OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# David Cobos i Castelltort

David Cobos i Castelltort (Barcelona, 23 de maig de 1979) és un ex-pilot de trial català. Després d'haver guanyat dos campionats estatals en categories inferiors, l'any 1996 va ser Subcampió d'Europa de trial i el 1998 Subcampió d'Espanya. El seu millor resultat al Campionat del Món fou el cinquè lloc obtingut la temporada 2002. Cobos patí sengles lesions el 1999 i 2002 que acabaren precipitant la seva retirada de l'alta competició.
Actualment, i després d'un període com a provador de motocicletes per a la revista Solo Moto, Cobos treballa com a responsable de desenvolupament del nou prototipus per a Xispa, empresa fabricant de motocicletes de trial amb seu a Maçanet de la Selva, activitat que combina amb les seves empreses particulars.
    A 1 de gener de 2010

## Palmarès

| Any | Motocicleta | C. del Món outdoor | C. del Món indoor | TDN | C. d'Espanya outdoor | C. d'Espanya indoor | Altres |
| 1992 | Gas Gas | - | - | - | 1r juvenil | - | |
| 1993 | ? | - | - | - | ? | - | |
| 1994 | ? | - | - | - | 14è | - | |
| 1995 | Gas Gas | 19è | - | - | 1r sènior B | - | |
| 1996 | Gas Gas | 14è | - | - | 5è | - | Sostscampió d'Europa |
| 1997 | Gas Gas | 6è | - | 2n | 5è | - | |
| 1998 | Gas Gas | 6è | 4t | - | 2n | - | |
| 1999 | Sherco | 18è | 7è | - | 12è | - | |
| 2000 | Sherco | 10è | 6è | - | 4t | - | |
| 2001 | Montesa | 8è | 10è | - | 3r | 3r | |
| 2002 | Montesa | 5è | - | ? | 4t | 5è | |
* ↑ La classificació consignada a TDN fa referència a la posició final obtinguda per l'equip estatal

## Referències

* ↑ «The podiums... Cobos David» (en anglès). trialonline.org. [Consulta: 16 febrer 2011].
* ↑ «Gas Gas. Campeonato de España de Trial de 1998» (en castellà). jas.es. [Consulta: 10 març 2010].
* ↑ «David Cobos. Superó una grave lesión en el 99» (PDF) (en castellà). Hemeroteca. El Mundo Deportivo, 12-03-2002. [Consulta: 10 març 2010].
* ↑ «Trial Indoor de Castellón» (en castellà). todotrial.com, 15-11-2002. [Consulta: 10 març 2010].
* ↑ «David Cobos, piloto de pruebas de Xispa» (en castellà). solooffroad.solomoto.es, 04-02-2009. [Consulta: 10 març 2010].
* ↑ «Nota de prensa. David Cobos.» (en castellà). xispa25.com, 04-02-2009. [Consulta: 10 març 2010].
* ↑ «World. Cobos David» (PDF) (en anglès). trialonline.org. [Consulta: 10 març 2010].
* 1 2 «Campeonatos de España, Trofeos Nacionales y Copas R.F.M.E.» (en castellà). rfme.net. RFME. Arxivat de l'original el 5 de novembre 2016. [Consulta: 28 octubre 2011].

## Enllaços externs

* Vídeo de David Cobos intentant un rècord en un programa d'una televisió italiana (italià)
* Entrevista a todotrial.com el 28-7-2008 (castellà)
# Enrique Gil Gilbert

Enrique Gil Gilbert (Guayaquil, 8 de juliol de 1912 - 21 de febrer de 1973) fou un polític i escriptor equatorià, membre destacat del Grup de Guayaquil.

## Vida i obra

Enrique Gil Gilbert va néixer el 8 de juliol de 1912, fill d'Enrique Gil Quezada i de Mercedes Gilbert Pontón. Cursà els seus estudis a Guayaquil, la seva ciutat natal, on es va graduar de batxiller en el col·legi Vicente Rocafuerte. A Guayaquil es va relacionar i va fer amistat amb diversos intel·lectuals de la seva època, moment en què inicia una estreta amistat amb Joaquín Gallegos Lara i Demetrio Aguilera Malta. En aquella època, també, es va introduir al Partit Comunista de l'Equador al costat de Pedro Saad.
Va pertànyer al Grup de Guayaquil, també anomenat «los cinco como un puño», al costat d'Alfredo Pareja Diezcanseco, Demetrio Aguilera Malta, José de la Cuadra i Joaquín Gallegos Lara. El 1930 publica l'obra Los que se van juntament amb Demetrio Aguilera Malta i Joaquín Gallegos Lara', un recull de relats breus que es considera una de les obres inicials del realisme social a l'Equador. El 1933 publica el conte «Yunga» amb uns plantejaments propers al socialisme. El 1939 es publica la novel·la Relatos de Emmanuel i, el 1942, Nuestro pan. Aquesta última obra descriu amb un llenguatge bastant natural la vida dels camperols a la costa i li va valdre el segon premi en el concurs continental de novel·les inèdites llatinoamericanes, que es va realitzar a Nova York. Dins del gènere dels contes, una de les seves obres més importants és el relat titulat «La cabeza de un niño en el tacho de basura» (‘El cap d'un nen en el cubell de la brossa’), que va ser publicat en 1967.
Va morir el 23 de novembre de 1972 a la seu de la Casa de la Cultura d'Ambato, a causa d'un infart.

### Activitat política

A partir de l'any 1932 va iniciar una activa militància comunista que no abandonaria mai, que el va dur a patir persecucions i empresonaments, com el 1935 durant la dictadura Federico Páez, el 1946 durant la dictadura de José María Velasco Ibarra i el 1959 durant el govern de Camilo Ponce Enríquez. Va estar afiliat al Partit Comunista de l'Equador, amb el qual va participar en la revolució del 28 de maig de 1944 en què es va enderrocar el president Carlos Arroyo del Río. Posteriorment, va ser membre de la comissió de redacció de la Constitució de l'Equador de 1945. També va ser diputat en els anys 1944, 1945, 1947 i 1948, a més d'haver format part del Tribunal de Garanties Constitucionals i del Consell Mundial de la Pau.

## Obres destacades
### Contes

* Los que se van (1930, amb Demetrio Aguilera i Joaquín Gallegos Lara)
* Yunga (1933)
* La cabeza de un niño en un tacho de basura (1967)

### Novel·les

* Relatos de Emmanuel (1939)
* Nuestro pan (1942)

## Referències

* 1 2 «Enrique Gil Gilbert, escritor y militante». El Universo, 08-07-2002. Arxivat de l'original el 6 de juliol de 2016. [Consulta: 6 juliol 2016].
* ↑ admin. «ENRIQUE GIL GILBERT: Biografía, Cuentos, Poemas, y más» (en castellà), 15-03-2019. [Consulta: 28 juliol 2019].
# Regió d'Engiadina Bassa/Val Müstair

La Regió d'Engiadina Bassa/Val Müstair és una de les 11 regions del cantó dels Grisons (Suïssa). És una regió bilingüe amb l'alemany i el romanx com a llengües oficials i està formada per 18 municipis repartits en 4 cercles comunals. Té una població de 9411 habitants (cens de 2007) i una superfície de 1196,56 km². Travessada pel riu Inn, rebia el nom de Districte d'Inn fins al 2017.

## Municipis

Cercle de Ramosh :
| Nom | Població (Des. 2007) | Superfície in km² | Núm. OFS |
| Ramosch | 494 | 84.02 | 3751 |
| Samnaun | 809 | 56.29 | 3752 |
| Tschlin | 452 | 74.93 | 3753 |
Cercle de Suot Tasna :
| Nom | Població (Des. 2007) | Superfície in km² | Núm. OFS |
| Ftan | 490 | 43.08 | 3761 |
| Scuol | 2183 | 144.14 | 3762 |
| Sent | 878 | 111.61 | 3763 |
Cercle de Sur Tasna :
| Nom | Població (Des. 2007) | Superfície in km² | Núm. OFS |
| Ardez | 431 | 61.39 | 3741 |
| Guarda | 161 | 31.42 | 3742 |
| Lavin | 209 | 46.26 | 3743 |
| Susch | 207 | 93.93 | 3744 |
| Tarasp | 331 | 46.99 | 3745 |
| Zernez | 1100 | 203.85 | 3746 |
Cercle de Val Müstair :
| Escut | Nom | Població (Des. 2007) | Superfície in km² | Núm. OFS |
| | Val Müstair | 1666 | 198.65 | 3847 |

## Fusions

* Municipis el 2008
* 2009: Tschierv, Fuldera, Lü, Valchava, Santa Maria Val Müstair i Müstair → Val Müstair

## Vegeu també

* Regions del Cantó dels Grisons
# Fosfuranilita

La fosfuranilita és un mineral de la classe dels minerals fosfats. Va ser descoberta l'any 1879 en una mina del comtat de Mitchell, a l'estat de Carolina del Nord (EUA), sent nomenada així per la seva composició química: un fosfat amb uranil.

## Característiques químiques

És un uranil-fosfat hidratat de potassi i calci. Molt relacionat amb la yingjiangita (K2Ca(UO2)7(PO4)4(OH)6·6H2O), es pot confondre amb ella i possiblement siguin el mateix mineral.

## Formació i jaciments

Es forma com a mineral secundari comú a les zones a la intempèrie de les pegmatites del granit, recobrint fissures prop de la uraninita alterada, així com en jaciments d'urani i vanadi en paleocanals en arenisques.
Sol trobar-se associat a altres minerals com: uraninita, autunita, metaautunita, uranofana, uranofana-beta, becquerelita, curita, parsonsita, torbernita, metatorbernita, Saleeïta, sabugalita, haiweeíta i òpal amb urani.

## Usos

Pot ser extret com a mena de l'estratègic urani. Per la seva forta radioactivitat ha de ser manipulat amb les degudes precaucions.

## Referències

* ↑ Genth, 1879.
* ↑ Frost, R. L., J. Cejka, y G. Ayoko, 2008.
* Fosfuranilita, mindat.org.
* Fosfuranilita, webmineral.com.
* Manual de fosfuranilita, Mineral Data Publishing.
# Teresa Estruch Mestres

Teresa Estruch Mestres (Masquefa, Anoia, el 19 de setembre de 1957) és una política catalana, diputada al Parlament de Catalunya en la VII i VIII legislatures.

## Biografia

Titulada en auxiliar tècnica sanitària per l'Escola Infermeria Hospital d'Igualada. De 1972 a 1976 treballà com a auxiliar administrativa a Masquefa i de 1979 a 1994 a l'Hospital Comarcal d'Igualada. De 1994 a 2002 ha treballat d'infermera als Serveis de Bioquímica i Microbiologia del Consorci Laboratori Anoia. També ha estat membre del comitè d'empresa de l'Hospital Comarcal Igualada pel SATSE.
Militant del PSC-PSOE, a les eleccions municipals espanyoles de 1991 i 1995 fou escollida regidora de l'ajuntament de Masquefa. A les eleccions municipals espanyoles de 1999 i 2003 fou escollida alcaldessa de Masquefa.
En desembre de 2003 va substituir en el seu escó Antoni Castells i Oliveres, elegit diputat al parlament de Catalunya en les eleccions al Parlament de Catalunya de 2003. I en 2007 va substituir en el seu escó Jordi William Carnes i Ayats en les eleccions al Parlament de Catalunya de 2006. De 2007 a 2010 fou secretària de la Mesa de la Comissió de la Sindicatura de Comptes del Parlament de Catalunya.

## Referències

* ↑ Diputats del Parlament de Catalunya en la VII Legislatura p. 129
* ↑ Alcaldes de Masquefa Arxivat 2016-04-05 a Wayback Machine. a municat.gencat
* ↑ «Fitxa del parlament de Catalunya». Arxivat de l'original el 2010-09-24. [Consulta: 10 setembre 2015].
# Can Baró (Terrassa)

Can Baró és un antic mas situat a la plaça Vella de Terrassa, a l'inici del carrer de la Font Vella, catalogat com a bé cultural d'interès local.

## Història

La construcció primitiva, probablement de final del segle xvi, era un mas de característiques rurals establert dins de la vila de Terrassa. A començament del segle xix s'hi instal·là una fàbrica de xocolata, i pel 1855 una vaqueria. Posteriorment, passà a mans de Lluís Antoni de Ramon i Argelers, tercer baró de Corbera, que fou regidor de Terrassa el 1868 i diputat a Corts el 1871.
El baró morí a París el 1903 i la casa fou heretada pel seu fill Pau Joan de Ramon i Jaubet, que es va arruinar i va haver de vendre's el patrimoni familiar. El 1917, Can Baró va passar a mans de Joan Donadeu i Guillemot.

## Descripció

Es tracta d'una antiga casa senyorial amb tipologia de masia, que la fa destacar del seu entorn. El cos principal és de planta baixa, pis i golfes. La coberta és a dues aigües. La façana principal, de composició simètrica, presenta un portal d'arc de mig punt i amb dovelles de grans dimensions. A ambdós costats s'hi han realitzat grans obertures que l'han desfigurat considerablement. Els brancals, trencaaigües i llindes (en una de les quals figura la data de 1603) són de pedra.
A la façana secundària, que dona al carrer dels Gavatxons, fou típic el treball del temps de la verema de les vinyes del baró, on a la casa hi havia els cups. La resta de façanes presenta un estucat amb imitació de carreus encoixinats. Està flanquejada per edificis o cossos afegits de possibles ampliacions, entre mitgeres i de la mateixa alçada, amb igual tractament de les façanes.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Can Baró». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 «Els senyors de la baronia de Corbera». Gelida, genealogia, història, patrimoni....
* ↑ «CAL BARÓ DE CORBERA». Passejant per Terrassa (blog), 25-12-2015.

## Vegeu també

* Casal de Santa Magdalena
* Casa Manuel Oliver

## Enllaços externs

* «Cal Baró de Corbera». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* «La Casa del Baró de Corbera de Terrassa». Joaquim Verdaguer i Caballé (blog), 19-05-2013.
# Heinkel He 162

El Heinkel He 162 "Volksjäger", també conegut com a "Spatz" o "Salamander" fou un caça de la Luftwaffe fabricat durant el darrer any del Tercer Reich.
El He 162 estava construït amb materials poc sofisticats, com fusta, a causa de la penúria dels darrers anys de la guerra. Tot i així estava propulsat a reacció per un turborreactor BMW 003E-1 o E-2. L'empresa Heinkel va acabar 170 exemplars abans que la fàbrica fou capturada

## Història

A partir del primer trimestre de 1944, vers el final de la Segona Guerra Mundial, les ciutats d'Alemanya varen ser bombardejades intensament cada dia pels bombarders aliats.
Després de considerar les prioritats, l'agost del mateix any la Luftwaffe va exigir als industrials la producció d'un Volksjäger (Caça del Poble) que hauria de ser produït en massa utilitzant els menors recursos possibles. El Volksjäger havia de ser un avió ràpid, de baix cost i relativament fàcil de volar, àdhuc per membres de les Joventuts Hitlerianes ràpidament entrenats en planadors.
Després d'una competició de disseny que va afectar gairebé totes les fàbriques d'avions alemanyes, l'avió elegit com a "Volksjäger" fou el Heinkel He 162 "Spatz" (Pardal). L'únic avió comparable fou el Henschel Hs 132, molt similar però on el pilot anava gitat en lloc d'assegut. El primer prototip del He 162 volà al desembre de 1944.

## Característiques

* Tripulació: 1 pilot
* Llargada: 9.05 m
* Envergadura: 7.2 m
* Alçària: 2.6 m
* Superfície: 14.5 m²
* Pes en buit: 1,660 kg
* Pes màxim a l'envol: 2,800 kg
* Motor: 1 Turborreactor de flux axial
** Tipus: BMW 003E-1 o E-2
** Empenyiment: 7.85 kN
* Velocitat màxima: 905 km/h
* Autonomia: 975 km
* Sostre: 12,000 m
* Velocitat ascensional: 1,405 m/min
* Armament: 2 canons automàtics MG 151 de 20 mm amb 120 rpg (He 162 A-2) o 2 canons automàtics MK 108 de 30 mm amb 50 rpg (He 162 A-0, A-1)

## Models principals

* He 162 A-0 – els primers models abans de la producció en massa.
* He 162 A-1 – armat amb 2 canons MK 108 de 30 mm i 50 rpg.
* He 162 A-2 – armat amb 2 canons MG 151/20 de 20 mm i 120 rpg.
* He 162 A-3 – amillorament proposat amb morro reforçat i 2 canons MK 108 de 30 mm.
* He 162 A-8 – amillorament proposat amb el turborreactor Jumo 004D-4 més potent.

## Vegeu també

* Programa de Caça d'Emergència

## Bibliografia

* Heinz J. Nowarra, Die deutsche Luftrüstung 1933-1945, Koblenz 1985
* Smith, J.R. & Kay, Antony L. German Aircraft of the Second World War. Putnam. Londres,1972. ISBN 0-370-00024-2

## Referències

* ↑ Smith and Kay 1972, pp. 307–308.
* ↑ Smith and Kay 1972, p.308.

## Enllaços externs

* The Heinkel He 162 Volksjäger at Greg Goebel's AIR VECTORS
* Heinkel He 162 "Volksjäger" (alemany)
* He 162 Mistel 5
# Tucano

«Tucano» té aquests significats:
* Tucano o tucanos, grup ètnic natiu de la selva del departament colombià del Vaupés i l'estat brasiler del Amazones, a la Frontera entre el Brasil i Colòmbia
* Tucano o dahseyé, llengua del grup oriental de la família tucano, parlada principalment a la conca del riu Vaupés, a Colòmbia i Brasil
* Tucano o llengües tucanes, família lingüística difosa per Colòmbia, Brasil, Equador i el Perú, dividida en diverses branques
** Llengües tucanes orientals
** Llengües tucanes centrals
** Llengües tucanes occidentals
# Gorodok (Tomsk)

Gorodok (en rus: Городок) és un poble de l'óblast de Tomsk, a Rússia, que el 2015 tenia 23 habitants.

## Referències

* ↑ Реестр административно-территориальных единиц Томской области (по состоянию на 1 января 2015 года) Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. (en rus).
# Casa Sicart

La casa Sicart era un edifici situat a la cantonada del carrer de Fontanella i la plaça de Catalunya de l'Eixample de Barcelona, avui desaparegut.

## Història i descripció

Es tractava d'una casa senyorial de planta baixa i tres pisos, projectada el 1867 pel mestre d'obres Pau Martorell per encarrèc d'Isidre Sicart i Torrents, que el 1875 va rebre el títol de comte de Sicart de mans del papa Pius IX. La façana adoptava un llenguatge historicista, amb obertures d'arc de mig punt i un fris de rossasses quadrilobulades al coronament.
El 1900, l'arquitecte Antoni Maria Gallissà, que poc abans ja s'havia encarregat de la reforma de la casa de Carles de Llança i de Carballo (casat en primeres noces amb Josepa Sicart i Torrents), va projectar una tribuna al cos annex del carrer de Fontanella, i també va reformar el terrat, introduint-hi remats amerletats.
El 1906, Enric Fatjó va projectar la reforma de la planta baixa per obrir-hi botigues, transformant les obertures primitives en amplis portals d'arc escarser, sostinguts per columnes amb capitells guarnits amb motius florals.
Finalment, la casa i el cos annex amb la tribuna van ser enderrocats el 1990 per a l'ampliació d'El Corte Inglés de la plaça de Catalunya, obra de MBM arquitectes (Martorell, Bohigas i Mackay). Aquests van fer una còpia de la tribuna en pedra artificial i la van col·locar a la façana del nou edifici com a simple element decoratiu.

## Referències

* ↑ AMCB, Q127 Foment 2587 C.
* 1 2 «Josefa Torrents de Sicart. Fontanella 1 i plaça Catalunya 16». AMCB.
* 1 2 3 4 Lacuesta i González Torán, 2013.
* ↑ Anuario de la nobleza de España, parte 2ª, 1910, p. 288.

## Vegeu també

* Castell de Vila-seca

## Bibliografia

* Lacuesta, Raquel; González Torán, Xavier. El modernisme perdut. La Barcelona antiga, 2013, p. 206-208.
* Vega i March, Manuel «Antonio Mª Gallisá». Arquitectura y Construcción, 1903, pàg. 164-173.

## Enllaços externs

* «Tribuna de la Casa Sicart». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* «CASA SICART. Plaça Catalunya 16 / Fontanella 1-3. (1867-1990)». Barcelofília (blog). Miquel Barcelonauta, 31-07-2014.
# El abuelo (1954)

El abuelo és una pel·lícula argentina dramàtica estrenada el 2 de juliol de 1954 dirigida per Román Viñoly Barreto i escrita per Emilio Villalba Welsh. Es va basar en la novel·la de Benito Pérez Galdós. Els principals intèrprets van ser Enrique Muiño i Metxa Ortiz.

## Referències

* ↑ Manrupe, Raúl; Portela, María Alejandra. Un diccionario de films argentinos (1930-1995). Buenos Aires, Editorial Corregidor, 2001, p. 3. ISBN 950-05-0896-6.

## Enllaços externs

* Informació sobre El abuelo al web cinenacional.com
* Informació sobre El abuelo a Internet Movie Data Base
# Claudia Benito Comas

Claudia Benito Comas (Barcelona, 1989) és una actriu catalana.

## Trajectòria

Claudia Benito va estudiar Art Dramàtic a l'Institut del Teatre de Barcelona i a l'escola The Arts Educational School of London. Al llarg de la seva trajectòria professional ha participat en diversos projectes de teatre –El somni d’una nit d’estiu, al TNC; Revolta de bruixes i Nit de Reis, al Teatre Lliure-. En cinema i televisió destaquen Habitaciones Cerradas (TVE), Hache (Netflix), Laia (TV3) i La vampira de Barcelona (Brutal Mitjana). El 2021 va rodar Una Mujer frente al Mar amb el director Rubén Sánchez i va ser estrenada a Filmin, Prime Vídeo i FlixOlé.

## Filmografia

| Any | Pel·lícula | Paper |
| 2015 | El Sueño de una Noche de Verano | |
| 2016 | Laia | Berta |
| 2017 | Hache | Júlia |
| 2020 | La vampira de Barcelona | Bàrbara |
| 2021 | Una Mujer frente al Mar | Eva |

## Referències

* 1 2 «Claudia Benito» (en castellà). La Vanguardia. [Consulta: 30 desembre 2024].
* ↑ Miró, Quim. «Clàudia Benito: “Mai havia fet teatre a Madrid, està sent un regal”», 04-01-2024. [Consulta: 29 febrer 2024].
* ↑ Quirze, Redacció Diari Sant. «Clàudia Benito Comas, l'actriu catalana d'Una mujer frente el Mar, de Rubén Sánchez», 07-01-2022. [Consulta: 29 febrer 2024].
# François-Hubert Drouais

Francois-Hubert Drouais (París, 14 de desembre de 1727 – París, 21 d'octubre de 1775) fou un pintor francès especialista en retrats. Successor de Nattier com a cap pintor de retrats a la cort de Louis XV. Va retratar les personalitats més importants de la seva època, incloent el Rei i les seves dues amants més famoses, Madame de Pompadour i Madame du Barry, així com artistes i personatges de les classes professionals. Nascut a París, fill del pintor Hubert Drouais (1699 - 1767), famós pels seus retrats en miniatura, Drouais va estudiar amb el seu pare i amb altres reconeguts pintors com Carle van Loo, Natoire i Boucher. Va entrar a l'Acadèmia el 1758, i va mostrar la seva obra amb regularitat al Salons des del 1755 fins a la seva mort. És reconegut pel seu gust per representar aristòcrates disfraçats amb vestits rústics, una moda de l'època, i per les seves obres de nens, sovint al mig d'un paisatge. Pare de Jean-Germain Drouais
# José Catieau

José Catieau (Coutiches, 17 de juliol de 1946 - Saint-Quentin, 30 de novembre de 2023) va ser un ciclista francès que fou professional entre 1968 i 1975. El seu principal èxit l'aconseguí al Tour de França de 1973, quan guanyà una etapa i portà el mallot groc de líder durant quatre etapes.

## Palmarès

* 1968
** 1r al Gran Premi d'Antibes
** Vencedor d'una etapa al Tour de l'Oise
* 1969
** 1r al Gran Premi d'Aix-en-Provence
** 1r al Premi d'Hénon
* 1970
** 1r al GP Marseillaise-Languedoc
* 1971
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Portugal
* 1972
** 1r a la París-Camembert
** Vencedor d'una etapa de la Midi Libre
* 1973
** 1r al Premi de Saint-Quentin
** 1r al Premi de Le Quillio
** Vencedor d'una etapa del Tour de França
* 1974
** Vencedor d'una etapa de la Dauphiné Libéré
** Vencedor d'una etapa dels Quatre dies de Dunkerque
* 1975
** 1r al Premi de Soissons

### Resultats al Tour de França

* 1969. 66è de la classificació general
* 1970. 70è de la classificació general
* 1971. 44è de la classificació general
* 1972. Abandona (15a etapa)
* 1973. 14è de la classificació general. Vencedor d'una etapa. Porta el mallot groc durant 4 etapes
* 1974. 28è de la classificació general
* 1975. Abandona (15a etapa)

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1973. 12è de la classificació general

## Referències

* ↑ Eric Jonneau. «Ancien maillot jaune du Tour de France, José Catieau est décédé à Saint-Quentin», 30-11-2023. [Consulta: 30 novembre 2023].
* ↑ «Les dernières infos...», 08-12-2024. [Consulta: 18 febrer 2025].
* ↑ «CATIEAU José». [Consulta: 14 novembre 2022].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Jose CATIEAU» (en italià). [Consulta: 14 novembre 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net