulta: 14 abril 2014].
* ↑ Rudolf Bakker, Provence & Côte d'Azur, (neerlandès), Amsterdam, Ed. De Arbeiderspers, 2011, ISBN 9789029580267
* ↑ S. B. Spies, «Daniel Francois Malan» Arxivat 2010-12-28 a Wayback Machine., Dictionary of African Christian Biography, extret de: The Encyclopaedia Africana Dictionary of African Biography, Volum tres: South Africa- Botswana-Lesotho-Swaziland. Michigan, Ed. Keith Irvine, 2009, [Consulta 14 d'abril de 2014 (2014-04-14)]
* 1 2 «Daniel F. Malan» (en anglès). Encyclopædia Britannica, 2003.
* ↑ «26 mai 1948 Élection du Parti national de Daniel Malan en Afrique du Sud»(francès), Perspective Monde [Consulta: 14 d'abril de 2014 (2014-04-14)]

## Vegeu també

* Història de Sud-àfrica
* Apartheid
# Joan Baptista Berní i Català

Joan Baptista Berní i Català (València, 25 de juny de 1705 - València, 8 de gener de 1738) fou un religiós dominic, doctor en teologia per la Universitat de València, catedràtic de filosofia de la mateixa universitat des del 1731, i notari del Sant Ofici. La seua obra més important és el tractat Filosofía racional, natural, metafísica i moral, en quatre volums, el primer dels quals va encapçalat per un judici de Gregori Maians en què aquest justifica l'oportunitat de reunir per primera vegada en una obra totes les disciplines filosòfiques i d'exposar-les en llengua vulgar, per tal de fer-les assequibles als poc versats en llatí, que era encara la llengua habitual quan es tractava d'aquestes matèries. Berní segueix el seu mestre, Tomàs Vicent Tosca, en l'oposició a l'aristotelisme rutinari de l'escolàstica decadent, i propugna la màxima llibertat d'especulació racional i la importància de l'experimentació en física, respectant sempre els límits de l'ortodòxia catòlica, però distingint clarament entre teologia i filosofia, considerant-les autònomes l'una de l'altra. La seua lògica, en canvi, és epicúria, ja que en aquest terreny prefereix l'orientació de Pierre Gassendi. El seu germà Josep va ser un destacat jurisconsult.

## Obres

* Vida de la penitentíssima virgen Inés de Moncada, hija espiritual del grande apóstol de Europa san Vicente Ferrer. València: Josep Estevan Dolz, 1734
* Vida, virtudes y milagros de santa Roselina de Vilanova, virgen selectíssima del sagrado orden cartuxano. València: Antonio Bordazar, 1736
* Filosofía racional, natural, metafísica, i moral. València: Antonio Bordazar, 1736 (4 vols.)
* Noticias breves de las virtudes del seráfico doctor san Buenaventura; indulgencias y constituciones de su milicia seráfica de Valencia, agregada a la archicofradía de Confalone que el santo doctor fundó en Roma. València: Antonio Balle, 1737

## Referències

* ↑ Ximeno, Vicente. Escritores del reyno de Valencia. València: Josep Estevan Dolz, 1749, vol. II, p. 262.
* ↑ «Joan Baptista Berní i Català». Gran Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Peset, Vicente. Gregori Mayans i la cultura de la il·lustració. Barcelona-València: Curial-Tres i Quatre, 1975, p. 36-37. ISBN 9788472560420.

## Enllaços externs

* Reproducció digital del primer volum de la Filosofia de Joan Baptista Berní
# Harold Macmillan

Maurice Harold Macmillan, 1r comte de Stockton, 1r vescomte Macmillan of Ovenden, OM, PC, polític anglès, va néixer al barri londinenc de Chelsea el 10 de febrer de 1894 i va morir a Chelwood Gate, a Sussex, el 29 de desembre de 1986.

## Biografia

Nascut en el si d'una família d'editors, va fer els estudis secundaris a Eton College, però els hagué de deixar per malaltia. Més tard va fer el primer cicle d'humanitats al Balliol College de la Universitat d'Oxford, i l'esclat de la I Guerra Mundial l'impedí de continuar estudiant. En el curs d'aquesta guerra va ser ferit tres cops.
El 1924 va ingressar al Partit Conservador i fou elegit membre del Parlament per Stockton. El 1929 abandonà l'escó i el partit per discrepàncies amb la línia oficial de Baldwin i Chamberlain, massa dretana. Dos anys després, tanmateix, hi reingressà, i tornà a ser elegit diputat per la seva circumscripció. Fou reelegit una vegada i una altra (a partir del 1945 per la circumscripció de Bromley) fins al 1964, quan es retirà de la política.
En el govern de coalició de Churchill de 1939 fou nomenat vice-ministre delegat al Quarter General de l'Exèrcit del Nord d'Àfrica. Va intervenir directament en el conflicte pel lideratge del general De Gaulle i en la crisi de Grècia. Del 1943 al 1944 exercí l'Alt Comissariat Britànic en el govern aliat d'Itàlia.
Fou successivament Secretari d'Estat de l'Aire (1945), Ministre de l'habitatge (1951-1954), Ministre de defensa (1954-1955), Ministre d'afers estrangers -Foreign Office- (1955) i Ministre d'economia -Chancellor of Exchequer- (1955-1957), en els governs conservadors de Churchill i Eden.

### Primer ministre

El 1957 fou nomenat Primer Ministre després de la dimissió d'Anthony Eden, càrrec des del qual reprengué el procés de descolonització i hagué de fer front a la crisi del canal de Suez i a l'expulsió de Sud-àfrica de la Commonwealth a causa de l'apartheid.

### Dimissió

Dimití del càrrec el 1963 i fou substituït per Sir Alec Douglas-Home en mig de l'escàndol sexual de John Profumo que implicava un ministre de Defensa, i el Partit Conservador, al poder des de 1951 en un país en declivi econòmic que no havia aconseguit incorporar-se a la Comunitat Econòmica Europea semblava dirigir-se a una forta derrota electoral,
El 24 de febrer de 1984 la reina Elisabet II el creà comte de Stockton i vescomte Macmillan d'Ovenden, els darrers títols hereditaris de nova creació que han estat atorgats al seu país.

## Referències

* ↑ Bogdanor, Vernon. The monarchy and the constitution (en anglès). Clarendon Press, 1995, p. 93. ISBN 9780198277699.
* ↑ Hurd, Douglas. «No going back». The Guardian. London: Guardian News and Media, 24-04-2007. [Consulta: 15 març 2018].
* ↑ Heppell, Timothy. Choosing the Tory Leader (en anglès). I.B.Tauris, 2007, p. 17. ISBN 9780857711342.
# The doors of perception

The doors of perception és un assaig escrit per Aldous Huxley el 1954. El 1956 va publicar l'assaig complementari Heaven and hell, i el 1977 va sortir a la llum Moksha, un compendi des seus escrits dedicats a les drogues al·lucinògenes.

## Contingut

A The doors of perception, Huxley descriu les seves experiències al·lucinògenes producte de la ingestió de mescalina. El títol prové d'una cita del poeta William Blake continguda en la seva obra Les noces del cel i de l'infern:
| « | Si les portes de la percepció es purifiquessin tot se li apareixeria a l'home com és, infinit. | » |
A partir d'aquesta cita, Huxley assumeix que el cervell humà filtra la realitat per no deixar passar totes les impressions i imatges, les quals serien impossibles de processar. D'acord amb aquesta visió, les drogues al·lucinògenes poden reduir aquest filtre, o «obrir aquestes portes de la percepció», tal com ho expressa metafòricament.
A fi de validar aquesta teoria, Huxley pren mescalina i escriu els pensaments i sentiments que l'experiència origina. El que nota és que els objectes quotidians perden la seva funcionalitat i de sobte existeixen «en si mateixos». Espai i temps es tornen irrellevants i la percepció sembla fer-se gran, colpidora i, de vegades, fins i tot desbordant perquè l'individu és incapaç de fer front a l'enorme quantitat d'impressions:
| « | Des de la porta em vaig dirigir a una espècie de pèrgola coberta en part per un roser trepador i en part per llistons d'una polzada d'ample, amb mitja polzada d'espai entre ells. Brillava el sol i les ombres dels llistons formaven un dibuix de zebra al terra, al seient i al respatller de la cadira de jardí que es trobava al fons de la pèrgola. Aquesta cadira... La oblidaré mai? Allà on les ombres queien sobre la lona de la tapisseria, les franges d'un anyil alhora profund i brillant alternaven amb altres d'una incandescència tan intensa que era difícil creure que no estiguessin fetes de foc blau. Durant un lapse que va semblar immensament llarg, vaig mirar sense saber, fins i tot sense desitjar saber, el que tenia davant. En qualsevol altre moment hagués vist una cadira amb alternades franges de llum i d'ombra. Avui, el precepte s'havia empassat a el concepte. Jo estava tan completament absorbit pel mirar, tan fulminat pel que realment veia, que no podia adonar-me de cap altra cosa. Mobles de jardí, llistons, llum solar, ombres... Totes aquestes coses no eren més que noms i nocions, meres verbalitzacions, per a propòsits utilitaris i científics, després de l'esdeveniment. | » |

## En la cultura popular

* El llibre de Huxley, basat en el vers de Blake, va donar nom, al seu torn, al grup de rock The Doors. La banda va crear una cançó anomenada Break on through inspirada en el tema de les «portes de la percepció».
* En la pel·lícula Doctor Strange, durant el tradicional cameo de Stan Lee en les pel·lícules de Marvel, es pot observar que està llegint el llibre.

## Referències

* ↑ «Doctor Strange - Los 10 huevos de pascua que no puedes perderte» (en castellà). HobbyConsolas. [Consulta: 26 febrer 2017].
# Sèm e serem

El Festival Sèm e serem fou un festival alternatiu de música contemporània d'inspiració tradicional occitano-catalana celebrat a Tolosa de Llenguadoc el 2010 i el 2011.
Els objectius de l'entitat que organitzava el festival eren estendre l'ús social de la llengua i cultura occitanes, col·laborar en la normalització de l'ús de l'occità escrit en la vida pública, estrènyer llaços entre el món musical català i occità establint accions de cooperació: concerts i publicació conjunta de discografia i estendre el coneixement mutu entre tradicions musicals. Artistes com Carles Belda, Orxata Sound System, Ix!, Enric Hernàez, Pau Alabajos, Miquel Pujadó i altres músics occitans i catalans participaren en el festival. El 2011, Barnasants i Sèm e serem reberen un ajut important de l'Euroregió Pirineus-Mediterrània per desenvolupar el projecte Poesia sense fronteres, un recull de poesia occitano-catalana dels segles XII al XXI, musicat per Guillaume Lopez (occità) i Roger Mas i Solé (català).

## Referències

* 1 2 «El festival transfronterer Sèm e Serem, a Tolosa». El Punt, 21-05-2011.
* ↑ «Acord entre Barnasants i Sèm e serem per “desfer fronteres administratives”». Avui, 11-03-2011.
* ↑ «Le 1er Festival Sèm e Serem se tient à Toulouse du 26 Mai au 12 Juin.» (en francès). Tolouseblog, 25-06-2010 [Consulta: 20 agost 2014]. Arxivat 2014-08-21 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2014-08-21. [Consulta: 20 agost 2014].
* ↑ Departament de Cultura. «Els festivals Barnasants i Sèm e serem arriben a un acord que permetrà l'intercanvi musical entre Catalunya i Occitània». Generalitat de Catalunya, 11-03-2011. Arxivat de l'original el 2014-08-21. [Consulta: 21 agost 2014]. «L'objectiu d'aquest projecte és posar de manifest que Occitània i Catalunya comparteixen la mateixa tradició literària d'ençà de l'edat mitjana.»

## Enllaços externs

* Arxiu del blog del festival (occità)
# Emirat d'Arzèn

Arzèn fou un emirat d'Armènia occidental, centrat a la ciutat d'Arzèn, que fou destruïda per l'Imperi Romà d'Orient el 752 fou repoblada pels musulmans que foren regits per un valí.
Amb la Guerra Civil dels abbàssides per la successió del Califat, el capitost local, Mussa ibn Zurara vers el 813 es va constituir en una força autònoma amb el títol d'emir, però generalment va guardar fidelitat a l'ostikan d'Armènia, si bé en alguns moments fou independent durant els períodes turbulents. D'un passatge poc clar d'un historiador podria deduir-se que Mussa estava casat amb una filla o neta d'Aixot IV Bagratuní, príncep d'Armènia.
Tot i aquest possible parentesc, el 850 l'emir Mussa ibn Zurara fou encarregat de cobrar els impostos al príncep de Taron, Bagrat I Bagratuní (fill d'Aixot), que el va derrotar. Això no obstant, el 851 i 852 va donar un cert suport a Bagrat contra Yússuf ibn Muhàmmad al-Marwazí, fill i successor de l'ostikan Abu-Saïd Muhàmmad ibn Marwazi (al qual Mussa havia estat lleial).
El nou ostikan Bogha al-Khabir, és a dir Bogha el Vell, el va fer presoner el 853 i el va enviar a Samarra. El succeí el seu fill Abu-l-Maghrà ibn Mussa ibn Zurara que el 868 va perdre part dels seus dominis davant el príncep de Mardastan. Les lluites a Taron (897) li van permetre estendre's per Sassun i Khoit.
El mateix 897 l'emir de Diyar Bakr, Àhmad ibn Issa ibn Xaykh, de la dinastia xaybànida, cridat pels feudals de Vaspurakan, va atacar l'emir d'Arzèn Abu-l-Maqra ibn Mussa (que era lleial al rei d'Armènia) i el principat de Taron, en mans d'una branca dels bagràtides, on ara (des del 895) regnava Gurguèn, fill d'Aixot de Taron i net de Bagrat I Bagratuní, que havia derrotat a l'altre pretendent de nom també Aixot (fill de David Arqaik, germà d'Aixot, príncep del 878 al 895). Gurguèn va morir en la lluita contra l'emir xaybanida Àhmad que va annexar Taron. També l'emirat d'Arzèn i les muntanyes de Khoit i Sassun (que abans havien estat de Taron però ara pertanyien a Abu-l-Maqra) fou atacat i annexionat el 898.

## Referències

* ↑ Laurent, Joseph. Marius Canard. L'Arménie entre Byzance et l'Islam depuis la conquête arabe jusqu'en 886 (en anglès). Librairie Bertrand, 1980, p. 392.
# Mahmud ibn Màlik-Xah

Nàssir-ad-Din Mahmud I ibn Màlik-Xah fou sultà seljúcida (1092–1093).
A la mort de Màlik-Xah (novembre de 1092) el va succeir el seu fill gran Abu-l-Mudhàffar Barkyaruq, de 13 anys, però la darrera esposa de Màlik-Xah, Turkan Khatun, amb el suport del visir Marzuban ibn Khusraw Firuz Shirazi ibn Darust Tadj al-Mulk Abu l-Ghanaim conegut com a "Mustawfi" va proclamar a Bagdad al fill que havia tingut amb el sultà, Mahmud, de només 4 anys.
Arslan Arghun, germà de Màlik-Xah, es va apoderar del Khurasan i Balkh i un altre germà, Tutush, es va fer independent a Damasc, al mateix temps que Aq-Súnqur s'independitzava a Alep i diversos governadors del Diyar Bakr seguien el seu exemple (com a Arzèn, Isird i altres llocs). Ismail ibn Yakuti ibn Dawud, oncle matern de Barkyaruq i cosí de Màlik-Xah, que era governador de l'Azerbaidjan i l'Arran, es va revoltar i es va aliar als partidaris de Mahmud.
Kilij Arslan (fill de Sulayman ibn Kutalmix) va fugir del seu captiveri i es va dirigir a Anatòlia on va aconseguir ser reconegut sultà per les tribus turcmanes que havien servit al seu pare. Barkyaruq va tenir el suport de la família Nidhamiyya, parents de l'antic visir Nidham-al-Mulk, assassinat per un sectari ismaïlita uns mesos abans (fou l'antecessor de Tadj al-Mulk Abu l-Ghanaim), que el van portar a Isfahan on el van coronar, però les forces lleials a Mahmud van arribar des de l'Iraq i els van obligar a fugir cap a Rayy. Allí es van reorganitzar i el gener del 1093 un exèrcit va marxar contra Isfahan que fou assetjada. Les forces de Barkyaruq van derrotar a les de Mahmud a Barudjird (Luristan) en la carretera entre Hamadan i Ahwaz, passant per Khurramabad (finals de gener). Barkyaruq entrava poc després a Isfahan. Ismaïl ibn Yaqutí d'Aerbaidjan i Arran es va passar al seu bàndol però fou assassinat per instigació de Taj-al-Mulk i de Turkan Khatun.
El febrer del 1093 el visir Taj-al-Mulk fou fet presoner i executat i el poder de Mahmud es va enfonsar. Els Nidhamiyya van fer assassinat a Turkan Khatun i al jove Mahmud. Barkyaruq fou reconegut com a sultà i es va poder enfrontar a altres opositors.

## Referències

* Enciclopèdia de l'Islam
# Creu de Nostra Senyora

La Creu de Nostra Senyora és una creu commemorativa de Sant Llorenç d'Hortons (Alt Penedès), situada a l'inici del passeig de la Rectoria.
La creu és de ferro forjat en forma de crismó i amb les lletres Α i Ω a la part inferior del braç longitudinal. Està situada damunt un pilar de secció quadrada aixecat amb peces rectangulars de revestiment de pedra. Aquest pilar està en el centre d'un pedestal aixecat i circular. En un dels costats hi ha l'escut municipal de Sant Llorenç d'Hortons i l'any 1996, en un altre una placa que explica que l'ajuntament va fer fer aquesta creu en record de l'antiga Creu de Nostra Senyora l'any 1995; en un altre costat s'hi pot llegir AVE i el símbol de Maria encerclat per estrelles; i en el darrer costat l'escut amb les quatre barres.

## Referències

* ↑ «Creu de Nostra Senyora». Mapes de Patrimoni Cultural. Diputació de Barcelona.
# Freixe de l'Aulet

El freixe de l'Aulet (Fraxinus angustifolia) és un arbre que es troba a Vidreres (La Selva), el qual, per les seues dimensions excepcionals, és, probablement, el freixe més gruixut de tot Catalunya.

## Dades descriptives

* Perímetre del tronc a 1,30 m: 5,90 m.
* Perímetre de la base del tronc: 6,97 m.
* Alçada: 21 m.
* Amplada de la capçada: 23 m.
* Altitud sobre el nivell del mar: 117 m.

## Entorn

Es troba a la ribera dreta del torrent del rec Clar, sota el mas de Ca n'Aulet. Al pla hi ha un camp de raigràs amb prats al costat i una munió d'espècies de plantes silvestres, de les quals les més abundants són l'ortiga borda, l'ortiga i la ravenissa. Al costat del fondal on és situat l'arbre, a prop de la riera, hi creix la falguera i el bec de cigonya. Dins les aigües calmes de la riera, hi abunda la llentia d'aigua i el jonc. A l'estrat arbustiu destaca una població de llorer salvatge amb boneter. A l'estrat arbori trobem alternances de vern, cirerer, lledoner i saüc. Faunísticament hi ha granota verda i rossinyol balquer. A uns 25 metres del peu de l'arbre hi ha una canyissar que segurament va tindre una gran importància per a la gent del mas de Ca n'Aulet, com a proveïdor d'aspres i també de material per construir la cabana de canyes que abans se subjectava al freixe.

## Aspecte general

Presenta un marcat estat de deteriorament a l'interior del tronc que sembla causat en un procés degeneratiu de força anys enrere. El tronc està tan buit que s'hi pot entrar i observar i tocar el seu marcat creixement cortical. També presenta alguna tumoració. Té una densitat foliar variable segons la part de la capçada de què parlem: poc densa a la part inferior i interior general, i acceptable a la part externa superior i mitjana. S'observa una invasió d'heura i d'esbarzer a peu de soca. Fou declarat Arbre Monumental l'any 2000.

## Accés

Cal trencar al km 92 de l'autovia C-35, a la sortida Can Carbonell, i passar pel costat del restaurant Molí de la Selva. Uns 300 m després trobarem un pont d'accés (tallat) al mas de Ca n'Aulet. Allà ens hem d'aturar i, a uns 80 metres a la nostra dreta, arran de la riera, veurem la capçada destacada d'aquest enorme freixe. GPS 31T 0485495 4627320.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Boada & Boada, 2011.
* ↑ Esteban, Ramon «A les comarques de Girona es conserven 58 arbres i una arbreda monumentals». Vilaweb, 21-07-2008.
* ↑ «Freixe de l'Aulet» (pdf). Parcs de Catalunya - Arbres Monumentals p. 3. Generalitat de Catalunya.
* ↑ «Freixe de l'Aulet, Suro de can Magre, Suro de l'Hort de Caulés (Vidreres)», 22-08-2013.

## Bibliografia

* Boada, Martí; Boada, Arnau. «Freixe de l'Aulet». A: Arbres remarcables de Catalunya. 100 ombres colossals. Figueres: Edicions Brau, 2011, p. 202-203. ISBN 9788496905535.