OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Simon Hanselmann

Simon Hanselmann (Launceston, Tasmània, 1981) és un autor de còmic underground. És el creador de la sèrie Megg, Mogg and Owl i ha estat traduït a nombrosos idiomes. Les seues obres estan publicades per l'editorial Fantagraphics (versió original en anglès), per Fulgencio Pimentel (en castellà), per Misma éditions (en francès) i per Avant Verlag (en alemany).
En agost de 2013, Simon Hanselmann va ser nominat a un Premi Ignatz pel seu còmic St.Owl's Bay. El juny de 2019 va publicar Bad Gateway (El mal camino, Fulgencio Pimentel).

## Multimèdia

* L'editor de Fulgencio Pimentel parla a la Llibreria Futurama de València sobre la gira que realitzà a l'Estat espanyol a principis de 2015.
* Hanselmann parla sobre l'evolució dels personatges de la sèrie Megg, Mogg and Owl.
* Cabell i bes amb què Hanselmann signa els seus llibres.

## Referències

* ↑ El método Hanselmann: humor bruto contra la depresión article a Yorokobu del 31 de març de 2015
* ↑ Simon Hanselmann interview at the Comics Journal
* 1 2 Comics Alliance on Simon Hanselmann
* ↑ Cómics: “Hechizo total”, de Simon Hanselmann ressenya a EfeEme del 22 de setembre de 2014 (castellà)
* ↑ Hanselmann, Simon. «St. Owl's Bay» (en anglès). Vice, 17-03-2015. [Consulta: 17 juny 2019].
* ↑ «Simon Hanselmann: sexo, drogas y cómic de autor». El Cultural, 15-06-2019. [Consulta: 17 juny 2019].

## Enllaços externs

* Tumblr de l'autor
* Simon Hanselmann entrevistat a La Resistencia (13/06/2019)
# Skoura

Skoura és una comuna (municipi) rural del sud del Marroc, situada en un oasis a 40 km al nord-est de Ouarzazate, que forma part de la província de Ouarzazate i de la regió de Souss-Massa-Draâ. El 2004 tenia 53.489 habitants i el 2012 s'estimava que tenia 3.050 habitants.
L'oasi de Skoura ocupa 25 km² al llarg del uadi (rierol) Amerhidil, un afluent del Dadès, i té prop de 30.000 habitants. Tot l'oasi està ocupat per un dens palmeral que s'estima tindria prop de 138.000 arecàcies. Abans de les grans sequeres dels anys 1990, era un dels més exuberants del Marroc. El llogaret de Skoura se situa prop de l'extrem oriental de l'oasi.
L'oasi és famós pels seus diversos Kasbah, fortaleses tradicionals, com el Kasbah Amerhidil, construït en el segle xvii per Nassiri o Ban Nasser, i que figura en les antigues notes de 50 dirrãs. Skoura és el primer punt de passada en la carretera del Dadès que condueix a Kelaat-M'Gouna, a la vall del Dadès, a Boumalne Dadès i a les goles del Todgha. El palmeral té nombrosos douares (llogarets) on els seus habitants viuen principalment de l'agricultura, cultivant oliveres, ametllers, pastures com alfals, ordi, a més d'altres arbres de fruit, com pomers, albercoquers, ficus i magraners. Hi ha també alguns artesans que preserven algunes tècniques tradicionals ancestrals, com ceramistes i canterers.
A més del palmeral i dels Kasbah, les principals atraccions turístiques de Skoura són l'els Morabit de Sidi Aïssa (Jesús de Natzaret) i de Sidi M'Barek o Ali, el soc (mercat) setmanal realitzat tots els dilluns, els sistemes d'irrigació i les mines de sal de Toundounte i el llogaret de Sidi Flah. Els Kasbah d'Amerhidil i el d'Aït Ben Abou encara són habitats per les famílies dels amos, almenys durant part de l'any. Altres Kasbah són els de Ben Moro, Dar Aït Sidi el Mati, el Kabbaba, Ben Amar, Dar Aït Sous i Dar Lahsoune.
Encara que hi han alguns Kasbah datats del segle xvii, com el d'Amerhidil, la major part dels que subsisteixen actualment van ser construïts després de la guerra tribal de 1893, quan gran part dels Kasbah de la regió van ser destruïts. Després d'això, en la dècada de 1930, durant la campanya de "pacificació" de les tropes del Protectorat francès del Marroc molts Kasbah van ser també destruïts. A causa d'estar construïts de fang sec es degraden ràpidament quan estan desabitats i abandonats.

## Referències

* ↑ «Maroc: Les villes les plus grandes avec des statistiques de la population». gazetteer.de.
* Ellingham, Mark; McVeigh, Shaun; Jacobs, Daniel; Brown, Hamish. Rough Guide, Penguin Books. The Rough Guide to Morocco (en anglès). Nova York, Londres, Deli: Rough Guide, Penguin Books, p. 531-534. ISBN 9-781843-533139.

## Enllaços externs

* «Documentário Où est l'amour dans la palmeraie».
* «Skoura - Kasbahs at the river». LookLex.com (Lexic Orient). Arxivat de l'original el 2019-03-14. [Consulta: 6 maig 2019].
# Societat Coral El Vallès

La Societat Coral El Vallès és una entitat cultural dedicada al cant coral creada el 1877 per fer arribar la cultura a les classes populars. Té la seu a la Casa de la Societat Coral El Vallès des de 1985, a la plaça d'en Clos, en un edifici catalogat com a Bé Cultural d'Interés Local.

## Entitat

Té un caire social, que segueix el lema del mestre Josep Anselm Clavé, progrés, virtut i amor i que servia com a aglutinadora de la tradició coral al municipi de Ripollet. L'Associació Societat Coral El Vallès el 2018 va rebre la Creu de Sant Jordi.
L'escola de música proposa una educació global en què es pot explorar tant la vessant vocal, amb la pràctica de la veu, com la instrumental, amb l'objectiu de crear, a curt termini, una banda.
L'entitat ha mantingut la seva activitat coral ininterrompudament des de la seva fundació, tret d’uns anys durant la Guerra Civil Espanyola. Fins l’any 1.974 es va mantenir com a cor de veus masculines seguint el model claverià, però els canvis socials i la manca de cantaires van transformar la coral en un cor mixte. L’any 2005 es creen dues seccions corals entre els propis cantaires: Veus del Vallès i Coral Tradicional, generats a partir de diferents inquietuds i objectius musicals.
És una de les corals més antigues de la Federació de Cors de Clavé i des de l’any 1991 forma part de la FCEC (Federació Catalana d’Entitats Corals). L’any 2008 enregistra l’himne de Ripollet: Cant a Ripollet, amb lletra de Josep Maria Brull, i música de Antoni Oliva.

## Edifici

La Casa de la Societat Coral El Vallès és un edifici de planta baixa més un pis cobert amb teula a dues vessants. La composició de la façana és simètrica: tres obertures a la part baixa i tres més al primer pis, de les quals la del mig és una finestra més petita i les altres dues, balcons. Totes però, presenten motllures de resseguiment pintades de blanc. Entre la finestra del primer pis i el coronament, un rectangle de rajoles amb l'emblema dels Cors Clavé, als quals pertany la societat coral que actualment ocupa la casa, i la inscripció "Societat Coral. El Vallès. Ripollet.". El coronament és de formes mixtilínies amb tres pinyes, dues als angles i una al bell mig.
Bastit durant la primera meitat del segle xix, aquest habitatge fou conegut antigament amb els noms de "Ca la Martria" o "Cal Mero". Fins a mitjans del segle XX els baixos contenien una botiga de queviures. A mitjan segle XX la casa passà a mans d'una altra família, que va tancar la botiga. L'any 1985 es va reconstruir l'edifici sota la direcció de l'arquitecte Joan Canals, com a seu de la societat coral "El Vallès", fundada l'any 1877.

## Referències

* ↑ «Ajuntament de Ripollet». [Consulta: 23 març 2021].
* ↑ «El Govern distingeix amb la Creu de Sant Jordi 30 persones i 24 entitats». Generalitat de Catalunya, 17-07-2018. Arxivat de l'original el 2018-07-18. [Consulta: 18 juliol 2018].
* ↑ http://ripollet.cat/asp/content.asp?ID=10332.
* 1 2 Casa de la Societat Coral El Vallès Catàleg de Patrimoni Gencat
# Spirama

Spirama és un gènere de lepidòpters ditrisis de la família dels erèbids (Erebidae), subfamília Erebinae.

## Distribució

Generalment són de distribució indomalaia i australàsia amb algunes espècies a l'extrem oriental de la zona paleàrtica i només una a la zona afrotròpica. Actualment n'hi ha menys de vint espècies perquè algunes han passat a formar part d'altres gèneres, com Spirama obscura (Cramer, 1780) que va ser transferida al gènere Speiredonia el 2005.

## Historia natural

Alguns dels membres d'aquest gènere, com S. helicina, S. indenta, S. recessa, S. remota i S. sumbana, tenen un dibuix deimàtic a les ales que sembla la cara d'una serp amb la boca entreoberta quan la papallona es troba en posició de repòs. Aquest disseny pot intimidar atacants potencials i és més evident en les femelles que són, en general, de colors més clars que els mascles.
| Spirama indenta femella | Spirama helicina femella | Spirama recessa femella |

## Taxonomia

* Spirama biformis Hulstaert, 1924
* Spirama capitulifera Prout, 1919
* Spirama euphrages Prout, 1924
* Spirama euspira (Hubner, 1823)
* Spirama glaucescens Butler, 1893
* Spirama griseisigma Hampson, 1913
* Spirama helicina Hübner, [1831]
* Spirama inconspicua Herrich-Schäffer, [1854]
* Spirama indenta Hampson, 1891
* Spirama kalaoensis Swinhoe, 1904
* Spirama miniata Wallengren, 1856
* Spirama paecila (Guenée, 1852)
* Spirama recessa Walker, 1858
* Spirama remota Felder, 1861
* Spirama retorta Clerck, 1764
* Spirama sumbana Swinhoe, 1904
* Spirama triloba Guenée, 1852
* Spirama voluta Felder & Rogenhofer, 1874

## Referències

* ↑ taxapad.com
* ↑ Spirama a funet.fi Arxivat 2015-07-12 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Spirama glaucescens a African Moths Arxivat 2015-07-14 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ John L. Capinera, Encyclopedia of Entomology, Volume 4, p. 1174
# Stefan Klein

Stefan Klein (Múnic, 1965) és un científic i assagista alemany, en paraules del també destacat científic António Damásio, el més important autor alemany de l'àmbit de la neurociència.
Després d'estudiar física i filosofia a Múnic i Grenoble, va obtenir una llicenciatura en biofísica a Friburg. Entre 1996 i 1999 va dirigir la secció d'informació científica del setmanari Der Spiegel i després la de GEO. El 1998 va rebre el prestigiós premi de periodisme científic Georg von Holtzbrinck. Resideix a Berlín i exerceix com a escriptor.

## Bibliografia

* Die Tagebücher der Schöpfung, dtv: Múnic, 2000 ISBN 3-423-34154-8
* Die Glücksformel, Rowohlt: Reinbek 2002 ISBN 3-498-03509-6
* Alles Zufall, Rowohlt: Reinbek 2004 ISBN 3-498-03519-3
* Zeit, S.Fischer: Frankfurt 2006 ISBN 3-10-039610-3
* Da Vincis Vermächtnis oder Wie Leonardo die Welt neu erfand, Frankfurt 2008, ISBN 978-3-10-039612-9
* Der Sinn des Gebens, S. Fischer Frankfurt 2010. ISBN 3-10-039614-6
* Wir alle sind Sternenstaub, S. Fischer: Frankfurt 2010. ISBN 3-596-18070-8
* Wir könnten unsterblich sein, S. Fischer: Frankfurt 2014. ISBN 3-596-19606-X
* Träume, S. Fischer: Frankfurt 2014, ISBN 3-10-039615-4

## Referències

* 1 2 «Stefan Klein». Grup 62. [Consulta: 6 agost 2018].
* ↑ «Bücher auf Deutsch» (en alemany). Stefan Kllein .info. [Consulta: 6 agost 2018].
# Stefania Mosca

Stefania Mosca (1957 - 2009) va ser una escriptora veneçolana. La seva obra va abordar l'assaig, la crònica, el conte i la novel·la.

## Biografia

Es va graduar en Lletres a la Universitat Central de Veneçuela i va fer estudis de postgrau becada a la Fundació d'Estudis Internacionals Ortega y Gasset, a l'Institut de Cooperació Iberoamericana, a Toledo, amb Fernando Rodríguez Lafuente i Joaquín Rubio. Va cursar el mestratge en Literatura Llatinoamericana a la Universitat Simón Bolívar.
Entre els seus llibres es troben La memoria y el olvido (1986), Seres cotidianos (1990), Banales (1993), Mi pequeño mundo (1996), Cuadernillo Nro. 69 (2001), Maternidad (2004), i El Circo de Ferdinand (2006).
Stefania era afí al projecte polític d'Hugo Chávez i va treballar en diverses institucions de l'Estat veneçolà. Va ser assistent de producció editorial de Monte Ávila Editores i de l'Acadèmia Nacional de la Història, directora de Desenvolupament de Col·leccions de la Biblioteca Nacional, assessora d'edicions de la Fundació Esta Tierra de Gracia, representant de l'àrea de narrativa a la Casa de Bello, presidenta de la Fundació Biblioteca Ayacucho, i Ministra Consellera de la Missió Permanent de Veneçuela davant l'Organització dels Estats Americans..
També va exercir la docència, el 1993, quan formava part del Departament d'Humanitats de la Universitat Metropolitana, de Caracas.
En 2008 va ser l'autora homenatjada a la Fira Internacional del Llibre de Veneçuela.
Des dels seus anys d'estudiant va ser col·laboradora d'alguns diaris veneçolans. Va publicar textos a El Espectador de Colombia, La Jornada i El Universal de México, i en les revistes Quimera, INTI i Gatopardo.
En els seus últims anys, va col·laborar freqüentment en mitjans finançats pel govern d'Hugo Chávez, en els quals va manifestar el seu suport a el projecte chavista en temes com la no renovació de la concessió sobre l'espectre radioelèctric de canal RCTV per donar suport a un cop d'Estat, el referèndum sobre la reforma constitucional de 2007, i el referèndum que modificava les constitució per permetre la reelecció contínua dels càrrecs d'elecció popular el 2009.
Va morir el dimarts 24 de març de 2009, víctima de càncer.
El 2010 l'Alcaldia de Caracas a través de la Fundació per a la Cultura i les Arts (Fundarte) obre la convocatòria per al Premi Nacional de Literatura Stefania Mosca,

## Obres publicades

* Jorge Luis Borges: utopía y realidad (1984)
* La memoria y el olvido (1986)
* Seres cotidianos (1990)
* La última cena (1991)
* Banales (1993)
* Mi pequeño mundo (1996)
* Cuadernillo Nro. 69 (2001)
* Maternidad (2004)
* El suplicio de los tiempos
* El Circo de Ferdinand (2006)

## Referències

* ↑ «Muere la escritora venezolana Stefania Mosca» (en castellà). El Nacional, 24-03-2009. Arxivat de l'original el 2009-04-29 [Consulta: 3 agost 2020].
* ↑ «Falleció Stefania Mosca» (en castellà). Diario Tal Cual, 24-03-2009.
* ↑ «Autores en Aporrea: Stefanía Mosca» (en castellà). Aporrea.
# Stenochora

Stenochora és un gènere d'arnes de la família Crambidae. Conté només una espècie, Stenochora lancinalis, que es troba a l'Àfrica meridional i sud-oriental i a les illes africanes de l'oceà Índic. El rang inclou Botswana, Comores, República Democràtica del Congo, La Réunion, Madagascar, Maurici, Moçambic, Seychelles (Aldabra), Sud-àfrica, Tanzània, Zàmbia i Zimbàbue.
Aquesta espècie té una envergadura d'uns 25 mm - 30 mm, i les ales són llargues i estretes. Les larves s'alimenten de Clerodendrum glabrum.

## Subspècies

* Ischnurges lancinalis lancinalis (Maurici, La Réunion)
* Ischnurges lancinalis paulianalis, Marion, 1954 (Madagascar)
* Ischnurges lancinalis aldabrensis, Viette, 1958 (Aldabra (Seychelles))
* Ischnurges lancinalis comorensis, Viette, 1958 (Comoros)

## Referències

* ↑ «GlobIZ search». [Consulta: 30 desembre 2018].
* ↑ Afro Moths
* ↑ Guenée, 1854. Histoire naturelle des Insectes. VIII. Species général des Lépidoptères. Deltoites et Pyralites. - 8: p.169
* ↑ Lederer, 1863b. Beitrag zur Kenntnis der Pyraliden. - Wiener entomologische Monatschrift 7: p.466-467, : pl. 9, ill. 15
# Sudines

Sudines (en grec antic: Σουδίνες) va ser un astròleg i endeví d'origen caldeu que va viure cap al segle iii aC.
Va ser l'astròleg del rei Àtal de Pèrgam (241 aC- 197 aC) i va lluitar amb ell contra els gàlates l'any 240 aC. Tenia coneixements d'hepatoscòpia, pràctica màgica que consisteix a observar el fetge de les víctimes, tal com feien els harúspexs etruscs. Els seus coneixements astrològics havien de ser importants, perquè Veti Valent feia servir les seves taules lunars quatre segles després.
Segons Frontí, durant el regnat d'Èumenes (197 aC- 159 aC) va cometre un frau molt famós en l'antiguitat: gravar en el fetge d'una víctima unes frases que prometien la victòria uns dies abans de la batalla contra els gàlates. Poliè, qui diu que va passar en temps del rei Àtal, explica l'engany amb molt de detall: hauria estat el rei (potser per ordre de l'endeví) qui, després de triturar agalla de roure, va escriure a la seva mà dreta (d'esquerra a dreta) les paraules «victòria del rei». Quan es van treure les entranyes de la víctima, va col·locar la mà a sota del fetge, encara calent i tou, i hi va imprimir la inscripció. Sudines, després d'examinar els lòbuls i la vesícula, va girar el fetge i va «descobrir» la inscripció que profetitzava la victòria. El monarca va mostrar el senyal a l'exèrcit que, ple de confiança, va vèncer els gàlates.
Plini el Vell cita diverses vegades un Sudines, al qual atribueix un tractat sobre les virtuts màgiques de les perles i les pedres precioses, i és possible que sigui el mateix personatge.

## Referències

* 1 2 3 Montero, Santiago. Diccionario de adivinos, magos y astrólogos de la antigüedad. Valladolid: Trotta, 1997, p. 278-279. ISBN 8481641618.
* ↑ Veti Valent. Antologies, IX, 12
* ↑ Frontí. Strategematon, I, 11, 14-15
* ↑ Poliè. Strategmata, IV, 20
* ↑ Plini el Vell. Naturalis Historia, IX, 35, 112; 36, 37; XXXVI, 7, 59; XXXVII, 2, 25, 34
# Teresa Caldeira

Teresa Pires do Rio Caldeira (São Paulo, 1954) és una antropòloga brasilera, amb doble nacionalitat estatunidenca. És catedràtica d'Estudis regionals i urbans a la Universitat de Califòrnia a Berkeley.
La seva recerca se centra en el que és urbà, les relacions socials i la vida a les ciutats. També ha treballat la segregació espacial, la violència urbana i la discriminació social. Investiga les noves formes de vida urbana que creen els joves en el context del neoliberalisme, que impliquen nous modes de governabilitat i nous paradigmes urbanístics. L'any 2012 va ser nomenada Guggenheim Fellow i va rebre el Premi de Faculty Mentor Award de la Universitat de Califòrnia, Berkeley. Ha escrit City of Walls: Crime, Segregation and Citizenship in Sao Paulo (University of Californa Press, 2000; traduït al castellà, Ciudad de muros, Gedisa 2007) que va guanyar el Premi Senior Book Prize of the American Ethnological Society el 2001. També és autora de Democràcia i murs. Noves articulacions de l'espai públic (CCCB, Breus, 2008) i Espacio, segregación y arte urbano en Brasil (Katz, 2010).

## Referències

* ↑ «Teresa Caldeira». Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 17 febrer 2016].
* ↑ «Teresa Caldeira» (en anglès). John Simon Guggenheim Memorial Foundation. [Consulta: 9 maig 2024].
* ↑ «- Além do muro: Livro traça um perfil das prisões urbanas» (en portuguès brasiler). Folha de S.Paulo, 05-12-2000. [Consulta: 9 maig 2024].
# Teresa San Román Espinosa

Teresa San Román Espinosa (A Guarda, 1940 - 14 de juliol de 2024) va ser una antropòloga espanyola que va estar activa professionalment entre 1967 i el 2010. Entre 1982 i 2010 va exercir de catedràtica d'antropologia social a la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB). És coneguda pel seu exhaustiu i pioner estudi del poble gitano, comunitat amb qui també va fer antropologia aplicada. Va formar part de diferents associacions, com ara l'Asociación Desarrollo Gitano o la Fundación Secretariado Gitano, de la qual va ser membre del patronat entre 2001 i 2003.
Teresa San Román va estudiar història i l'inici de la seva activitat professional es va centrar en l'arqueologia. Poc després va decidir canviar de disciplina i va anar a estudiar Antropologia a la Universitat de Londres, on va fer el màster i la tesi doctoral (1967) sota la supervisió de Phyllis Kaberry (deixeble de Bronisław Malinowski) i Mary Douglas. La seva carrera es va basar en l'estudi de la marginació i la pobresa. Gran part de la seva recerca, que és la que li va donar més reconeixement, es va centrar en l'estudi i l'etnografia de les comunitats gitanes, primer a Madrid (als barris marginals de La Plata i La Alegría) i després a Catalunya. També va treballar amb la comunitat senegambiana i va fer recerca sobre la vellesa. La seva tasca en relació a les minories ètniques li va valdre diversos reconeixements i premis estatals, tant de caràcter científic com de caràcter social.

## Obra publicada

Algunes de les seves publicacions més destacables són:
* Vecinos gitanos, 1976, Akal
* Entre la marginación y el racismo: reflexiones sobre la vida de los gitanos, 1986, Alianza Editorial
* Vejez y cultura: hacia los límites del sistema, 1990, Fundación Caja de Pensiones
* Gitanos de Madrid y Barcelona. Ensayos sobre aculturación y etnicidad, 1990, Servei de Publicacions de la UAB
* La diferència inquietant. Noves i velles estratègies culturals dels gitanos, 1994, Fundació Serveis de Cultura Popular
* Los muros de la separación. Ensayo sobre heterofobia y filantropía, 1995, Servei de Publicacions de la UAB

## Referències

* 1 2 «Primeros encuentros. Comunidad Gitana. Ciudadanía y diversidad». Fundación Secretariado Gitano, 24-05-2011.(castellà)
* ↑ «Ens deixa la professora Teresa San Román». UAB. [Consulta: 17 juliol 2024].
* ↑ «Departament d'Antropologia social i cultural de la UAB».
* ↑ «La marginación gitana comienza en las Viviendas. Entrevista a Teresa San Román». El País, 22-06-1976.(castellà)
* ↑ «Una experta dice que la mujer gitana está en un 'despegue social'». El País, 28-11-2001.(castellà)
* 1 2 «Entrevista a Teresa San Román». Revista perifèria.(castellà)
* ↑ «Orden TAS/674/2005, de 28 de febrero, por la que se concede la Cruz de Oro de la Orden Civil de la Solidaridad Social a doña Teresa San Román Espinosa». BOE, 18-03-2015.(castellà)
* ↑ «Barcelona lliura la Medalla d’Or al Mèrit Científic a Valentí Fuster, Montserrat Aguadé i Teresa San Román». Ajuntament de Barcelona, 23-01-2023. [Consulta: 25 gener 2023].
# Teypana

Teypana era un pueblo Piro pueblo que estava situat prop de l'actual Socorro (Nou Mèxic). Una referència de 1598 suggereix que Teypana era al marge oest del riu Grande, per sota del poble de Pilabó (el lloc de l'actual Socorro). Es troba en una llista en part defectuosa de pobles Piro però la referència és problemàtica, ja que no hi ha més informació sobre la ubicació del poble. Teypana (també pronunciat “Teypama”) fou el primer pueblo anomenat Socorro. En 1598 Juan de Oñate i un grup d'avançada dels seus colons va rebre menjar i aigua de la gent de Teypana. En resposta van anomenar a l'assentament "Socorro". Per 1626 el nom s'havia associat amb el pueblo Piro de Pilabó, lloc de la primera missió permanent en territori Piro.
Es creu que Teypana significa vila flor en llengua piro.
Michael Bletzer ha fet un munt d'excavació en un lloc al veïnatge de Luis Lopez on creu que hi havia la vila de Teypana.

## Referències

* ↑ «Piro Pueblos - Visit Socorro New Mexico» (en anglès americà). [Consulta: 29 juny 2024].
* ↑ Marshal, Michael P. & Walt, Henry J., Rio Abajo: Prehistory and History of a Rio Grande Province (Santa Fe: New Mexico Historical Preservation Division, 1984), p 250.
* ↑ Bowdoin, Susan. «Revealing the Mystery of Teipana» (en anglès americà), 01-03-2013. [Consulta: 29 juny 2024].
* ↑ Julyan, Robert, The Place Names of New Mexico: Revised Ed., (Albuquerque, University of New Mexico Press, 1998) p. 351.
# Llista de municipis de Santa Cruz de Tenerife

| Municipi | Població (2001) |
| Illa de Tenerife |
| Adeje | 21.862 |
| Arafo | 5.012 |
| Arico | 6.234 |
| Arona | 43.259 |
| Buenavista del Norte | 5.322 |
| Candelaria | 13.595 |
| Fasnia | 2.606 |
| Garachico | 5.853 |
| Granadilla de Abona | 21.078 |
| La Guancha | 5.257 |
| Guía de Isora | 15.418 |
| Güímar | 15.101 |
| Icod de los Vinos | 22.031 |
| La Matanza de Acentejo | 7.224 |
| La Orotava | 38.670 |
| Puerto de la Cruz | 29.854 |
| Los Realejos | 35.031 |
| El Rosario | 13.264 |
| San Cristóbal de La Laguna | 133.340 |
| San Juan de la Rambla | 4.702 |
| San Miguel de Abona | 8.355 |
| Santa Cruz de Tenerife | 214.153 |
| Santa Úrsula | 10.907 |
| Santiago del Teide | 9.445 |
| El Sauzal | 7.561 |
| Los Silos | 5.332 |
| Tacoronte | 21.122 |
| El Tanque | 3.049 |
| Tegueste | 9.664 |
| La Victoria de Acentejo | 8.068 |
| Vilaflor | 1.707 |
| Illa de La Palma |
| Barlovento | 2.401 |
| Breña Alta | 6.091 |
| Breña Baja | 4.119 |
| Fuencaliente | 1.794 |
| Garafía | 2.012 |
| Los Llanos de Aridane | 19.536 |
| El Paso | 7.358 |
| Puntagorda | 1.802 |
| Puntallana | 2.258 |
| San Andrés y Sauces | 5.263 |
| Santa Cruz de La Palma | 18.206 |
| Tazacorte | 6.117 |
| Tijarafe | 2.741 |
| Villa de Mazo | 4.621 |
| Illa de La Gomera |
| Agulo | 1.159 |
| Alajeró | 1.406 |
| Hermigua | 2.120 |
| San Sebastián de la Gomera | 7.437 |
| Valle Gran Rey | 4.093 |
| Vallehermoso | 2.775 |
| Illa d'El Hierro |
| La Frontera | 5.091 |
| Valverde | 4.332 |