OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Martí Albesa

Martí Albesa (Olot, 1988) és un fotoperiodista català.
Ha treballat per a diversos mitjans com Nació Digital, el Diari Ara, El País, La Vanguardia o La Directa, i per mitjans internacionals com La Gaceta de México, entre d'altres.
El 2017 va fundar l'Agència Talaia amb Sara Montesinos, des d'on ha impulsat la sèrie documental 18+1 i Sólo vivir. L'agència ha fet diversos projectes de temàtica migratòria, cobrint diverses rutes d’entrada a Europa. Es van conèixer a Grècia, al camp militar de Vasilika, i vam començar a treballar en la immigració.
D'altra banda, també ha produït i realitzat documentals com Eko 385, Més enllà dels camps, o Dones de la Vall II, en col·laboració amb l'Institut Català de les Dones i l'ICEC. És el fotògraf oficial d'esdeveniments com el Festival Sismògraf, el És Dansa i el MOT, entre d'altres.
El maig de 2023 va inaugurar l'exposició Un mar de plàstic al Museu de la Garrotxa, amb imatges fetes a la zona de El Ejido i les costes d’Almeria, on hi ha hivernacles ocupant unes trenta mil hectàrees i hi viuen més de 4.000 persones en condicions miserables.

## Publicacions

* Tan sols viure (Pagès editors, 2020) ISBN 978-84-1303-174-3 (Amb Sara Montesinos)
* +Valents, amb Joan Manuel Robles
* Valents, amb Joan Manuel Robles

## Premis i reconeixements

El 2019 va guanyar el Premi Joves Fotògraf(e)s de la Diputació de Girona amb el projecte “La frontera sud a l’ombra del nord”.

## Referències

* 1 2 «Martí Albesa presenta l'exposició 'Un mar de plàstic'». [Consulta: 20 maig 2023].
* ↑ «Martí Albesa Pinilla - LA MIRA - Magazín» (en catalan). [Consulta: 20 maig 2023].
* ↑ «18+1: un jovent que camina». La Directa, 03-02-2020. [Consulta: 20 maig 2023].
* 1 2 Martínez, Arnau. «Martí Albesa: “Vam anar a l’estret per intentar trobar respostes”». surtdecasa.cat, 02-01-2019. [Consulta: 20 maig 2023].
* ↑ «El fotoperiodista garrotxí Martí Albesa mostra en un curt documental la feina dels voluntaris del projecte Eko als camps de refugiats» (en catalan), 20-05-2023. [Consulta: 20 maig 2023].
* ↑ «Martí Albesa» (en castellà). [Consulta: 20 maig 2023].
* ↑ «Obertura de l'exposició "Un mar de plàstic" de Martí Albesa | Patrimoni Cultural. Generalitat de Catalunya». Arxivat de l'original el 2023-05-20. [Consulta: 20 maig 2023].
* ↑ «“Un mar de plàstic”». Olot Cultura, 01-05-2023. [Consulta: 20 maig 2023].
* ↑ NacióGarrotxa. ««+Valents», nou llibre de Martí Albesa i Joan Manuel Robles». [Consulta: 20 maig 2023].

## Enllaços externs

* Entrevista a Martí Albesa a Olot televisió
# Marxa del Garraf

La Marxa del Garraf és una caminada de resistència no competitiva, organitzada per la Unió Muntanyenca Eramprunyà, que es realitza anualment pel massís del Garraf, amb sortida i arribada de Gavà.
La Marxa del Garraf que s'inicià l'any 1995, amb la seva primera edició, és una caminada individual, sobre un trajecte senyalitzat, que s'ha de fer a un cert ritme, sense necessitat de córrer. Al llarg del trajecte la UME disposa un punts de control i avituallament de forma que les persones que participen només han de portar l'aigua necessària per anar d'un control a l'altre, a més d'allò que es detalla al Reglament de la Marxa. No és una caminada competitiva, és un repte individual que obté com a premi el reconeixement públic de la seva realització. El seu recorregut transcorre per cinc municipis (Gavà, Castelldefels, Sitges, Olivella i Begues) per senders i d'altres camins, amb un desnivell acumulat lleugerament superior als 3.000 metres, assolint la cota més elevada a Campgràs i Serra de la Guàrdia (525 metres) i la més baixa a Garraf, a nivell de mar. Des de l'any 2008 la Marxa ofereix dues distàncies, una llarga i una curta. Les distàncies poden variar d'una edició a l'altre; la llarga pot estar entre els 45 i els 50 quilòmetres, i la curta entre els 21 i els 23 quilòmetres. Així, per exemple,en l'edició del 2022, els participants havien de completar un total de 46 quilòmetres amb 1.650 metres de desnivell positiu i 3.300 metres de desnivell acumulat en un temps màxim de 13 hores.
Des que el 1998 la FEEC comencés a organitzar la Copa Catalana de caminades de resistència i d'alta resistència, la Marxa del Garraf ha forma part del calendari de la Copa Catalana de Caminades de Resistència, i des del 2017 -amb el canvi de model- forma part del Circuit Català de Caminades de Resistència organitzat per la Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya (FEEC).

## Referències

* 1 2 3 «27a Marxa del Garraf. Aquesta prova forma part del Circuit Català de Caminades de Resistència». Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya (FEEC). [Consulta: 15 febrer 2023].
* ↑ Yélamos, Rosa «25 anys de la Marxa del Garraf». El Brugués Digital, 23-09-2019 [Consulta: 15 febrer 2023].
* ↑ «Marxa del Garraf». Unió Muntanyenca Eramprunyà (UME). [Consulta: 15 febrer 2023].
* 1 2 Raimundo Barbero, Arnau «Gavà acogerá el inicio y la llegada de la 27ª Marxa del Garraf Los participantes realizarán un circuito que saldrá de la localidad del Baix Llobregat para completar 46 kilómetros de recorrido antes de llegar de nuevo a Gavà». Vilapress, 02-11-2022 [Consulta: 15 febrer 2023].
# Miquel Romeu i Mumany

Miquel Romeu i Mumany (l'Hospitalet de Llobregat, 1883 – 1955) fou un mestre i pedagog hospitalenc. Pertanyia a una família de mestres. Va estudiar magisteri i durant un temps va treballar com a mestre a Barcelona, fins que el 1918 va obrir la seva pròpia escola, l′Escola Romeu (al carrer de l'Església, 10 41° 21′ 36″ N, 2° 05′ 57″ E﻿ / ﻿41.3600369°N,2.0992147°E﻿ / 41.3600369; 2.0992147).
Segons una matrícula de 1924 hi va tenir com a alumne el futur maqui Quico Sabaté, i sembla que aconsellà el seu pare internar-lo a l'asil Duran.
Formà part del Grop Excursionista Saltadiç i entre 1918 i 1922 feu activitats i excursions amb altres membres d'aquesta entitat, fetes tant a baixa i mitjana alçada (Conreria, Montserrat Sant Miquel del Fai, Castell d’Erramprunyà, Sant Llorenç del Munt, entre d'altres), com a alta muntanya (Ulldeter, Alt Berguedà, entre d'altres).
Durant la Segona República Espanyola va ser regidor de l'Hospitalet de Llobregat, i durant la guerra civil espanyola va actuar com a alcalde accidental. En acabar la guerra va haver d'exiliar-se i fou depurat pel franquisme degut al seu passat polític. Quan tornà de l'exili es va instal·lar a Barcelona. En 1955 va fer una donació de la seva col·lecció de llibres de l'ajuntament de l'Hospitalet, que després de la seva part foren dipositats a la Biblioteca Municipal del barri de Collblanc i després a Can Sumarro.

## Referències

* ↑ Quico Sabaté
* ↑ Ribas i Vinyals, Josep. «L'excursionisme, els antecedents». A: De la UEC al Club Muntanyenc: 50 anys d'excursionisme a l'Hospitalet. l'Hospitalet de Llobregat: Centre d'Estudis de L'Hospitalet, 2002, p. 22 (Col·lecció Recerques). ISBN 84-922206-2-7 [Consulta: 22 agost 2022].
* ↑ La Vanguardia 17 de febrer de 1937
* ↑ Arxiu Municipal de l'Hospitalet

## Enllaços externs

* "Els Llibres antics a l'Arxiu Municipal de l'Hospitalet" al Museu d'Història de l'Hospitalet de Llobregat
# Montse Frisach i Carmona

Montse Frisach i Carmona (Ripollet, Vallès Occidental, 1965) és una periodista, crítica d'art i comissària d'exposicions catalana especialitzada en arts visuals i cultura.
Montse Frisach ha desenvolupat la seva trajectòria professional escrivint sobre temes artístics i musicals en diversos mitjans de comunicació culturals. Així, va ser redactora cultural al diari Avui i, posteriorment, a El Punt Avui. També ha estat col·laboradora de mitjans com El Temps de les Arts i Catorze. Ha comissariat l'exposició en línia «Una rapsòdia visual» de la Xarxa de Museus d'Art de Catalunya (XMAC); «Convidats & amfitrions» al Museu Frederic Marès i «Visites inesperades» al Museu d'Art de Cerdanyola i al Museu de l'Empordà de Figueres.
Frisach, que ha col·laborat com a redactora i storyteller en diverses galeries d'art i institucions museístiques publiques i privades, com el Museu Picasso de Barcelona o el Museu Nacional d'Art de Catalunya, entre d'altres, és membre de l'Associació Catalana de Crítics d'Art, i ha guanyat els premis GAC (Galeries d'Art de Catalunya) en l'apartat de crítica (2914), i ACCA (Associació Catalana de Crítics d'Art) a la crítica d'art.

## Referències

* 1 2 «Montse Frisach, periodista i crítica especialitzada en arts visuals i cultura». Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB). [Consulta: 1r maig 2024].
* 1 2 «Montse Frisach, periodista i crítica d'art». Barcelona Metròpolis [Consulta: 1r maig 2024].
* 1 2 «Montse Frisach». El Temps de les Arts [Consulta: 1r maig 2024].
* 1 2 «Montse Frisach, periodista i crítica d'arts visuals». Patrimoni Cultural. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r maig 2024].
* ↑ Bayo, Sergi «Montse Frisach: ‘Vull que els meus lectors gaudeixin de l'art de la mateixa manera que jo en gaudeixo’». Revista de Ripollet, 08-02-2014 [Consulta: 1r maig 2024].
* ↑ «Jaume Vidal, Maria Palau i Montse Frisach, d'El Punt Avui, premis ACCA». Bonart, 24-03-2017 [Consulta: 1r maig 2024].
# Pol Antràs i Puchal

Pol Antràs i Puchal (Barcelona, 30 de juny de 1975) és un economista català, especialitzat en comerç internacional. És el fill petit dels quatre fills d'una mare ballarina a l'esbart Verdaguer i d'un pare advocat. Va estudiar a la Universitat Pompeu Fabra i s'hi va diplomar en economia el 1999, més endavant va doctorar en economia al Massachusetts Institute of Technology el 2003. Després d'ocupar càrrecs de professor ajudant o associat a diverses universitats, d'ençà el 2007 treballa com a professor d'economia a la Universitat Harvard.
És especialista en economia internacional i globalització. Ha estudiat, entre d'altres l'anàlisi de les cadenes de valor mundials i de la interacció entre comerç, desigualtat i redistribució costosa. Veu un perill en la creixent desigualtat de la distribució dels bens per la globalització que genera populisme que proposen solucions simplistes a problemes complexos.
| « | Els beneficis de la globalització no s’han repartit de manera proporcional: alguns se n’han beneficiat molt i d'altres hi han perdut. […] S’han reduït els impostos als rics i els subsidis als pobres. | » |
| — Pol Antràs |||
Fou guardonat amb el premi de la Fundació Banco Herrero el 2009. El 2011 va formar part del consell assessor de Convergència i Unió a les eleccions generals espanyoles. El novembre de 2012 fundà amb diversos altres catedràtics catalans el Col·lectiu Wilson.

## Referències

* 1 2 Barnils, Andreu; Koenigsberg, Adiva «Pol Antràs: “Com més anirà, més idees vindran de la Xina”». VilaWeb, 19-12-2021.
* 1 2 «Pol Antràs Robert G. Ory Professor of Economics» (en anglès). Harvard University.
* 1 2 Font Manté, Àlex «L’advertència del catedràtic Pol Antràs: “El covid tindrà uns efectes molt importants sobre la desigualtat”». https://www.ara.cat/economia/l-advertencia-catedratic-pol-antras-covid-tindra-efectes-importants-desigualtat_1_4172393.html, 05-11-2021.
* ↑ Martí, Pere «Duran fitxa l'escriptor Joan Barril com a assessor per a la campanya electoral de les generals». Ara, 16-09-2011. «El cap de llista de CiU crea un consell assessor en què també hi figuren Xavier Bru de Sala, Alfred Pastor, Pol Antràs, l'exconseller Antoni Comas i els actuals consellers Felip Puig i Andreu Mas-Colell»

## Enllaços externs

* Bibliografia extensiva de les obres de Pol Antràs: «Publications» (en anglès). Harvard University.
# Ignaz Trebitsch-Lincoln

Ignaz Trebitsch-Lincoln —Ignác Trebitsch en hongarès; Ignaz Thimoteus Trebitzsch en alemany—, també conegut, més endavant, com Ignatius Timothy Trebitsch-Lincoln i Chao Kung —en pinyin— (4 d'abril de 1879, Paks, Hongria -4 d'octubre de 1943 a Xangai, Xina) fou un missioner, parlamentari, aventurer, agent doble (i possiblement, triple). La seva família era de religió jueva ortodoxa, De jove va ser alumne de Reial Acadèmia d'Art Dramàtic però va haver d'abandonar els seus estudis i va anar a Anglaterra on va ser batejat com a cristià i estudià per a ser pastor protestant. Es va traslladar al Canadà per exercir com a missioner però tornà a Anglaterra,on fa amistats amb personalitat importants i on va ser membre de la Cambra dels Comuns. Més tard viatjà a Romania per dedicar-se al negoci del petroli que no li reportà el beneficis que esperava. Amb l'esclat de la Primera Guerra ofereix els seus serveis als britànic que no el van acceptar i, llavors, es dirigeix als alemanys que l'accepten com a espia. Els britànics el capturen (després de fugir als Estats Units) i l'empresonen. Pocs anys després el deporten.(1919), Al continent es va vincular a l'extrema dreta alemanya.Acaba vivint a la Xina on arribarà a ser monjo budista amb el nom de Chao Kung. Al Japó va col·laborar en la propaganda anti-britànica i quan esclatà la Segona Guerra Mundial va col·laborar amb els seus amics nazis i intentà l'aixecament dels budistes d'Àsia. Trebitsch-Lincoln va patir greus depressions però amb fases d'eufòria. El seu fill fou torturat pels japonesos a Java. És autor de “Autobiography of an Adventurer” i “Revelations of an International Spy”.

## Bibliografia

* The Secret Lives of Trebitsch Lincoln de Bernard Wasserstein. Yale University Press,1988. ISBN 0300040768
* Michèle Kahn. El amante de Shangai. Pàg. 198. Grijalbo. 2009. ISBN 9788483467381
* Wasserstein, Bernard. The Secret Lives of Trebitsch Lincoln. Yale University Press, 1988. ISBN 0-300-04076-8.

## Enllaços externs

* «On the Trail of Trebitsch Lincoln, triple agent.». New York Times, 08-05-1988.
* John Gross «Books of The Times; On Clear Duplicity and Doubtful Consequence». New York Times, 17-05-1988.
* http://www.findarticles.com/p/articles/mi_qa3724/is_200107/ai_n8955014
* http://www.ucalgary.ca/~elsegal/Shokel/040620_Trebisch.html
* http://www.nytimes.com/1988/05/08/books/on-the-trail-of-trebitsch-lincoln-triple-agent.html
# Alma Carlisle

Alma Fairfax Carlisle (Alexandria, Estats Units, 9 de juliol de 1927) és una arquitecta afroamericana, que va treballar a la ciutat de Los Angeles, Estats Units, especialment en la identificació de zones de patrimoni històric.
Carlisle va néixer i es va criar a Alexandria, Virgínia, Estats Units. A l'escola, va començar a interessar-se en els temes d'arquitectura, sent encoratjada en tot moment per la seva família perquè estudiés la carrera. El 1950, Carlisle es va graduar amb honors de la Universitat de Howard en arquitectura.
Carlisle es va casar amb David Kay Carlisle el 28 de juliol de 1953 i van tenir tres fills. Durant els anys cinquanta i seixanta, es va dedicar a les labors de mestressa de casa. El 1975 ella i la seva família es van mudar a Los Angeles, on Carlisle va començar a posar en pràctica els seus coneixements d'arquitectura.
Es va unir a l'Oficina d'Enginyeria de Los Angeles i va ajudar en la preservació dels edificis patrimonials de la ciutat. Va estar a més de 27 veïnats de la ciutat, identificant zones de preservació històrica que havien de ser protegides i restaurades. Es va implicar especialment en el projecte dels veïnats de Melrose Hill (1984) i Whitley Heights (1990). El 1996, es va retirar de la ciutat, però en el 2001 es va unir a una firma d'arquitectes de Los Angeles, Myra L. Frank & Associats.

## Referències

* ↑ Wilson, Dreck Spurlock. African American Architects: A Biographical Dictionary, 1865-1945 (en anglès). Routledge, 2004-03, pàg. 123-125. ISBN 978-1-135-95629-5.
* 1 2 3 «Alma Carlisle». Beverly Willis Architecture Foundation. Arxivat de l'original el 2016-03-16. [Consulta: 18 març 2016].
* 1 2 3 Cartwright, Lillian Burwell. «Alma Fairfax Murray Carlisle». A: African American Architects: A Biographical Dictionary, 1865-1945. Nova York: Routledge, 2004, p. 123–125. ISBN 0415929598.
* ↑ «Local News in Brief: Reprieve for Old Adobe». Los Angeles Times, 1988.
* ↑ Mitchell, John L. «150-Year-Old Adobes Given Protected Status». Los Angeles Times, 10-05-1990.
* ↑ «'20s Bridge Wins Historic Status». Los Angeles Times, 1987.
* ↑ «Profile: Los Angeles' Cultural Heritage Commission». Office of Historic Resources. Los Angeles City Planning Department, 1, 2, 2007, pàg. 3.
# Lucile Watson

Lucile Watson (Ciutat del Quebec, Quebec, 27 de maig de 1879 − Nova York, 24 de juny de 1962) va ser una actriu estatunidenca d'origen quebequès que serà anomenada la «reina de les vídues» pels seus nombrosos papers de mares, ties o àvies que va tenir en el cinema. Un d'ells li valdrà una nominació a l'Oscar a la millor actriu secundària el 1943 pel seu paper de la mare de Bette Davis a Watch on the Rhine . Entre les seves altres pel·lícules, destacar: What Every Woman Knows (1934), Three smarts girls (1936), The Young In Heart (1938), Waterloo Bridge (1940), The Great lie (1941), Tomorrow Is Forever (1946), Little Women (1949) i My Forbidden Past (1951).

## Carrera al teatre

No veient possibilitat de carrera al Quebec, marxa de la seva ciutat natal per estudiar a l'American Academy of Dramatic Arts a Nova York. Als 23 anys, puja a l'escenari de Broadway on es quedarà durant 20 anys. Compta diverses grans produccions en el seu currículum vitæ: The Importance of Being Earnst, Pride and Prejudice.

## Filmografia parcial

* 1934: What Every Woman Knows de Gregory La Cava
* 1936: The Garden of Allah de Richard Boleslawski
* 1936: Three Smart Girls de Henry Koster
* 1938: The Young in Heart de Richard Wallace
* 1939: El llaç sagrat (Made for Each Other) de John Cromwell
* 1940: Waterloo Bridge de Mervyn LeRoy
* 1941: The Great Lie d'Edmund Goulding
* 1941: Matrimoni original (Mr. and Mrs. Smith) d'Alfred Hitchcock
* 1941: Rage in Heaven de W.S. Van Dyke i Robert B. Sinclair
* 1943: Watch on the Rhine de Herman Shumlin
* 1944: Uncertain Glory, de Raoul Walsh
* 1946: My Reputation de Curtis Bernhardt
* 1946: Tomorrow Is Forever de Irving Pichel
* 1946: Song of the South de Studios Disney
* 1946: Never Say Goodbye, de James V. Kern
* 1947: Ivy de Sam Wood
* 1948: Julia Misbehaves de Jack Conway
* 1948: That Wonderful Urge de Robert B. Sinclair
* 1949: Everybody Does It d'Edmund Goulding
* 1950: L'envejosa de Vincent Sherman
* 1950: Let's Dance de Norman Z. McLeod
* 1951: El meu passat prohibit (My Forbidden Past) de Robert Stevenson

## Premis i nominacions
### Nominacions

* 1944: Oscar a la millor actriu secundària per Watch on the Rhine

## Referències

* ↑ «biografia de Lucile Watson» (en anglès). imdb.
# Can Sagrera (Sant Just Desvern)

Can Sagrera és una antiga masia al passeig del mateix nom de Sant Just Desvern (Baix Llobregat), catalogada com a bé cultural d'interès local.

## Història

La masia, que també era coneguda com a Mas Sacalm, Mas Palau, Heretat de n'Olivers del Pla i Heretat d'en Massana, fou construïda l'any 1709 i reformada al llarg del temps nombroses vegades. Segons el Cadastre de 1716, el seu propietari podria ser Jacint de Sagrera i Massana, oïdor i diputat militar.
L'any 1913 va ser reformada per l'arquitecte Marcel·lià Coquillat i Llofriu. Als anys 1970 es va construir el Passeig de Can Sagrera i moltes de les cases a prop als terrenys de l'antiga masia. Durant aquestes obres es van trobar sitges romans del segle i aC o dC. La reforma més recent es va dur a terme l'any 1982.

## Arquitectura

És una masia d'estructura clàssica amb planta baixa, planta pis i golfes. Al centre de la planta baixa es troba un portal adovellat, al primer pis tres balcons i a les golfes tres finestres. En la reforma del 1913 la façana va mantenir la seva estructura de tres tramades, però la simetria es va trencar a la planta baixa, on Coquillat i Llofriu va afegir un annex al costat dret i on la finestra a mà esquerra no s'alinea amb l'eix que formen les altres plantes. Important són els esgrafiats en la plana de la primera planta i les golfes, que representen ornaments, columnes i figures. La part central de la façana hi ha un capcer en forma d'arc mixtilini amb la inscripció «1913». El perfil superior de la façana es pot adscriure a la tendència modernista d'origen barroc iniciada per Puig i Cadafalch.
Antigament l'edifici estava coronat amb cinc boles de pedra i volutes que ja no es conserven avui dia.

## Referències

* 1 2 «Can Sagrera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 3 4 Pérez i Sanchez, Miquel; Sanahuja i Torres, Dolors. Itinerari d'arquitectura de Sant Just Desvern: recorregut urbà i de masies de muntanya. Sant Just Desvern: Patronat Municipal de Cultura, Esports i Joventut, 1985 (Quaderns d'estudis santjustencs, 2).
* ↑ Sbert i Pérez, Olga; Masdéu i Térmens, Raimon «El territori de Sant Just Desvern en el segle XVIII. L`anàlisi del Cadastre de 1716». Miscel·lània d’Estudis Santjustencs. Centre d’Estudis Santjustencs Sant Just Desvern, XXIII, 7-2019.

## Vegeu també

* Casa Sagrera (Barcelona)
* Casa Sagrera (Caldes de Montbui)

## Enllaços externs

* «Can Sagrera». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Álvaro Múnera Builes

Álvaro Múnera Builes conegut com «El Pilarico», és un ex-torero colombià reconvertit en crític de la tauromàquia després de quedar paraplègic per una banyada. Actualment s'exerceix com a diputat de Antioquia.

## Biografia
### Torero

Després d'una feina en la plaça de toros de La Macarena de Medellín i guanyar la Fira de la Candelaria, Múnera, sobrenomenat «El Pilarico» a la ciutat colombiana, va aconseguir un contracte per a torejar a Espanya. Va arribar el 6 de març de 1984 i allí va completar vint-i-dues corregudes. No obstant això, el 22 de setembre del mateix any, en la plaça de toros de Munera, el toro Terciopelo de la ramaderia del Marquès de Villagodio el va enganxar per la cama esquerra i el va aixecar, causant-li la fractura de la cinquena vèrtebra cervical amb lesió medul·lar irreversible acompanyada de trauma cranioencefàlic. Va quedar paraplègic.

### Hospitalització i penediment

Va romandre hospitalitzat a l'Hospital Nacional de Paraplègics de Toledo durant quatre mesos, després de la qual cosa, al no haver aconseguit recuperar la mobilitat, va ser traslladat al Jackson Memorial Hospital de Miami, als Estats Units. Allí va romandre hospitalitzat quatre anys i mig més, i en aquest temps va recuperar la mobilitat de les seves mans i va poder començar a desplaçar-se en cadira de rodes. També va aprofitar per a estudiar Teosofia. Finalment, va ser traslladat de nou a Medellín per a continuar la seva recuperació.
Durant la seva estada a Miami, Múnera es va convertir en antitaurí. Posteriorment, va dir que aquella banyada que ho va apartar de la vida en el rodo va ser un avís de Déu.

### Carrera política

Actualment és criticat per usar com a bandera política la causa animalista pels taurins que ho han anomenat traïdor. Una vegada en Medellín, al costat de discapacitats va formar una organització, amb la qual posteriorment va arribar a ser regidor en 1997. Des del consell, va fer polítiques de suport als discapacitats. Posteriorment, es va adherir a una causa en defensa dels animals que va prendre cos en forma de l'organització Fuerza Anticrueldad Unida por la Naturaleza de los Animales (FAUNA).
Encara que es preveia la seva participació en el Parlament de Catalunya a principis de 2010 per a defensar la prohibició de la tauromàquia arran d'una iniciativa legislativa popular, problemes d'agenda li ho van impedir.

## Referències

* 1 2 3 «“El Pilarico” defiende a los animales luego de qur un toro lo dejó inválido». El Universal, 06-03-2010 [Consulta: 1r abril 2010].
* 1 2 3 «Álvaro Múnera, 'El Pilarico', de matador de toros a protector de los animales». El Tiempo, 7 enero 2007 [Consulta: 1r abril 2010].
* ↑ «La conversión de 'El Pilarico'». El Liberal, 23-03-2008 [Consulta: 1r abril 2010].
* ↑ «Espido Freire, filósofos y científicos harán frente común contra las corridas». La Verdad, 26 enero 2010 [Consulta: 1r abril 2010].
* ↑ «José Saramago y El Pilarico no acudirán al Parlament». El Burladero, 26 enero 2010. [Consulta: 1r abril 2010].

## Enllaços externs

* No, esta foto no muestra “el fin de la carrera del torero Álvaro Múnera” tras sentirse arrepentido durante una corrida - Maldita.es