OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Domenico Campana

Domenico Campana (Reggio de Calàbria, 24 de febrer de 1929 – Roma, 9 de setembre de 2022) va ser un escriptor, guionista, periodista i director de cinema italià.

## Biografia

Fill d'un ferroviari, es va traslladar amb els seus pares primer a Bolonya i a partir dels anys trenta a Milà, on va completar els seus estudis clàssics. Després d'haver-se matriculat a la Facultat de Medicina, aviat va abandonar els estudis per dedicar-se a la carrera literària. Personalitat eclèctica, ha estat reporter, corresponsal, escriptor de teatre, guionista de televisió, comentarista, novel·lista i director.
Des dels anys 80 fins a la seva mort va viure i treballar a Roma.
Va ser corresponsal especial del recentment fundat setmanari Gente, fundat el 1957 per Edilio Rusconi. Va començar la seva carrera com a escriptor amb el drama I giorni dell'amore, guanyador del Premi Marzotto el 1963.
Des de 1980, amb l'arribada de Guglielmo Zucconi a la direcció del diari "Il Giorno", Campana va ser convidat a formar part del grup de periodistes (entre els quals destaquen Massimo Franco, Massimo Fini, Gigi Moncalvo) que donarà vida a una nova temporada important del diari milanès als anys vuitanta.
A Il Giorno Campana treballa de manera transversal, amb reportatges, entrevistes, elzeviri i com a comentarista polític.
Entre els seus debuts a la RAI hi havia la col·laboració en el guió de Le mie prisons" de Silvio Pellico, la famosa minisèrie de Sandro Bolchi (1968) . Posteriorment va filmar una llarga sèrie d'investigacions televisives, entre les quals destaquen Teatro investigazione: Il grande rally, sobre la màfia italoamericana, Primo piano: Dentro la Polonia, sulla Varsavia di Jaruzelskj, De Gasperi e Togliatti, Profilo di Paolo VI, Sulla cresta dell'onda, I mistici cristiani..
Des del 1972 i durant trenta anys va ser autor i director de diversos drames i pel·lícules de televisió.

## Filmografia

* Il bivio (1972)
* Il dipinto (1974)
* La mia vita con Daniela (1979)
* Paura sul mondo (1979)
* Racconto d’autunno
* La stagione delle piogge (1984)
* Comprarsi la vita (1989)

## Narrativa

* Promessi in USA, prefazione di Alberto Bevilacqua, Milano, Bietti, 1974;
* Memorie del crudele inverno, Milano, Rusconi, 1979
* La stanza dello scirocco, Palermo, Sellerio, 1986; giunto nel 2003 alla 8ª edizione; traduzione francese: A l'abri du scirocco, Paris, Liana Levi, 1999
* L' isola delle femmine, Torino, Einaudi, 1991; traduzione tedesca: Das Leuchten der Sirene: ein Roman aus dem alten Sizilien, München, Knaur, 1995
* Zeno di Nomadelfia: un profeta scomodo, nota introduttiva di Nilde Iotti, Torino, Edizioni paoline, 1991
* I giardini della Favorita, Torino, Einaudi, 1992
* Tu notte che conduci, Milano, Bompiani, 1994
* Pietà per le belle, Milano, Mondadori (2000)

## Referències

* ↑ Lutto del mondo della cultura scomparso Domenico Campana "corrieredellacalabria.it", "11 Settembre 2022"
* ↑ Roberto Poppi: Dizionario del cinema italiano, I Registi, Gremese 2002, p. 85
* ↑ Scheda in SBN
* ↑ Scheda in SBN
* ↑ Scheda in SBN
# Cheonnyeon ho

Cheonnyeon ho (천년호), comercialitzada internacionalment com A Thousand Year-Old Fox, és una pel·lícula de terror fantàstic sobrenatural de Corea del Sud del 1969 dirigida per Shin Sang-ok amb guió de Kwak Il-ro.

## Sinopsi

A l'antiga Corea. dota el regnat dels Tres Regnes sota la reina Jin-seong, hi havia una dona, Yeo-hwa, que va temptar un sacerdot budista anomenat Cho. Tanmateix, no és pas una dona, sinó una guineu que té mil anys i vol reencarnar-se com a ésser humà. Durant anys Cho viu amb la guineu sense saber-ho. Finalment, quan veuen que el seu amor no es podrà desenvolupar en aquest món, se separen amb tristesa.

## Repartiment

* Kim Hye-jeong - reina Jin-seong
* Kang Kye-shik
* Bang-yeol Ji
* Kim Ji-su - Yeo-hwa, la guineu
* Shin Young-kyun - General Wong-ran Kim
* Ji Bang-yeol

## Recepció

Fou projectada com a part de la secció informativa de la III Setmana Internacional de Cinema Fantàstic i de Terror a Sitges (1970).

## Referències

* ↑ A Thousand Year-Old Fox a radiotimes.com
* ↑ La III Semana de Cine Fantástico y de Terror de Sitges, La Vanguardia, 1 d'octubre de 1970

## Enllaços externs

* Cheonnyeon ho a YouTube
# Dougie Thomson

Douglas Campbell "Dougie" Thomson (pronunciat "doogie") (nascut el 24 de març de 1951) és un músic escocès, nascut a Glasgow i criat a la zona de Rutherglen de la ciutat. És conegut com l'ex baixista del grup de rock progressiu Supertramp.
La carrera musical de Thomson va començar l'agost de 1969, quan es va incorporar a la banda local de Glasgow "The Beings". El setembre del 1971 es va incorporar a The Alan Bown Set, on va treballar breument amb el futur col·lega de Supertramp, John Helliwell. El febrer de 1972, Thomson va fer una audició par Supertramp i va acabar tocant diversos concerts com a music de suport.
El 1973, Thomson es va unir definitivament a Supertramp i va ajudar en la gestió empresarial amb Dave Margereson; també va convèncer que John Helliwell s'unís a la banda.
Thomson va tocar amb Supertramp en tots els seus àlbums més famosos: Crime of the Century, Crisis? What Crisis?, Even in the Quietest Moments, Breakfast in America, Paris, ...Famous Last Words..., Brother Where You Bound i Free as a Bird.
Thomson va ser membre de Supertramp fins que el grup va fer una aturada d'activitat el 1988. Després ja no va tornar perquè entre d'altres motius no estava d'acord que Supertramp toqués les cançons que havia compost Roger Hogdson. Quan Hogdson va marxar del grup l'any 1983 va fer un pacte amb Rick Davies; aquest es quedava amb els drets del nom Supertramp i alhora renunciava a cantar les cançons de Hogdson, que passarien a formar part de la seva carrera en solitari. Aquest pacte finalment no es va acomplir i Supertramp va interpretar les seves cançons en concerts posteriors.
Des d'aleshores s'ha convertit en representant i promotor musical, va fundar la companyia Trinity Publishing i actualment viu a Chicago, Illinois.
Thomson té quatre fills, Laura, James, Kyle i Emma.

## Referències

* ↑ «Dougie Thomson; el gourmet de Glasgow» (en castellà). Radio Maspalomas, 24-03-2020. [Consulta: 7 juny 2020].
* 1 2 Majewski, Stephen. «DOUGIE THOMSON Interview, June 1998» (en anglès). archive.org, 01-06-1998. Arxivat de l'original el 2011-07-05. [Consulta: 20 maig 2020].
* ↑ Deming, Mark. «Supertramp» (en anglès). Allmusic.com. [Consulta: 20 maig 2020].
* ↑ «Dougie Thomson, convaleciente tras haber sido hospitalizado» (en castellà). The Logical Web, 10-12-2018. [Consulta: 20 maig 2020].
# Eduard Batlle i Pomar

Eduard Batlle i Pomar (Lleida, 1974) és un poeta, filòsof i antropòleg català que viu a Castelldans.

## Trajectòria

Va estudiar Filosofia a la Universitat de Girona. El 2010, va ser finalista del IV Premi de Poesia Benet i Caparà, a partir del qual l'editorial Òmicron li va publicar el primer llibre de poemes, Elogi del desassossec, inspirat en el Llibre del desassossec del poeta portuguès Fernando Pessoa. Durant el 2016 va publicar amb Pagès Editors Suite borgenca, escrit en prosa poètica', el qual fou reconegut amb el VII Premi Jordi Pàmias de Poesia del 2015. El 2018, l'editorial valenciana l'Editorial Denes va publicar Registre fòssil, que va merèixer el XXXV Premi Manuel Rodríguez Martínez-Ciutat d'Alcoi.
Batlle ha estat inclòs a les antologies Mig segle de poesia catalana. Del maig del 68 al 2018 a cura de Vicenç Altaió i Josep Maria Sala Valldaura, i Poetes de Ponent, a cura de Jordi Pàmias i Jaume Pont.
Des del 2016 va treballar amb l'edició d'una antologia de textos poètics, assagístics, narratius i epistolars de l'escriptor ponentí Miquel Lladó, mitjançant la Càtedra Màrius Torres de la Universitat de Lleida. El 2019 Pagès Editors va publicar l'antologia Del fonoll a la neu: antologia de textos.

## Obra

* Elogi del desassossec (2010, ISBN 9788492544646)
* La Comtessa de Tiurana (2011)
* Suite borgenca (2016, ISBN 9788499757438)
* Registre fòssil (2018, ISBN 9788416473335)
* Del fonoll a la neu: antologia de textos (editor literari) (2019, ISBN 9788413031231)

## Referències

* ↑ «La veu de la terra. Els nostres escriptors ja parlen». Centre d'Estudis de les Garrigues, 02-06-2016. [Consulta: 26 febrer 2019].
* ↑ Andreu, Miquel. «Entenc el poeta com algú que va amb un subratllador fluorescent». Som Garrigues, 10-05-2019. [Consulta: 16 octubre 2022].
* ↑ Ruiz, Berta. «Els poetes lleidatans Víctor Verdú i Eduard Batlle ofereixen una lectura dels seus poemes a l'Aula de Poesia de la URV» (en catalan). Revista Cambrils, 10-05-2011. [Consulta: 16 octubre 2022].
* ↑ «Eduard Batlle guanya el 7è premi de poesia Jordi Pàmias». Som Segarra, 24-10-2015. [Consulta: 26 febrer 2019].
* ↑ «Eduard Batlle o com deixar que la poesia es faci un lloc entre classe i classe». Lleida.com, 23-03-2018. [Consulta: 26 febrer 2019].
* ↑ «Càtedra Màrius Torres. Publicacions». Càtedra Màrius Torres. [Consulta: 30 abril 2019].
# Eduardo Sotillos Palet

Eduardo Sotillos Palet (Madrid, 1940) és un periodista espanyol, que fou Portaveu del Govern entre 1982 i 1985.

## Biografia

Va néixer el 1940 a la ciutat de Madrid. Va estudiar periodisme i ciències polítiques a la Universitat de Madrid.

## Activitat professional

Va iniciar la seva tasca professional a Ràdio Joventut, esdevenint locutor de Ràdio Nacional d'Espanya (RNE) l'any 1959. En aquesta emissora va realitzar programes com Promoción 64 (1964), Para vosotros jóvenes (1965), Fiesta (1967 i 1973), Estudio 1 (1968-1969), Circuito Nocturno (1970), Esto es música (1973), Estudio 15-17 (1974-1975), Última Edición (1976).
El seu pas per televisió està associat fonamentalment amb els serveis informatius. A Televisió Espanyola (TVE) li va correspondre estar al capdavant del programa de notícies, conegut amb el nom de Telediario, i desenvolupant la seva tasca professional durant la Transició espanyola.
El 1981 va ser nomenat Director de Ràdio Exterior d'Espanya i de RNE, càrrec que va ocupar durant uns mesos. Seguidament va ser nomenat director de la publicació "La Tribuna Vasca".
Després del seu pas pel Govern (1982-1985) tornà a ocupar el càrrec de Director de Ràdio Nacional d'Espanya, aquesta vegada fins al 1988. De nou davant la càmera, entre 1989 i 1990 va dirigir i va presentar el programa cultural "El nuevo espectador" en TVE. Entre 1995 i 1996 va presentar la Tercera Edició del Telediario a TVE 1.
Des de setembre de 1996 fins a l'any 2000 va dirigir i presentar El Ojo Crítico a Ràdio Nacional d'Espanya. Després de la seva sortida de la cadena, ha col·laborat com a comentarista polític en diferents tertúlies, tant de ràdio com de televisió, especialment a la Cadena SER, Telecinco i Telemadrid.

## Activitat política

Després de la victòria electoral en les eleccions generals espanyoles de 1982 del Partit Socialista Obrer Espanyol (PSOE), del qual era membre des de 1979, Felipe González el va nomenar Portaveu del Govern amb rang de Secretari d'Estat fins a l'any 1985.
Entre 1991 i 1994 fou regidor pel PSOE a la ciutat madrilenya de Pozuelo de Alarcón.

## Enllaços externs

* (castellà) Entrevista amb Eduardo Sotillos a elpais.com
# Joseph Groussard

Joseph Groussard (La Chapelle-Janson, 2 de març de 1934) és un ciclista francès, ja retirat, que fou professional entre 1956 i 1967. Era germà del també ciclista Georges Groussard. Durant la seva carrera aconseguí més de 60 victòries. Destaquen, per damunt de tot, la Milà-Sanremo de 1963, per davant de l'alemany Rolf Wolfshohl. Aquesta victòria li fou atribuïda gràcies a la foto-finish, en la primera vegada en la història que del ciclisme que s'emprava, així com una victòria d'etapa al Tour de França de 1959.

## Palmarès

* 1956
** Vencedor d'una etapa al Tour del Sud-est
* 1957
** 1r de la París-Camembert
* 1958
** 1r del Gran Premi de Saint Raphael
** 1r del Circuit dels Boucles del Sena
* 1959
** 1r al Gran Premi de Mònaco
** 1r del Gran Premi de Nantes
** 1r de la Gènova-Niça
** Vencedor d'una etapa al Tour de França
** Vencedor d'una etapa al Tour del Sud-est
* 1960
** 1r de la París-Camembert
** 1r del Circuit de l'Indre
** Vencedor d'una etapa del Tour de la Xampanya
* 1961
** 1r del Gran Premi del Midi Libre i vencedor d'una etapa
** 1r del Circuit dels Boucles del Sena
** Vencedor d'una etapa de la París-Niça
** Vencedor d'una etapa del Tour de la Xampanya
** Vencedor d'una etapa als Quatre dies de Dunkerque
* 1962
** 1r dels Quatre dies de Dunkerque
** 1r del Critèrium Internacional
** 1r del Circuit dels Boucles del Sena
** 1r del Gran Premi Le Locle
** Vencedor d'una etapa al Tour del Sud-est
* 1963
** 1r de la Milà-Sanremo
* 1964
** 1r del Gran Premi d'Antibes
* 1965
** 1r de la Bordeus-Saintes

### Resultats al Tour de França

* 1957. 42è de la classificació general
* 1958. 25è de la classificació general
* 1959. 56è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1960. 52è de la classificació general. Porta el mallot durant 1 etapa
* 1961. 45è de la classificació general
* 1962. 57è de la classificació general
* 1963. 64è de la classificació general
* 1964. 74è de la classificació general
* 1965. 96è de la classificació general

## Referències

* ↑ «GROUSSARD Joseph», 04-12-2024. [Consulta: 18 febrer 2025].
* 1 2 ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Joseph GROUSSARD» (en italià). [Consulta: 18 febrer 2025].
* 1 2 «Palmarès de Joseph Groussard (Fra)», 05-12-2024. [Consulta: 18 febrer 2025].
* ↑ L'Équipe du 20 mars 2016, page 3

## Enllaços externs

* Palmarès de Joseph Groussard (francès)
# Casalpusterlengo

Casalpusterlengo és un comune (municipi) de la província de Lodi a la regió italiana de Llombardia, situat a uns 50 km al sud-est de Milà i a uns 20 km al sud-est de Lodi.
Va rebre el títol honorífic de ciutat amb un decret presidencial el 30 d'octubre de 1975. La ciutat té una església barroca de Santi Bartolomeo e Martino, construïda al segle XIV però reformada entre 1602 i 1610. La vila també té un palau comunal i una torre del castell medieval.
Casalpusterlengo limita amb els municipis següents: Turano Lodigiano, Secugnago, Brembio, Terranova dei Passerini, Codogno, Ospedaletto Lodigiano i Somaglia.

## Persones notables

* Carlo Arcari, futbolista
* Angelo Arcari (1907-1985), futbolista
* Pietro Arcari (1909-1988), futbolista
* Bruno Arcari (1915-2004), futbolista
* Nino Staffieri (1931-2018), bisbe catòlic romà

## Referències

* ↑ «Comune di Casalpusterlengo» (en italià). [Consulta: 17 febrer 2025].
# Miracle Andreu Boigues

Miracle Andreu i Boigues (Valencia, 15 de juny de 1880 - Mataró, 14 de desembre de 1945) fou una de les primeres metgesses catalanes.
Els seus pares eren Pascual Andreu i Mora, natural de Torrent, i Vicenta Boigues i Gil, de Sant Tomàs, a València. Miracle Andreu va estudiar batxillerat a Barcelona, Reus i Lleida, i més tard va estudiar medicina a Saragossa i a Barcelona, on va acabar la carrera l'any 1903. Tot i que se li negà aparèixer amb el seu retrat a l'Orla de la Facultat de Medicina, al costat dels seus companys homes, Miracle Andreu fou admesa per formar-se al costat del professor Miquel A. Fargas, a la clínica del qual –Policlínica Dr. Fargas– s’inicià com a metge ajudant. Llegí la seva tesi doctoral, Sintomatología y diagnóstico de los quistes ováricos, a la Universitat Central de Madrid el 1904 i esdevingué així la quarta doctora en Medicina de tot l'Estat.
Obrí també consulta particular per a atendre «malalties de les dones i dels nens», exercint doncs com a ginecòloga i pediatra, primer en diverses ubicacions de la ciutat de Barcelona i a partir de 1944, a la ciutat de Mataró.
L'any 1910 participà en el Primer Congrés Espanyol Internacional de la Tuberculosi que se celebrà a Barcelona, al costat de la seva companya de promoció Trinitat Sais o de la mestra i pedagoga Celestina Vigneaux.

## Referències

* ↑ Domènech, E. (2000). Metgesses a l'antiga Facultat de Medicina de Barcelona del carrer del Carme. Gimbernat: revista catalana d'història de la medicina i de la ciència, 33, 203-220.
* 1 2 «Miracle Andreu i Boigues. Fotografies». Galeria de Metges Catalans. Col·legi de Metges de Barcelona. [Consulta: 13 abril 2021].
* 1 2 3 «Miracle Andreu i Boigues. Biografia». Galeria de Metges Catalans. Col·legi de Metges de Barcelona. [Consulta: 13 abril 2021].
* ↑ «La Doctora en Medicina... Milagro Andreu». La Vanguardia, 04-06-1905, pàg. 3.
# Mohamed Lakhdar-Hamina

Mohamed Lakhdar-Hamina (àrab: محمد الأخضر حمينة, Muḥammad al-Aẖḍar Ḥamīna) (Msila, 26 de febrer de 1934) és un actor, director, productor de cinema i guionista algerià.

## Biografia

Va estudiar a França, i el 1958 s'uní al govern provisional de la República Algeriana (GPRA) a Tunis, durant la Guerra d'Algèria. Va fer una passantia al servei de notícies de Tunísia, abans de ser enviat a l'Escola de cinema de Praga (FAMU) on s'especialitza en direcció. Després de la independència, crea la OAA, que dirigeix de 1963 a 1974. El 1981, dirigeix l'ONCIC, que va deixar al 1984.
Després d'obtenir el Premi a la Primera Obra, el 1967, per Le Vent des Aurès (‘El vent dels Aurès’), va guanyar la Palma d'Or en el Festival de Canes de 1975 per la seua obra més famosa, Crònica dels anys de foc.
Ha dirigit altres quatre llargmetratges: Hassan Terro, Desembre, Vent d'arena i La darrera imatge.
Durant la seua carrera, Mohamed Lakhdar-Hamina ha produït i coproduït més de trenta pel·lícules, com ara Z, de Costa-Gavras, o Le Bal, d'Ettore Scola.

## Filmografia
### Director

* 1964: Mais un jour de novembre (‘Però un dia de novembre’) (documental)
* 1966: Le Vent des Aurès (‘El vent dels Aurès’) (Rih al awras)
* 1968: Hassan Terro (‘Hasan Terro’)
* 1973: Décembre (‘Desembre’)
* 1975: Chronique des années de braise (‘Crònica dels anys de foc’) (Waqai sanawat al-djamr)
* 1982: Vent de sable (‘Vent d'arena’)
* 1986: La Dernière Image (‘La darrera imatge’) (Al-sûr al-akhira)
* 1992: Automne, octobre à Alger (‘Tardor, octubre a Alger’)
* 2014: Crépuscule des ombres (‘Crepuscle de les ombres’)

### Actor

* 1975: Chronique des années de braise (‘Crònica dels anys de foc’): el contista boig
* 1986: La dernière image (‘La darrera imatge’): oncle Amar
* 2019: J'accuse (‘Acuso’), de Roman Polanski: Bachir

### Guionista

* 1966: Le Vent des Aurès (‘El vent dels Aurès’)
* 1974: Hassan Terro (‘Hassan Terro’)
* 1975: Chronique des années de braise (‘Crònica dels anys de foc’)

## Premis i reconeixements
### Festival Internacional de Cinema de Canes

| Any | Categoria | Pel·lícula | Resultat |
| 1967 | Premi al millor primer treball | Le Vent des Aurès | Guanyador |
| 1975 | Palma d'Or | Chronique des années de braise | Guanyador |
| 1982 | Palma d'Or | Vent de sable | Nominat |
| 1986 | Palma d'Or | La Dernière Image | Nominat |

## Referències

* ↑ Caillé, Patricia; Martin. Éditions L'Harmattan. Les cinémas du Maghreb et leurs publics (en francès), 2012, p. 460 (235). ISBN 9782296510180.
* ↑ Russell, Sharon A. Greenwood Publishing. Guide to African Cinema (en francès), 1998, p. 330 (97). ISBN 9780313296215.
* ↑ L'Expression. «L'Algérie invité d'honneur. 28E SESSION DES JOURNEES CINEMATOGRAPHIQUES DE CARTHAGE». DJazairess, 08-11-2017. [Consulta: 10 novembre 2017].
* ↑ L'Expression. «Le cinéma arabe est une ineptie». Kabyle, 07-08-2007. [Consulta: 10 novembre 2017].
* ↑ Info Soir. «Colloque/Mémoire filmique : Appel à fédérer les efforts des institutions concernées» (en francés). DJazairess, 15-10-2017. [Consulta: 10 novembre 2017].
# Molon labé

La frase Molon labé (en grec ΜΟΛΩΝ ΛΑΒΕ, Μολὼν λαβέ), el significat de la qual és 'Vine i agafa-les', és una expressió clàssica de desafiament que, segons Plutarc, Leònides I va pronunciar abans de la Batalla de les Termòpiles i davant la demanda de l'exèrcit aquemènida que els grecs deposessin les seves armes. És un exemple de laconisme.
La font d'aquesta cita atribuïda a Plutarc i inclosa a la seva obra Apophthegmata Laconica, 225c.11, podria no ser d'ell mateix; tanmateix, apareix a Moralia, una col·lecció de treballs atribuïts a aquest autor que no formen part de les seves Vides paral·leles.
# Palau Reial de Brussel·les

El Palau reial de Brussel·les, que actualment només serveix per les activitats oficials del sobirà belga, va néixer de la reunió de quatre hotels particulars construïts al segle xviii: Walckiers, Bender, Begiojoso i Belle-Vue.
Per tal d'oferir al sobirà, el rei Guillem I dels Països Baixos, una residència digna del seu rang a Brussel·les, on va considerar residir un any de cada dos, els dos hotels centrals, situats a una part i d'altra del carrer Heraldiekstraat, van ser ampliats i units per un edifici central en columnata. Tres arquitectes de la cort - Ghislain-Joseph Henry, Charles Vander Straeten i Tilman-François Suys - van treballar en el disseny entre 1815 i 1829.

## Referències

* 1 2 «Paleizenplein» (en neerlandès). Inventaris van het bouwkundig erfgoed. Regio Brussel-Hoofdstad. [Consulta: 16 febrer 2025].
# Carla Castellani

Carla Castellani (Milà, 1906 - Milà, 21 d'octubre de 2005) fou una soprano italiana i professora de cant.

## Biografia

Carla Castellani va acabar els seus estudis de piano molt jove al Conservatori de Milà. En aquella època va començar a mostrar la seva qualitat de cantant i en els anys trenta va entrar a formar part del cor del Teatre alla Scala. Durant aquesta activitat de corista va ser descoberta pel director d'orquestra i compositor Gino Marinuzzi.
El 26 de desembre de 1941, mentre Europa es dessagnava en la Segona Guerra Mundial, Carla va inaugurar la temporada lleugera de La Scala amb Ernani, al costat de Francesco Merli, Tancredi Pasero i Gino Bechi. Va cantar a La Scala diverses temporades, també quan, a causa dels esdeveniments bèl·lics, la companyia es va veure obligada a traslladar-se al Teatro Lirico de Milà. El 1946 va interpretar Un ballo in maschera i l'any següent Tosca.
En la postguerra, quan les temporades van reprendre la seva activitat regular, va poder cantar en teatres italians més importants, com ara el Teatre Carlo Felice de Gènova, el Regio de Torí, l'Opera de Roma, el San Carlo de Nàpols i el Regio de Parma. Va aparèixer a més al Gran Teatre del Liceu de Barcelona, al Teatre Coliseu de Lisboa, a França i a Suïssa. Al Liceu va cantar Aida de Verdi la temporada 1946-1947, en el mes de desembre de 1946, i La Gioconda d'Amilcare Ponchielli el gener de 1947, ambdues òperes al costat d'Elena Nicolai, Mario del Monaco i Carlo Tagliablue, sota la direcció de Napoleone Annovazzi.
Entre altres títols, al seu repertori va incloure Don Giovanni (Dona Anna), La forza del destino, Aida, Madama Butterfly, Manon Lescaut, La Gioconda i Andrea Chénier. Va actuar sota la batuta de prestigiosos directors, com ara Victor de Sabata, Vittorio Gui i l'esmentat Marinuzzi.
Va acabar la seva carrera al voltant de 1950, dedicant-se a l'ensenyament, també com a docent de l'Associació Lírica Concertística Italiana. Entre els seus alumnes es troba Daniela Dessì.
Va morir a la seva ciutat natal el 21 d'octubre de 2005.

## Discografia

* Un ballo in maschera, amb Mario del Monaco, Piero Biasini, Giulietta Simionato, dir. Nino Sanzogno - en directe Ginebra 1946, edició Bongiovanni/Myto
* Don Giovanni, amb Renato Capecchi, Marcello Cortis, Suzanne Danco, Léopold Simoneau, dir. Hans Rosbaud - en directe Ais de Provença 1950, edició Golden Melodram/Walhall

## Referències

* ↑ «Teatros - Gran Teatro del Liceo». La Vanguardia, 11-12-1946, pàg. 3.
* ↑ «Teatros - Gran Teatro del Liceo». La Vanguardia, 05-01-1947, pàg. 9.
* ↑ «Dessì [Dessy], Daniela». A: Laura Williams Macy. The Grove Book of Opera Singers (en anglès). Oxford University Press, 2008, p. 121. ISBN 978-0-19-533765-5.
* ↑ «Addio a Carla Castellani, decana dei soprano» (en italià). il Giornale.it, 22-10-2005. [Consulta: 7 juliol 2019].