OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Can Don Joan

Can Don Joan, també coneguda com a casa noble de Cruïlles, i més antigament com a Mas Castellar, era una masia, actualment desapareguda, situada dalt d'un turonet al barri de la Clota de Barcelona, entre l'avinguda del Marquès de Castellbell i el carrer de Porto, a tocar de l'actual plaça de l'Estatut.

## Història i descripció

La finca tenia horta, jardí, gran extensió de vinya i aigua pròpia, arbres fruiters i antigament un molí fariner. A part de l'ús residencial, disposaven de parcers per treballar la terra.
Segons Francisco de Zamora, a finals del segle xviii el propietari era Joan Descatllar i de Cartellà (†1766), de qui la casa prengué el nom. També la va descriure extensament Rafael d'Amat i de Cortada, baró de Maldà, en el seu dietari Calaix de sastre: «... torre i hisenda d’allò ben regalada d’aigua que mana de ses fonts i d’aquella gran cascada que llença a un gran fondo safareig amb peixos davant de la torre ....»
Al costat de la casa hi havia el pontet de can Don Joan, imprescindible per salvar el torrent de la Clota.

## Referències

* 1 2 «Can Don Joan». Carta Arqueològica de Barcelona. Servei d'Arqueologia de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS).
* ↑ Díez i Quijano, 1982.
* 1 2 Giménez i Compte, Carlota. L'Abans: Recull gràfic de la Vall d'Horta (1861 - 1978). El Papiol: Editorial Efadós, juny 2012. ISBN 978-84-15232-22-3.

## Bibliografia

* Díez i Quijano, Desideri. El que ha estat i és Horta. Barcelona. Graó, Stat. Cooperativa, juliol 1982. ISBN 84-2917-1914-8.

## Enllaços externs

* «CAN DON JOAN». Memòria dels barris. Història gràfica dels barris del Districte Horta-Guinardó (blog), 31-07-2011.
# Can Sala (Barcelona)

Can Sala és una antiga torre d'estiueig situada al número 9 del carrer de Campoamor, al barri d'Horta de Barcelona. Construïda el 1861, va ser el primer edifici del carrer, aleshores anomenat Rambla de Cortada. Està catalogada com a bé amb elements d'interès (categoria C).

## Història

El 1852, el manresà Ramon Sala i Brugués va ser un dels fundadors de la naviliera Línea de Vapores Tintoré SA, i també era copropietari d'una fàbrica de pintats a Sant Martí de Provençals. El 1861 encarregà al mestre d'obres Frederic Farreres la construcció d'una torre d'estiueig a la rambla de Cortada. El seu fill Ramon Sala i Perera, casat amb Aymée Bordes, va fer construir el 1900 la tanca forjada de ferro que dona al carrer, i que encara avui es pot admirar. El 1919 va fer engrandir la casa, encarregant l'obra a l'arquitecte Josep Masdéu i Puigdemasa, que va afegir una galeria vidriada arrodonida a la planta baixa i el primer pis de la façana posterior. A la casa hi havia una capella dedicada a la Mare de Déu de Montserrat.
A la dècada del 1930, Ramon Sala va vendre la casa a Pere Manén i Artés, i va fer donació de la imatge a l'església de Sant Joan d'Horta, situada just enfront de la casa, però va ser cremada durant la Guerra Civil espanyola, juntament amb totes les altres que contenia el temple. El 1939, la casa es lloga a l'acadèmia Martín, que va funcionar fins al 1988. Llavor la casa es dividí en 4 apartaments on hi viuen diferents famílies.

## Descripció

És un edifici aïllat de grans proporcions en parcel·la de ciutat-jardí. És un volum cúbic de planta baixa, del qual sobresurt una torrassa i dues plantes pis. Els elements ornamentals són de caràcter historicista, i la coberta es fa molt present al ràfec, en el frontó sobre l'eix d'entrada i en la mateixa torrassa. El jardí de la casa era bastant gran, ja que arribava fins al carrer d'Horta, que quedava a un nivell molt més baix, i una paret dotada d'uns arcs en forma de finestres arquejades permetien contemplar el poble d'Horta. Al jardí hi havia arbres de diverses espècies i un estany d'aigua amb peixos, que s'omplia amb una petita cascada bastida en una de les parets laterals que el rodejaven. També hi havia unes vies i un trenet on la canalla podia seure en els seus vagons. Tot això va desaparèixer quan es construïren diverses cases per als fills del senyor Manén.

## Referències

* 1 2 «Can Sala». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 3 Martín, 2022.

## Bibliografia

* Martín, Carme «Breu història de la casa Sala, torre d'estiueig d'un navilier». El Pou, publicació del Grup d'Estudis de la de la Vall d'Hebron i la muntanya Pelada, 12, 12-2022, pàg. 60-61.
# Premi Notari de l'Humor

El Premi Notari de l'Humor és un dels premis importants que, al País Valencià reconeix la tasca dels professionals de l'humor gràfic. Es lliura a la Universitat d'Alacant i s'organitza juntament a la Mostra d'Humor Social que se celebra anualment en aquesta universitat, juntament amb l'Associació Internacional d'Humoristes Gràfics FECO-Espanya.
La Mostra d'Humor social, iniciativa del Secretariat de Cultura de la Universitat d'Alacant, amb Gabio Ponce i l'humorista Enrique al capdavant, va néixer durant el curs 2000/2001. El Premi va ser creat el 2003, i en cada edició es reconeix a dos professionals de l'humor gràfic, un amb el perfil de reconeixement a una llarga i fructífera trajectòria artística, i l'altre com a premi a la millor tasca en el camp de l'humor gràfic a el cicle anual.
Els premis Notari de l'Humor, en l'actualitat, els lliura el Vicerectorat d'Extensió Universitària de la UA, amb la col·laboració de FECO Espanya i la Fundació Peláez del Castillo. Als guardonats se'ls imposa una banda honorífica, amb el reconeixement acadèmic per part de la Universitat d'Alacant de la contribució dels premiats al camp de l'humor, i se'ls fa entrega d'una figura en forma de ninot abraçat a un gran llapis, dissenyat per l'humorista Ortifus, mestre humorista i alhora, mestre faller.

## Guardonats

* 2003: Arturo Rojas de la Cámara i Harca (Juli Sanchis)
* 2004: El Keto (Daniel A. Traver) i Santiago Almarza
* 2005: Enrique Cerdán i Peridis (José María Pérez)
* 2006: Juan José Carbó i Xaquin Marín
* 2007: Edu (Eduardo Ibáñez) i Sex (María José Mosqueira)
* 2008: Francisco Ibáñez i Revista El Jueves
* 2009: Olmo (Luis del Olmo) i Enrique (Enrique Pérez)
* 2010: José Sanchís i Kim (Joaquim Aubert)
* 2011: Fernando Puig Rosado i José Lanzón
* 2012: Forges (Antonio Fraguas de Pablo)
* 2013: Man (Manuel Sánchez Baena)
* 2014: Alfonso Ortuño i Jesús Zulet
* 2015: Ortifus (Antoni Ortiz Fuster) i Kap (Jaume Capdevila)

## Referències

* ↑ «Mostra Humor Social XIII».
* ↑ http://notin.es/curiosidades/forges-al-tiempo-de-recibir-el-premio-notario-del-humor-pronunciara-la-conferencia-ya-te-le-les-digo/
* ↑ «Tebeosfera».
* ↑ http://feco-spain.blogspot.com.es/2011/05/notarios-del-humor-por-jm-varona-che.html
* ↑ http://www.diarioinformacion.com/universitarios/2011/05/17/ua-entrega-premios-notarios-humor-puig-rosado-jose-lanzon/1125181.html
* ↑ http://www.europapress.es/cultura/noticia-forges-recogera-premio-notario-humor-2012-universidad-alicante-20120517140200.html
# Mètode de conjunt

En les estadístiques i l'aprenentatge automàtic, els mètodes de conjunt utilitzen diversos algorismes d'aprenentatge per obtenir un millor rendiment predictiu del que es podria obtenir a partir de qualsevol dels algorismes d'aprenentatge constitutius. A diferència d'un conjunt estadístic en mecànica estadística, que sol ser infinit, un conjunt d'aprenentatge automàtic consta només d'un conjunt finit concret de models alternatius, però normalment permet que hi hagi una estructura molt més flexible entre aquestes alternatives.
Els algorismes d'aprenentatge supervisat realitzen la tasca de cercar a través d'un espai d'hipòtesis per trobar una hipòtesi adequada que faci bones prediccions amb un problema concret. Fins i tot si l'espai d'hipòtesis conté hipòtesis que són molt adequades per a un problema en particular, pot ser molt difícil trobar-ne un de bo. Els conjunts combinen múltiples hipòtesis per formar una (esperem) millor hipòtesi. El terme conjunt es reserva normalment per a mètodes que generen múltiples hipòtesis utilitzant el mateix aprenent base. El terme més ampli de sistemes de classificadors múltiples també cobreix la hibridació d'hipòtesis que no són induïdes pel mateix aprenent de base.
L'avaluació de la predicció d'un conjunt requereix normalment més càlcul que l'avaluació de la predicció d'un sol model. En un sentit, es pot pensar que l'aprenentatge en conjunt és una manera de compensar els mals algorismes d'aprenentatge realitzant molts càlculs addicionals. D'altra banda, l'alternativa és fer molt més aprenentatge en un sistema no conjunt. Un sistema de conjunt pot ser més eficient a l'hora de millorar la precisió general per al mateix augment dels recursos de càlcul, emmagatzematge o comunicació utilitzant aquest augment en dos o més mètodes, que no s'hauria millorat augmentant l'ús de recursos per a un únic mètode. Els algorismes ràpids com els arbres de decisió s'utilitzen habitualment en mètodes de conjunt (per exemple, boscos aleatoris), encara que els algorismes més lents també es poden beneficiar de les tècniques de conjunt.
Per analogia, les tècniques de conjunt s'han utilitzat també en escenaris d'aprenentatge no supervisat, per exemple en l'agrupació de consens o en la detecció d'anomalies.
Tipus comuns de mètodes de conjunts: Classificador òptim de Bayes, Agregació de bootstrap (empaquetament), Boosting, Mitjana del model bayesià, Combinació de models bayesians, Cubeta de models, Apilament.

## Referències

* ↑ Opitz, D.; Maclin, R. Journal of Artificial Intelligence Research, 11, 1999, pàg. 169–198. DOI: 10.1613/jair.614 [Consulta: free].
* ↑ Polikar, R. IEEE Circuits and Systems Magazine, 6, 3, 2006, pàg. 21–45. DOI: 10.1109/MCAS.2006.1688199.
* ↑ Rokach, L. Artificial Intelligence Review, 33, 1–2, 2010, pàg. 1–39. DOI: 10.1007/s10462-009-9124-7.
* ↑ Blockeel H. Encyclopedia of Machine Learning, 2011, pàg. 511–513. DOI: 10.1007/978-0-387-30164-8_373.
* ↑ «What Is Ensemble Learning? Understanding Machine Learning Techniques» (en anglès). https://www.simplilearn.com,+26-03-2021.+[Consulta: 6 febrer 2023].
# Joël Séria

Joël Séria, de nom Joël Pierre Emile Lichtlé, (Angers, Maine-et-Loire, França, 13 d'abril de 1936), és un guionista, director de cinema, actor i novel·lísta francès. Casat amb l'actriu Jeanne Goupil, és el pare de l'actriu Prune Lichtlé.

## Biografia

El primer llargmetratge de Joël Séria, Mais ne nous délivrez pas du mal, amb Jeanne Goupil i Catherine Wagener, s'estrena el 1970. Tot i que fou prohibit en la seva estrena, s'ha acabat guanyant un estatus de film de culte.
La seva pel·lícula més famosa, Les Galettes de Pont-Aven, que posa en escena a « la ciutat dels pintors » personatges acolorits encarnats per Jean-Pierre Marielle, Bernard Fresson, Andréa Ferréol i Dominica Lavanant, ha eclipsat poc la resta de la seva obra amb el gran públic.
Dirigeix el 1981 una adaptació de la sèrie policíaca San-Antonio titulada San-Antonio ne pense qu'a ça on Philippe Gasté té el paper principal.
Des de finals dels anys 1980, Joël Séria treballa per a la televisió, signant sobretot la direcció de diversos episodis de la sèrie Nestor Burma.
El 1987, reuneix Jean-Pierre Marielle (del qual és la quarta col·laboració per a Séria) i Jean Carmet en Les Deux Crocodiles, un road-movie rodat entre Saumur i Quimper.
El 2014, ha estat filmant per a l'antologia cinematogràfica Cinematon de Gérard Courant. És el número 2825 de la col·lecció.

## Filmografia

filmografia:

### Cinema
#### director

* 1969: Shadow (curt)
* 1970: Mais ne nous délivrez pas du mal
* 1973: Charlie et ses deux nénettes
* 1975: Els pintors de Pont-Aven (Les Galettes de Pont-Aven)
* 1976: Marie-poupée
* 1977: Comme la lune
* 1981: San-Antonio ne pense qu'à ça
* 1987: Les Deux Crocodiles
* 2010: Mumu

### Televisió
#### director

* 1986: Per venger Pépère (Telefilm, Sèrie negra)
* 1987: Le Salon du prêt à saigner (Telefilm, sèrie negra)
* 1988: Gueule d'Arnaque (Telefilm,sèrie negra)
* 1989: Steffie ou la vie a mi-temps
* 1991: Des kilomètres de linceuls (Sèrie Nestor Burma)
* 1992: Burma court la poupée (Sèrie Nestor Burma)
* 1994: Le Raisin d'or
* 1994: Le cinquième procédé (Sèrie Nestor Burma)
* 1995: Le JAP 7 (Sèrie le Jap)
* 1996: Drôle d'épreuve per Nestor Nurma (Sèrie Nestor Burma)
* 1997: Chaudemanche pere et fils (Unitaire)
* 1998: Léopold

#### actor

* 1962: L'inspector Leclerc enquête de Yannick Andreï, episodi: Les Gangsters
* 2006: Jean Gourguet, artisan du mélodrama du film, documental de Christophe Bier: ell mateix
* 2011: Marco Perrin, documental de Jérémy Kaplan: ell mateix
* 2014: Cinematon #2825 de Gérard Courant: ell mateix.

## Teatre
### actor

* 1958: Procès a Jésus de Diego Fabbri, posada en escena Marcelle Tassencourt, Teatre Hébertot, Teatre des Célestins

## Referències

* ↑ «Biografia de Joel Seria». Imdb.
* ↑ El 2006, el director americà Pete Tombs fa referència a la primera pel·lícula de Séria als documentals Hellish Creatures i Settling the Score
* ↑ Crítiques de Mais ne nous délivrez pas du mal a 1kutinentcom, a sueursfroides.fr, sobre goregirl.wordpress.com i a films.psychovision.net Arxivat 2012-01-23 a Wayback Machine.
* ↑ «Filmografia de Joel Seria». The New York Times.
# Alba Reche

Alba Martínez Reche (Elx, el Baix Vinalopó, 17 de desembre de 1997), més coneguda com a Alba Reche, és una cantant i compositora valenciana que es va donar a conèixer com a concursant del programa de TVE, Operación Triunfo 2018. Filla de Rafaela (Rafi) Reche García i de Miguel Angel Martínez, Alba és la filla gran tenint una germana menor, Marina Reche, nascuda al 27 de febrer 2000, que també comparteix l'estima al cant.
Els seus artistes preferits són principalment Anne-Marie, Jorja Smith, Silvio Rodríguez i Beyoncé.

## Pas per Operación Triunfo

Pel seu pas en el programa televisiu va interpretar Dangerous Woman d'Ariana Grande, Respect d'Aretha Franklin, Alma Mía de Natalia Lafourcade, Just Give me a Reason de Pink, Toxic de Britney Spears, Fast Car de Jonas Blue, La Llorona de Chavela Vargas que va estar una de les seves millors actuacions, sent així l'actuació més visitada de l'edició, Contamíname d'Ana Belén i Victor Manuel, Je Veux de Zaz, Allí donde solíamos gritar de Love of Lesbian, Lost on you de LP, Crazy in Love de Beyonce, She Used to be mine de Sara Bareilles, Creep de Radiohead i finalment Este amor ya no se toca de Yuri.

## Trajectòria professional

A l'octubre de 2019 va treure al mercat el seu primer single anomenat medusa, seguit del seu segon single caronte i al 25 d'octubre va treure el seu primer disc anomenat Quimera. En aquest disc s'inclouen les cançons: quimera, caronte, asteria, aura, niña, lux, hestia, inanna, eco, medusa i ares amb la col·laboració de Pol Granch.
El 21 de desembre va començar la seva gira "Quimera" a la seva ciutat natal.
Al 4 de setembre del 2020, publica la cover “Morena Mía”, cançó original de Miguel Bosé. Al mateix mes, al 24 de setembre, publica una nova cançó juntament amb Sebastián Cortés anomenada “La Posada”.
A març del 2021 va eixir el seu primer ep amb el nom de “la pequeña semilla” que compta amb set cançons de diferents estils, ha col·laborat amb diferents artistes com són Santa Marta amb la cançó “escúchala”, amb l'artista xilena Camila Gallardo (més coneguda com a Cami) en la cançó “Que bailen”, amb Sebastián Cortés amb la cançó “La posada” o per acabar amb Fuel Fandango amb la cançó “los cuerpos”.

## Referències

* ↑ «Alba Reche, concursante de OT - Operación Triunfo 2018» (en castellà). [Consulta: 15 desembre 2018].
# John Polidori

John William Polidori (Londres, 7 de setembre de 1795 - Londres, 24 d'agost de 1821) va ser un metge i escriptor anglès.
Era fill de l'escriptor Gaetano Polidori, un italià emigrat a Londres. John va rebre una formació científica i humanística molt completa i avançada. Va cursar Medicina a la Universitat d'Edimburg, on es va doctorar amb una tesi sobre el somnambulisme, però els seus interessos es dirigien més aviat cap al món de la literatura.
Amb només vint anys, va entrar a fer de secretari personal de George Gordon Byron, aleshores ja un escriptor famosíssim i polèmic. Va passar amb ell l'estiu de 1816 a Suïssa, però poc després va ser acomiadat, segons sembla perquè Byron havia quedat fart de la seva immaduresa i inexperiència. Va ser aquest estiu en el que es van ajuntar a la Villa Diodati, a prop del llac Léman, el poeta anglès Percy Shelley, la que seria la seva futura esposa Mary Wollstonecraft Shelley, Lord Byron i John William Polidori. Sent aquell un estiu molt plujós i per intentar matar l'avorriment van decidir escriure una "història de fantasmes" cadascú, d'on sortiria Frankenstein o el Prometeu modern, de la futura Mary Shelley i també, El vampir, un petit relat que va sorgir d'una idea de Lord Byron però que va escriure i desenvolupar John William Polidori.
Després de ser acomiadat va viatjar durant un any per Itàlia i passat aquest temps va tornar a Anglaterra. L'any 1818 va publicar un assaig, un volum de poemes, titulat Ximenes, i una novel·la, Ernestus Berchtold. El 1819, la revista New Monthly Magazine publicava El vampir com si hagués estat escrit per Lord Byron. Polidori indignat va reclamar-ne l'autoria, però, tot i que el mateix Byron va voler esclarir el problema i va declarar que el conte no era seu, la confusió ja estava sembrada.
El 24 d'agost de 1821, enfonsat en una depressió per deutes de joc que no podia pagar, el jove John es va suïcidar possiblement amb àcid prússic. Una petita placa al número 38 del Great Pulteney Street de Londres recorda la que va ser casa seva.

## Referències

* ↑ Polidori, John William. El vampir. Angle, maig de 2013, p. Solapa, 11, 12, 13, 14, 15. ISBN 9788415695318.

## Enllaços externs

* «Polidori, John William». A: Dictionary of National Biography. Londres: Smith, Elder & Co, 1885–1900.
* Obres de o sobre John Polidori a Internet Archive
* http://www.italiansrus.com/articles/vampyre.htm
# Joachim Balke

Joachim Balke (Dortmund, 12 de setembre de 1917 - Nóvgorod, 19 de gener de 1944) fou un nedador alemany, especialista en braça, que va competir durant la dècada de 1930.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Berlín, on fou sisè en la prova dels 200 metres braça del programa de natació.
En el seu palmarès destaca una medalla d'or en els 200 metres braça del Campionat d'Europa de natació de 1938, i el campionat nacional de 1936, 1938, 1940 i 1941 de la mateixa distància. El 1940 també guanyà el campionat alemany dels 100 metres braça. El 1938 va millorar el rècord del món dels 100 metres braça.
Va morir durant la Segona Guerra Mundial al Front Oriental d'Europa.

## Referències

* 1 2 Joachim Balke a Sports Reference (arxivat)
* ↑ «European Swimming Championships (Men)». [Consulta: 19 juliol 2020].
* ↑ «Schwimmen - Deutsche Meisterschaften (Herren-Teil 3)». [Consulta: 20 juliol 2020].
* ↑ «World Record Progression», 16-07-2010. Arxivat de l'original el 2010-07-16. [Consulta: 20 juliol 2020].
* ↑ «Olympians Who Were Killed or Missing in Action or Died as a Result of War». Sports Reference. Arxivat de l'original el 17 d'abril 2020. [Consulta: 24 juliol 2018].
# Marsilea

Marsilea és un gènere de falgueres aquàtiques pertanyent a la família Marsileaceae. Es distingeix dels altres dos gèneres actuals (Regnellidium i Pilularia) en què posseeix frondes amb 4 pinnes apicals, la qual cosa li dona aspecte de trèvol de 4 fulles.

## Algunes espècies seleccionades

Marsilea té al voltant de 70 espècies al voltant del món, com ara aquestes:
* Marsilea aegyptiaca
* Marsilea ancyclopoda A.Braun
* Marsilea crenata C.Presl
* Marsilea drummondii A.Braun
* Marsilea exarata A.Braun
* Marsilea hirsuta R.Br.
* Marsilea macropoda Engelm. ex A.Braun * Marsilea minuta L.
* Marsilea mollis B.L.Rob. i Fernald
* Marsilea oligospora Gooding
* Marsilea polycarpa Hook. i Grev.
* Marsilea vestita Hook. & Grev.
* Marsilea villosa Kaulf.
Als Països Catalans n'hi ha 2 de citades, molt rares, en aiguamolls litorals:
* Marsilea quadrifolia L.
* Marsilea strigosa Wild.

## Referències

* 1 2 «Marsileaceae» (en anglès). GBIF. [Consulta: 14 febrer 2025].
* ↑ Oriol de Bolòs i Josep Vigo. Flora dels Països Catalans. Barcelona: Ed. Barcino, 1995, p. Vol.I, pàg.190. ISBN 84-7226-592-7 (Vol. I).
# Ricardo Senn

Ricardo Senn (Brinkmann, 3 d'abril de 1931 - Buenos Aires, 26 de juliol de 2012) va ser un ciclista argentí que combinà el ciclisme en pista amb la carretera. El 1960 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Roma, on disputà dues proves del programa de ciclisme. En el seu palmarès destaca la medalla tres medalles d'or als Jocs Panamericans de 1955 i 1959, així com tres campionats nacionals en ruta.

## Palmarès en ruta

* 1958
** 1r a la Doble Bragado
* 1959
** 1r als Jocs Panamericans en ruta
* 1961
** Campió de l'Argentina en ruta
* 1964
** Campió de l'Argentina en ruta
* 1965
** Campió de l'Argentina en ruta

## Palmarès en pista

* 1955
** 1r als Jocs Panamericans en Persecució per equips
* 1963
** 1r als Sis dies de Buenos Aires (amb Jorge Bátiz)
* 1964
** 1r als Sis dies de Buenos Aires (amb Jorge Bátiz)

## Referències

* ↑ «Ricardo Santo Senn (1931-2012) Adiós a un campeón argentino y panamericano del ciclismo», 2 août 2012. [Consulta: 30 décembre 2019].
* 1 2 «Olympedia – Ricardo Senn». [Consulta: 14 febrer 2025].
* ↑ «Ricardo Senn: un campeón del ciclismo y de la vida…» (en castellà). sabado100.com.ar. [Consulta: 14 febrer 2025].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a cyclebase.nl
# Pere Farrés (músic)

Pere Farrés (Badalona, 23 de maig de 1931) és un baríton català.
Va estudiar a Madrid amb Miguel Barrosa, i posteriorment va ser alumne del baríton Carlo Tigliabue a Itàlia. Va debutar com a baríton a Espanya, i poc després va ser contractat pel Teatro Colón de Buenos Aires, en el qual va interpretar a Scarpia en l’òpera Tosca l’any 1961.
Ha estrenat diverses obres contemporànies com Zigor de Francisco Escudero (1968) i El pirata cautivo de Óscar Esplá (1975), ambdues al Teatro de la Zarzuela; Vinatea, de Matilde Salvador al Liceu, i La Pasión según San Lucas de Penderecki al Teatro Real. L’any 1970 va estrenar a Itàlia dues òperes de Franco Mannino: Luisella i La speranza.
Pel que fa a la gènere de la sarsuela, va participar en dues estrenes de Manuel Moreno Buendía al Teatro de la Zarzuela: Los vagabundos (1977) i Fuenteovejuna (1981). Quan va retornar als escenaris després de deu anys de retirada, va tornar exclusivament a la sarsuela, i va debutar com a baix l’any 1990.
Entre els pocs enregistraments, n’existeix un de la sarsuela de Sorozábal, La taberna del puerto, en la qual Farrés interpreta a Juan de Eguía.
Dins del seu repertori es poden trobar obre com El trovador, La Fanciulla del West, Vísperas sicilianas, Andrea Chénier, Macbeth, Elektra, El retablo de Maese Pedro, Rigoletto, Lohengrin, La fuerza del destino, La Gioconda, El cónsul, Los cuentos de Hoffmann, Tosca i El Barbero de Sevilla, un repertori en el qual va aportar la seva veu de baríton amb una rotunda sonoritat i un timbre obscur, amb alguna dificultat en els aguts.

## Referències

* ↑ González Peña, Mª Luz. «Farrés, Pedro». Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Madrid: SGAE, 1999-2002.
# Paisatge cultural de Lednice i Valtice

El paisatge cultural de Lednice i Valtice (txec: Lednicko-valtický areál) és un complex cultural-natural de 283,09 km² a la regió de Moràvia Meridional, a la República Txeca, a prop de Břeclav i Mikulov. Està inscrit a la llista del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO des del 1996.
Està compost pel castell de Lednice i el castell de Valtice.

## Referències

* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «Lednice-Valtice Cultural Landscape» (en anglès). [Consulta: 15 febrer 2021].

## Enllaços externs

A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a Category:Lednice–Valtice Cultural Landscape.
* World Monuments Fund, Conservation & Economic Enhancement Plan for Valtice Zamek & its Environs, 1993. Arxivat 2011-05-16 a Wayback Machine.
* World Monuments Fund, Conservation & Economic Enhancement Plan for Lednice Zamek & its Environs, 1995. Arxivat 2011-05-16 a Wayback Machine.
* Lednice-Valtice Areal Arxivat 2011-06-15 a Wayback Machine..