# Mononoke

Els Mononoke (物の怪) són esperits venjatius (onryō), esperits morts (shiryō), esperits vius (ikiryō) o esperits en la literatura japonesa clàssica i la religió folklòrica. Es creia que aquests esperits podien posseir a les persones i fer-les patir, causar malalties o fins i tot provocar la mort.
També es una paraula a vegades utilitzada per referir-se a yōkai (妖怪) o henge (変化, éssers canviats, mutants).

## Resum

Els Mononoke es poden veure sovint en la literatura del període Heian. Com a exemple famós, al novè volum del Genji Monogatari, "Aoi", és el ikiryō de Lady Rokujo, que posseïa Aoi no Ue. A part d'això, també hi ha declaracions sobre els mononoke en publicacions com Ōkagami i Masukagami.
En aquells temps, quan el coneixement mèdic no s'havia desenvolupat completament, les persones com monjos i shugensha recitaven incantations i oracions contra les malalties causades pels mononoke i traslladaven temporalment els mononoke a una persona diferent anomenada "yorimashi" (generalment servidors, aprenents, etc.) que farien l'exorcisme en el mononoke per curar la malaltia. Les declaracions sobre aquesta pràctica es poden trobar detalladament en obres com Makura no Sōshi i el Diari de Murasaki Shikibu. A més, segons el Shoku Nihon Kōki, s’explica d’'una vegada quan un monjo va cantar un sutra a 60 persones dins de la residència imperial.

## Història

El "mononoke" japonès prové del 物 怪 (monstre) de la Xina, i hi ha declaracions sobre la literatura antiga xinesa com els registres del gran historiador i 原 鬼 (dimoni), hi ha afirmacions sobre aquest 物 怪 (monstre). En aquesta última, hi ha la declaració: "aquells que no tenen veu ni forma són 鬼神 (deus venjosos). Aquells que no poden tenir forma o veu, i també no poden tenir forma o veu, són 物 怪 i, per tant, el 物 怪 de La Xina aleshores era considerada una mena de yōkai que no es podia veure ni escoltar, i es pensava que eren fenòmens naturals que la gent no entenia amb el coneixement d'aquells temps.
La primera aparició del terme en la literatura japonesa es veu en el Nihon Kōki, i d'acord amb una cita d'aquest llibre del Nihon Kiryaku del mateix període, en l'article d'Uruu el dotzè mes de l'any Tenchō 7 (830), hi ha la declaració: "Cinc monjos van ser convidats a recitar el Sutra del Diamant. Amb certa dificultat, el Jingi-kan ho va poder alleujar. Va ser el treball d'un 物 恠, i també hi ha declaracions sobre mononoke en els articles del vuitè mes de Jinshin del mateix any, i de l'any X del cinquè mes. En la llengua antiga d'aquells temps, la paraula "mono" es va utilitzar per referir-se a oni, esperits o Ara-mitama, entre altres coses o coses que no es creia que eren clarament reals, i en el Codi de Taihō, es van escriure malalties epidemiològiques com "toki no ke" (時 気), utilitzant la paraula "ke" per referir-se a "malalties", per aquest motiu es veu que un "mono no ke" (un “ke” d'un "mono") es va utilitzar per referir-se a les malalties causades per aquests “mono”. Al "The Pillow Book" també hi ha noms per a malalties com "mune no ke" ("ke" del pit), "ashi no ke" ("ke" dels peus) i "mono no ke" ("ke" de "mono").
Basant-se en la idea de "mononoke" al Japó des del principi del període Heian, es creia que els malestars socials i les malalties vàries eren a causa de malediccions ("tatari") d'esperits venjatius (onryō). A partir partir de les morts dels successors i la propagació de les epidèmies en els anys Enryaku es deia que així era la maledicció del príncep Sawara. Hi ha un conte en el Nihonkoku Genpō Zen'aku Ryōiki en el qual es diu el rencor del Príncep Nagaya havia causat la mort de moltes persones. En el Shoku Nihongi, hi ha una declaració sobre l'esperit venjatiu de Fujiwara no Hirotsugu (onryō). Tanmateix, aquest tipus de pensament encara no era gaire influent en aquell moment, i fins i tot l'emperador Saga va declarar amb cautela: "en aquesta societat, alguns atribuïen a la maldat d'un esperit un mononoke a tots. Són afirmacions molt infundades," negant fortament la relació entre els mononoke i els esperits venjatius.
Posteriorment, en el Shoku Nihon Kōki, l'autor, Harusumi no Yoshitada, que reflectia el coneixement de onmyōdō, va adoptar fortament el concepte de mononoke. Durant els anys Jōwa, la societat aristocràtica va rebre una forta influència de l'onmyōdō, i la propagació de l'onmyōdō va plantar en moltes persones el concepte general d'esperits venjatius. Just en aquella època, després que Sugawara no Michizane va morís a Engi 3 (903), es va temer que les morts una després de l'altra que perseguien els membres de les famílies imperials i nobles, així com la propagació de malalties epidèmiques, eren el treball d'una maledicció de Michizane i, per tant, la creença que el mononoke va ser causat per les maldats dels esperits venjatius va créixer encara més.
Després, a l'època dels Fujiwara sekke, a diferència de com les famílies nobles en aquella època es vanagloriaren de glòria, tenien personalitats delicades i, per tant, per por a les venjances dels vençuts de l'època, i a causa de recels sobre el futur, la por de mononoke es va despertar més. L'estil de vida tancat de la societat imperial en aquell moment també va fomentar en la ment dels nobles la por de mononoke. D'aquesta manera, es pensava que els mateixos mononoke eren esperits venjatius i a més de patir malalties epidèmiques, es veia que les morts individuals, les malalties i el dolor eren degudes a mononoke i que les mateixes malalties també es deien mononoke. A més, a causa del concepte de por a "mono", es pensava que les causes que es deien que eren l'origen de les malalties, els ikiryō i els shiryō, es deien "mononoke".

## Referències

* 1 2 3 4 5 {{{títol}}}. ISBN 978-4-04-031300-9.
* ↑ {{{títol}}}. ISBN 978-4-490-10033-4.
* ↑ {{{títol}}}. ISBN 978-4-09-522012-3.
* ↑ {{{títol}}}. ISBN 978-4-385-13905-0.
* 1 2 3 4 5 {{{títol}}}. ISBN 978-4-09-526023-5.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 {{{títol}}}. ISBN 978-4-642-06300-5.
* 1 2 {{{títol}}}. ISBN 978-4-915146-44-2.
* 1 2 {{{títol}}}. ISBN 978-4-12-200127-5.
* ↑ {{{títol}}}. ISBN 978-4-653-03967-9.