OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Economia de Costa Rica

L'economia de Costa Rica és l'onzena economia més gran de l'Amèrica Llatina després de la de Brasil, Mèxic, Argentina, Colòmbia, Veneçuela, Xile, Perú, República Dominicana, Guatemala i l'Equador.
L'economia de Costa Rica tenia creixement estable abans de la crisi econòmica global. L'economia va sofrir una retracció d'1,3% el 2009, però va tornar a créixer aproximadament 4% a l'any entre 2010 i 2014.
Mentre les exportacions agrícoles tradicionals - banana, cafè, sucre i carn - segueixen sent importants, el desenvolupament industrial i alguns productes agrícoles especialitzats van ampliar les exportacions en els últims anys. El sector turístic segueix portant divises al país, perquè la rica biodiversitat del país és un atractiu per l'ecoturisme.
Els inversors estrangers són atrets per l'estabilitat política del país i per l'elevat nivell d'educació del seu poble. Malgrat això, segueixen problemes que dificulten els negocis, per exemple la gran burocràcia, incerteses legals a causa del gran nombre d'agències reguladores, dificultats d'executar contractes, i reduïda protecció a les inversions.

## Referències

* 1 2 3 4 CIA. «The World Factbook». Arxivat de l'original el 2019-09-12. [Consulta: 18 abril 2015].

## Enllaços externs

* Projecció econòmica de Costa Rica (en anglès)
# Visé

Visé (Wezet en neerlandès, Vizé en való) és una ciutat belga de la província de Lieja a la regió valona. El març 2011, tenia 17.141 habitants. Es troba al marge del Mosa, dels canals Albert, Haccourt-Visé i de Lanaye.

## Història

Visé era una de les bones viles del principat de Lieja. El perron erigit al costat de la casa de la vila és el símbol de la seva pertinença al principat i als principis de llibertat i de dret fixa al tractat de Fexhe.
La ciutat fou annexada per França l'any 1795 i integrada al Regne Unit dels Països Baixos el 1815 i després a Bèlgica l'any 1830.
La ciutat té una estació de mercaderies i una creu ferroviària molt important, i això era la raó perquè l'exèrcit prussià la va gairebé destruir completament durant la Primera Guerra Mundial. Pocs edificis van sobreviure a la violència guerriera.

## Nuclis

* Visé
* Argenteau
* Lanaye
* Lixhe
* Richelle
* Cheratte
* Haccourt (parcialment)

## Referències i enllaços externs

* ↑ Jean Haust, Le dialecte wallon de Liège, tom 2: Dictionnaire Liégeois, Liège, H. Vaillant-Carmanne, 1933, pàgina 697
* ↑ «Registre de la població belga». Arxivat de l'original el 2009-10-07. [Consulta: 22 abril 2011].
* Web de la ciutat de Visé Arxivat 2008-07-05 a Wayback Machine. (francès)
# Eruguera encaputxada

L'eruguera encaputxada (Coracina longicauda) és una espècie d'ocell de la família dels campefàgids (Campephagidae). Habita la vegetació espesa i bosc de les muntanyes del centre de Nova Guinea, al districte de Sudirman, terres altes centrals i la península de Huon.

## Referències

* ↑ «Eruguera encaputxada». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021
# Miquel Calvila i Parra

Miquel Calvila i Parra (Olot, 19 de novembre de 1809 - ?) fou organista.
Fou religiós dominic exclaustrat. Va ser organista del convent de Sant Domènec de Girona i, més endavant, de l'església parroquial de Sant Esteve d'Olot, concretament entre 1853 i 1894.
Durant el seu magisteri es va dur a terme, el 15 d'agost de 1857, l'estrena de l'orgue major de la parroquial de Sant Esteve. Els fons per a la factura es van aconseguir a través de recaptació d'almoines i de rifes mensuals. Aquest orgue va ser destruït a la primeria de la Guerra Civil el 1936.

## Referències

* ↑ «Parròquia de Sant Esteve d'Olot. Baptismes (1808-1811) pàg.68 imatge 69». Arxiu Diocesà de Girona.
* ↑ «música d'Olot». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Gregori i Cifré, Josep Maria; Monells i Laqué, Carme. Inventaris dels fons musicals de Catalunya. Volum 6: Fons de l'església parroquial de Sant Esteve d'Olot i Fons Teodoro Echegoyen de l'Arxiu Comarcal de la Garrotxa. Barcelona: Universitat Autònoma de Barcelona, 2012, p. 125, 129.
* ↑ Puig i Reixach, Miquel. «33. L'orgue de Sant Esteve d'Olot en el segle XVIII», 25-02-2013. [Consulta: 25 febrer 2025].
# Astronomia egípcia

L'astronomia egípcia va ser una de les més destacades de l'edat antiga i barreja els coneixements sobre l'univers amb creences mitològiques. A l'antic Egipte existien múltiples connexions entre el món dels mortals i el dels déus, lligats al cel i el cosmos. Les observacions van començar ben aviat, com prova el jaciment neolític de Nabta Playa. El cel nocturn l'estudiaven sacerdots, que eren coneguts com, Sacerdots de l'Hora. Des de observatoris situats als sostres dels temples, enregistraven els moviments de les constel·lacions, la sortida i posta del sol o les òrbites dels planetes. El que buscaven amb aquestes observacions era determinar, amb els mapes del cel, quins patrons d'harmonia còsmica afectarien a la vida a la terra.
El cel, era vist com la divinitat femenina Nut, que prenia la forma d'una dona arquejada sobre la terra i comptava amb diversos astres identificats amb diversos déus. Cada nit es creia que Nut s'empassava el sol i cada matí el tornava a donar a llum. Així, entre els planetes del sistema solar, Mercuri estava regit per Seth, Venus per Osiris, Júpiter (Horus que limita a dues terres), Mart (Horus vermell) i Saturn (Horus toro del cel) per Horus. La Lluna habitualment estava associada a Thot, mentre que el sol tenia un paper clau, amb diverses divinitats segons l'aspecte que tingués. De fet, el culte a Aten va ser una de les primeres manifestacions històriques del monoteisme i és una prova de la importància de l'adoració solar. Aquest astre sortia del ventre del cel estrellat i recorria una esfera cada dia. va ser seguint el seu pas pel cel que van crear el calendari egipci, un dels primers solars de la història. Amb clepsidres mesuraven el pas del temps entre la sortida i la posta de sol i també en les hores nocturnes.
Els astrònoms egipcis coneixien la posició de les principals estrelles, que agrupaven en constel·lacions, com es pot veure al Zodíac de Dendera. Els dibuixos que hi veien van generar històries sobre déus que van servir d'inspiració a la mitologia grecollatina posterior. Les piràmides seguien l'orientació d'algunes d'aquestes estrelles.
El lligam entre astronomia i astrologia no era tan fort com a l'astronomia babilònica, tanmateix tenia la seva importància com demostren els Textos de les Piràmides on es barregen conjurs, temes zodiacals i descripcions cosmològiques a part dels rituals funeraris que els donen sentit. Coneixien i temien els eclipsis com a senyals del cel, però no van arribar a poder predir-los amb exactitud com altres cultures antigues.

## Referències

* 1 2 Littleton, C.Scott. Mythology. The illustrated anthology of world myth & storytelling. (en anglès). Londres: Duncan Baird Publishers, 2002, p. 36. ISBN 9781903296370.
* ↑ Massimiliano Franci, Astronomia egizia, Introduzione alle conoscenze astronomiche dell'antico Egitto, Edarc, Firenze 2010, (ISBN 978-88-86428-94-1)
# Eruguera oriolina

L'eruguera oriolina (Lobotos oriolinus) és una espècie d'ocell de la família dels campefàgids (Campephagidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos del sud de Camerun, sud de la República Centreafricana, el Gabon, República del Congo, est i nord-est de la República Democràtica del Congo.

## Referències

* ↑ «Eruguera oriolina». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021 (català)
# Enicur dorsigrís

L'enicur dorsigrís (Enicurus schistaceus) és una espècie d'ocell de la família dels muscicàpids (Muscicapidae). Es troba present als següents països del sud-est asiàtic: Bangladesh, Bhutan, l'Índia, Cambodja, Xina, Malàisia, Myanmar, Nepal, Tailàndia i Vietnam. Sol frequentar les zones humides i els cursos d'aigua en boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d’Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia. «enicur dorsigrís». Diccionari dels ocells del món. TERMCAT. [Consulta: 15 maig 2022].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 705. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Slaty-backed Forktail. Enicurus schistaceus» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 5 maig 2022].
# Curtici

Curtici (en hongarès: Kürtös, alemany: Kurtitsch) és una ciutat situada al comtat d'Arad, a l'oest de Romania. La ciutat es troba a uns 21 km de distància de la capital del comtat Arad, a la part occidental del comtat d'Arad.
És el punt de trobada ferroviari més important d'Europa central amb la part occidental de Romania. El seu territori administratiu s'estén per una superfície de 7970 ha, a l'altiplà de Sântana, un altiplà caracteritzat a la zona de la ciutat pels turons de sorra formats per les antigues branques del riu Mureș.
Curtici és una ciutat fronterera entre Hongria i Romania, al costat romanès. És un pas fronterer ferroviari especialment important, ja que és el principal pas entre trens que van des d'Hongria i Romania, especialment entre Budapest i Bucarest. La ciutat va administrar el poble de Dorobanţi fins al 2004, quan es va dividir per formar una comuna separada.
El nom hongarès de la ciutat significa "trompetista"; els noms alemanys i romanès en deriven.
La primera confirmació escrita de la ciutat de Curtici es remunta al segle xvi, concretament al 1519. El 1920, va passar a formar part de Romania. Va ser declarada ciutat el 1968.

## Demografia

Segons el cens del 2011, la població de la ciutat era de 6.849 habitants. Des del punt de vista ètnic, té la següent estructura: el 86,62% són romanesos, el 3,19% hongaresos, el 9,35% gitanos, el 0,11% alemanys, el 0,21% ucraïnesos i el 0,1% són d'altres nacionalitats o no declarades.

## Economia

L'economia de Curtici es troba en un desenvolupament continu. A causa del potencial agrícola de la zona, a la seva posició favorable des de la frontera occidental de Romania, a la seva proximitat amb Arad, a la presència del ferrocarril principal que connecta amb Europa occidental (l'estació de ferrocarril de Curtici es va inaugurar el 1921, simultàniament amb la formació dels costums) la ciutat és un pol econòmic. La ciutat atrau inversions a causa de l'establiment de la zona lliure d'impostos d'Arad-Curtici.
A l'estiu, la piscina d'aigua termal és el principal atractiu turístic de la ciutat.

## Referències

* ↑ Rezultatele finale ale Recensământului din 2011: «Còpia arxivada». Institutul Național de Statistică din România, 01-07-2013. Arxivat de l'original el 2013-09-21.
# Eruguera variable

L'eruguera variable (Lalage leucomela) és una espècie d'ocell de la família dels campefàgids (Campephagidae). Habita les sabanes, boscos, selva humida, vegetació secundària i manglars a la zona central de Nova Guinea, altres illes properes, Illes Bismarck i nord i est d'Austràlia.

## Referències

* ↑ «Eruguera variable». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/03/2021(català)
# Enlairament de llargària zero

L'enlairament de llargària zero, també conegut com a ZLL (acrònim en anglès de Zero lenght Launch) o ZLTO (Zero lenght Take-Off), és un sistema d'enlairament consistent a col·locar els caces a reacció i avions d'atac en coets connectats a plataformes mòbils de llançament. La majoria dels experiments d'aquest tipus van ocórrer en els anys 50, durant la Guerra Freda.
L'avantatge primàri d'aquest sistema, és l'eliminació de la necessitat d'un aeròdrom, que resulta vulnerable per als enlairaments. En cas d'un atac sobtat, les forces aèries podrien presentar una defensa aèria i llançar atacs aeris tot i tenir les seves pròpies bases destruïdes. Llançant l'avió amb coets elevadors, el sistema va demostrar no tenir problemes, però els sistemes de llançament de longitud zero encara requerien una pista d'aterratge convencional per permetre que l'avió aterrés. El llançador mòbil va resultar ser també massa voluminós i difícil de mantenir econòmicament. La seguretat també hauria estat una funció realitzable amb llançadors mòbils, sobretot si eren equipats amb avions d'atac nuclears.
Les Forces Aèries dels Estats Units d'Amèrica, la Luftwaffe, i les Forces Aèries Soviètiques van ser les que van experimentar amb enlairaments de longitud zero. Tots els treballs sobre els avions amb aquestes característiques es van abandonar a causa de preocupacions logístiques i l'eficàcia creixent dels míssils balístics, encara que gràcies a aquests projectes es van poder desenvolupar avions amb característiques STOL (enlairament i aterratge curt) i VTOL (enlairament i aterratge vertical).

## Avions involucrats en experiments ZLL

* Republic F-84 Thunderjet
* North American F-100 Super Sabre
* Lockheed F-104 Starfighter
* Mikoian-Gurévitx MiG-19
* North American XF-108 Rapier

## Vegeu també

* CTOL: enlairament i aterratge convencionals.
* STOL: enlairament i aterratge curts.
* STOVL: enlairament curt i aterratge vertical.
* VTOHL: enlairament vertical i aterratge horitzontal.
* VTOL: enlairament i aterratge vertical.
* V/STOL: enlairament i aterratge vertical/curt.
* STOBAR: enlairament curt però recuperació mitjançant detenció.
* CATOBAR: enlairament assistit per catapulta però recuperació mitjançant detenció.
* CATO: enlairament assistit per catapulta.
* JATO/RATO: enlairament assistit per reactors/coets.
* ZLL/ZLTO : enlairament de llargària zero.

## Referències

* ↑ Khurkana, K.C.. «3». A: Aviation Management: Global Perspectives. Global India Publications, 2009.
* ↑ "Fighter Plane Launched Like Missile From Truck Platform." Popular Mechanics, March 1955, p. 108.
* ↑ Greg Goebel's Air Vectors' "The Zero-Length Launch Fighter" page

## Enllaços externs

* «airvectors.net - Goebel, Greg "The Zero-Length Launch Fighter"». Arxivat de l'original el 19 de març 2014. [Consulta: 8 setembre 2013].
* «Youtube: Zero Length Launch F-100D Super Sabre». [Consulta: 8 setembre 2013].
* «Martin Matador and Mace missiles». 38th Tactical Missile Wing, tribute site.
* «Cape Canaveral Air Force Station. Launch Complex 21», 02-06-2008.
# Portada/efemèride març 7

Maurice Ravel, al piano, en una vetllada el dia que feia 53 anys, amb George Gershwin.
« 6 de març · 7 de març · 8 de març »
# Nădlac

Nădlac (pronunciat en romanès: [nədˈlak]; hongarès: Nagylak; eslovac: Nadlak) és una ciutat a l'oest de Romania, al comtat d'Arad. Una antiga part de la ciutat es troba a la frontera amb Hongria; aquest poble es diu Nagylak. Una ciutat fronterera internacional, Nădlac és el principal pas fronterer cap a l'oest de Romania des d'Hongria.
També és un centre de la comunitat eslovaca luterana a Romania. Situat a la part occidental del comtat d'Arad, a 50 km de la capital del comtat, a la frontera occidental de Romania, Nădlac és la porta principal d'entrada des de l'Europa occidental.
Nădlac es va esmentar per primera vegada en documents el 1313 quan es coneixia com a Noglog.
El nom de la ciutat en hongarès significa "lloc gran". Els noms romanesos i eslovacs en deriven.

## Població

Segons el cens del 2011, Nădlac tenia 7.185 habitants. El desglossament ètnic va ser el següent:
* Romanesos: 47,26%
* Eslovacs: 43,85%
* Romaní: 5,1%
* Hongarès: 2,37%
* altres: 1,75%

## Història

Les excavacions arqueològiques han posat a la superfície les traces d’existència dels daci-romans. Al llarg dels temps, Nădlac, un castell amb fortificació de fusta i sòl, va ser envaït pels tàrtars, va ser posseït per János Hunyadi i va ser donat als oficials comandants Gyorgy Istvan i Dmitar Jakšić que van establir les bases d'una nova fortificació. També va ser devastada diverses vegades pels turcs, i va ser arrasada per terra pels rebels dirigits per György Dózsa. No obstant això, es va reconstruir cada vegada. El 1685 la ciutat fou conquerida per l'exèrcit reial austríac i es va integrar a la disposició fronterera de la vall del Mureș.
Un dels moments més importants de la història de Nădlac va tenir lloc a principis del segle xix, quan es va iniciar el procés de colonització dels eslovacs. Aquesta nacionalitat ha contribuït en gran manera al desenvolupament de l'assentament.

## Atraccions turístiques

Entre els llocs d'interès turístic de la ciutat hi ha l'església de Sant Nicolau i l'església eslovaca luterana. També hi ha un parc anomenat "Lunca Mureșului".

## Referències

* ↑ Error: hi ha arxiuurl o arxiudata, però calen tots dos paràmetres.«Tab8. Populația stabilă după etnie – județe, municipii, orașe, comune». Arxivat de l'original el 2016-01-18. [Consulta: 9 octubre 2021]. Arxivat 2016-01-18 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2016-01-18. [Consulta: 9 octubre 2021]..

## Enllaços externs

* Lloc web en eslovac
# Asèpsia

L'asèpsia és la condició lliure de microorganismes, que puguin produir malalties infeccioses. El terme pot aplicar-se tant a situacions quirúrgiques com mèdiques. La pràctica de mantenir en estat asèptic una àrea, es denomina tècnica asèptica. Fou desenvolupada per Ernst von Bergmann, després dels treballs de Lister en l'antisèpsia, esterilitzant-hi no només el camp operatori, sinó els instruments, vestimentes i parts del cos dels cirurgians que estiguessin en contacte amb el pacient. L'asèpsia quirúrgica consisteix en l'esterilització completa i l'absència total de bacteris en una àrea. És de fonamental importància a la sala d'operacions. L'asèpsia mèdica és la protecció dels pacients i del personal de l'hospital contra la infecció o la reinfecció per la transferència de microorganismes patògens d'una persona a una altra.

## Referències

* ↑ Preminger, Glenn; Smith, Arthur D.; Badlani, Gopal. Smith's Textbook of Endourology (en anglès). John Wiley & Sons, 2011, p.3. ISBN 1444345117.
# Marc Aureli Vila i Comaposada

Marc Aureli Vila i Comaposada (Barcelona, 17 de gener de 1908 - Barcelona, 4 de juny de 2001) fou un advocat, geògraf i polític.

## Vida

Fill de Pau Vila i Dinarès. Advocat per la Universitat de Barcelona (1934) i mestre per les escoles normals de la Mancomunitat de Catalunya i la Generalitat (1936). Treballà al Consell de Cultura, fou jutge del Tribunal Tutelar de Menors i el 1938 fou auditor de guerra als fronts d'Aragó i de l'Ebre. Militant d'Estat Català, membre fundador d'Esquerra Republicana de Catalunya (1931) i soci fundador de la Societat Catalana de Geografia (1935). El 1939 s'escapà del camp de concentració de Sant Cebrià (Rosselló) i, exiliat primer a Colòmbia, s'establí a Veneçuela, on el 1944-70 fou catedràtic de geografia de la Universitat Central i de la Universitat Catòlica Andrés Bello. Allà començà la seva dedicació a la geografia, amb motiu dels viatges que feia preparant treballs per a la Corporación Venezolana de Fomento. En tornar a Catalunya, continuà publicant sobre temes geohistòrics i fou diputat per ERC al Parlament de Catalunya el 1984-88. El 2000 fou guardonat amb la Medalla d'Or al mèrit científic de l'Ajuntament de Barcelona.

## Obra

Entre les seves obres de tema americà destaquen Geografía de Venezuela, obra descriptiva dels estats d'aquest país en vint-i-quatre volums (1953-67), Zonificación económica de Venezuela (1968), Els caputxins catalans a Veneçuela (1969) i Geoeconomía de Venezuela (1970-77), en tres volums. De tema català són nombrosos opuscles, estudis i llibres, com ara La vida i l'economia de Catalunya (1983), Els municipis de Catalunya (1983), Les comarques de Catalunya (1983), La comarca de l'Alta Ribagorça (1990) i Aportació a la terminologia geogràfica catalana (1998), a més de les memòries Temps viscut (1908-1978) (1989).

## Fons personal

El seu fons personal es conserva a l'Arxiu Nacional de Catalunya. El fons conté documentació generada i rebuda per Marc Aureli Vila entre la que la que destaca especialment, pel seu interès i volum, la correspondència (amb cartes del president Josep Tarradellas i d'altres personalitats i institucions a l'exili) i altra la documentació produïda en funció de la seva activitat política com a delegat de la Generalitat de Catalunya a Veneçuela (informes, dossiers, manifestos, discursos, entrevistes). També destaca la documentació reunida en funció de les activitats socials, culturals i acadèmiques del productor del fons, com ara la relacionada amb el Centre Català de Caracas, la Fundació Artur Martorell, i especialment la seva obra original manuscrita, mecanografiada i publicada. A més, el fons conserva documentació personal, publicacions i reculls de premsa i objectes rebuts en el curs de diversos homenatges.

## Referències

* ↑ Donada, Joan Tort i «A propòsit de Pau Vila (1881-1980) i de Marc-Aureli Vila (1908-2001). La geografia com a construcció d'un "llenguatge del món".». Terminàlia, 17, 28-06-2018, pàg. 51–56. ISSN: 2013-6706.
* ↑ «Marc Aureli Vila». Arxiu Nacional de Catalunya. [Consulta: juliol 2013].

## Enllaços externs

* Fons Marc Aureli Vila a l'Arxiu Nacional de Catalunya.
# Enlluernament

L'enlluernament és un fenomen de la visió que produeix molèstia o disminució en la capacitat de diferenciar objectes, o ambdues coses a la vegada, a causa d'una inadequada distribució o esglaonament de luminàncies, o a conseqüència de contrasts excessius en l'espai o en el temps. Aquest fenomen actua sobre la retina de l'ull en la qual es produeix una reacció fotoquímica, insensibilitzant-la durant un temps, transcorregut el qual torna a recuperar-se. Els efectes que originen l'enlluernament poden ser de tipus psicològic (molest) o de tipus fisiològic (pertorbador). Quant a la forma de produir-se, pot ser directe com el que prové de fonts lluminoses (làmpades o finestres) que estan dins del camp visual, o reflectit per superfícies de gran reflectància (especialment superfícies especulars com les dels metalls polits).
Les superfícies que no siguin completament mate donen lloc, per reflexió de la llum, a imatges més o menys netes dels focus lluminosos. Inclús si la luminància no és excessiva, aquestes imatges són gairebé sempre molestes quan es troben en el camp visual i, especialment, en la regió central d'aquest camp.
D'acord amb el que s'ha exposat, s'evitarà tota superfície polida innecessària (cristalls sobre les taules, etc.) En el cas que s'utilitzin superfícies semi-polides (pissarres)s'il·luminaran mitjançant fonts amb la luminància més petita possible i amb una posició que es calculi en funció dels reflexes que puguin sortir (filtres, reixes, difusors...)
En casos especials, les imatges que proporcionen reflexió podran ser útils (visió per efecte de silueta, examen de defectes en superfícies polides, composició d'impremta, etc.)

## Vegeu també

* Para-sol (fotografia)
* Para-sol

## Referències

* ↑ Luminotècnia 2002. Capítol 1. La llum. Indalux

## Enllaços externs

* Youtube