OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Galeazzo Ciano

Gian Galeazzo Ciano, comte de Cortellazzo i Buccari (Liorna, 18 de març de 1903 – Verona, 11 de gener de 1944), va ser un polític i diplomàtic italià, ministre del govern de Benito Mussolini, de qui n'era el gendre. Era fill de l'almirall Costanzo Ciano, heroi de la Marina italiana durant la Primera Guerra Mundial i fundador del partit feixista italià.

## Biografia

El 1930 es casà amb Edda, la filla major de Mussolini, i aviat se n'anà a Xangai, on va ser cònsol d'Itàlia.
Uns anys més tard, va tornar a Itàlia i va ser nomenat ministre de propaganda, càrrec des del qual va justificar la invasió italiana d'Etiòpia (1935-36). Gràcies a aquesta iniciativa, va ser nomenat ministre d'afers estrangers (1936), càrrec des del qual va participar en la preparació de la Segona Guerra Mundial. Després de 1939 es va desencisar del nazisme alemany i, preveient la invasió aliada de Sicília, pugnà per la sortida d'Itàlia del conflicte bèl·lic. Aquest canvi polític li va valdre la destitució del seu càrrec, convertint-se aleshores en ambaixador a la Santa Seu.
El 24 de juliol de 1943, es reuní el Gran Consell Feixista i una de les qüestions posades a votació fou la possibilitat que Mussolini perdés el poder i el recuperés el rei d'Itàlia. La resolució, que es va guanyar, va tenir el vot favorable de Ciano. Poc després Mussolini va ser arrestat, però els nazis l'alliberaren i a Salò, al nord d'Itàlia, va fundar a la República Social Italiana, un estat titella d'Alemanya.
Ciano, que havia estat destituït de tots els càrrecs pel nou govern del mariscal Pietro Badoglio, cercà refugi a Alemanya, però els agents nazis el van retornar a la República de Salò on va ser arrestat gràcies a una traïció. Sotmès a judici sumaríssim per altra traïció a Verona, juntament amb quatre altres membres del Gran Consell que també havien votat en contra de Mussolini, fou condemnat a mort i afusellat immediatament.
Des de 1939 fins al seu assassinat, Ciano va escriure un diari personal en què recull les seves relacions amb Mussolini i altres dirigents polítics.

## Condecoracions

    Cavaller de l'Orde Suprem de la Santíssima Anunciació (1939)
    Gran Creu de Cavaller de l'Orde de Sant Maurici i Sant Llàtzer (1939)
    Gran Creu de Cavaller de l'Orde de la Corona d'Itàlia (1939)
    Medalla de Plata al Valor Militar (2)
    Medalla commemorativa de les operacions militars a l'Àfrica Oriental Italiana 1935-36
    Medalla Commemorativa de la Marxa sobre Roma
    Orde de l'esperó d'or (Santa Seu) (1939)
    Gran Creu de l'orde de Pius IX (Santa Seu) (1937)
    Gran Creu de l'orde eqüestre del Sant Sepulcre de Jerusalem (Santa Seu)
    Gran Creu Magistral de l'orde de Malta
    Orde de la Besa
    Orde de l'Àliga Blanca (Polònia) (1938)
    Collar de l'orde d'Isabel la Catòlica (Espanya) (1938)
    Orde de l'Àliga Alemanya (Tercer Reich)
# Metro de Bilbao

El Metro de Bilbao és una xarxa de ferrocarril metropolità de Bilbao i la seva àrea metropolitana (el Gran Bilbao), una zona situada en ambdós marges de la ria del Nerbion que concentra aproximadament a 1 milió d'habitants. Aquesta xarxa té un traçat en forma de Y, amb dues línies i que recorren els dos marges de la ria per a confluir en un tronc comú que arriba fins al sud de Bilbao. La Xarxa de Metro està connectada amb les línies de Rodalies Renfe, Euskotren (rodalies i regionals), Feve (rodalies, regionals i llarga distància) i EuskoTran (tramvia), a més de l'estació terminal d'autobusos i les línies de llarga distància de Renfe a l'estació de Bilbao-Abando. Actualment és la tercera xarxa de Metro de l'Estat Espanyol en nombre de passatgers transportats (90 milions per a l'any 2018) per darrere de les de Madrid i Barcelona, i per davant de les de València i Palma. El seu arquitecte va ser el britànic Norman Foster.
El 22 de febrer de 2007, el Govern Basc va anunciar el projecte per a la creació de la Línia, que en un futur s'estendrà a l'Aeroport de Bilbao, amb un traçat a través d'un túnel excavat sota el mont Artxanda.

## Línies

| Línia | Longitud total | Estacions en servei |
| | 28,83 km | 28(*) |
| | 21,9 km | 25(*) |
| | 0,5 km | 2(*) |
| Total | 43,78 km | 43 |
(*)El tram comprés entre les estacions de San Inazio i Etxebarri és comú per a les Línies 1 i 2
# Vissi d'arte

Vissi d'arte és una ària per a soprano del segon acte de l'òpera Tosca de Giacomo Puccini. Mario Cavaradossi, l'amant de Floria Tosca, ha estat detingut per ordre del Baró Scarpia, que l'acusa d'ocultar un republicà fugit de la justícia. Scarpia fa torturar Cavaradossi i n'ordena la seva posterior execució. Seguidament, Scarpia exigeix a Tosca que accedeixi a la seva demanda de casar-se amb ell a canvi de perdonar la vida a Cavaradossi. El segon acte de l'òpera es caracteritza pels diàlegs i fortes disputes entre Scarpia i Tosca. L'ària Vissi d'arte ("He viscut de l'art") és un monòleg intimista en el qual Tosca pregunta a Déu què ha fet ella per a ser tan castigada a la vida. L'assassinat de Scarpia per part de Tosca posa fi al segon acte.
Després de la interpretació de Maria Jeritza (1887-1982) a principis del s. XX, tradicionalment les sopranos interpreten aquesta ària estirades a terra, de cara al sòl, en senyal d'aflicció. No obstant, les sopranos "modernes" la canten assegudes o bé de genolls. Maria Callas, en canvi, en la seva versió de 1964 al Covent Garden, la canta dreta, amb les mans en gest de pregària.

## LLetra

| Original en italià Vissi d'arte, vissi d'amore, non feci mai male ad anima viva! Con man furtiva quante miserie conobbi, aiutai. Sempre con fé sincera, la mia preghiera ai santi tabernacoli salì. Sempre con fé sincera diedi fiori agli altar. Nell'ora del dolore perché, perché, Signore, perché me ne rimuneri così? Diedi gioielli della Madonna al manto, e diedi il canto agli astri, al ciel, che ne ridean più belli. Nell'ora del dolore, perché, perché, Signore, ah, perché me ne rimuneri così? | Traducció al català He viscut de l'art, he viscut d'amor, Mai he fet mal a cap ànima viva! Amb mà furtiva a tota misèria que he conegut, he ajudat. Sempre amb fe sincera, la meva pregària he elevat als sagrats temples. Sempre amb fe sincera He ofert flors a l'altar. A l'hora del dolor per què, per què, Senyor, per què em recompenses així? He ofert joies al mantell de la Mare de Déu, i he ofert el meu cant a les estrelles, al cel, que radiaven, encara més belles. A l'hora del dolor, per què, per què, Senyor, ah, per què em recompenses així? |

## Referències

* ↑ "Vissi d'arte" Arxivat 2007-12-14 a Wayback Machine.. Aria database site. Retrieved 17 July 2018
* ↑ Mary Jane Phillips-Matz, Puccini: a biography, Northeastern University Press, 2002 ISBN 1-55553-530-5, p. 121.
* ↑ Vissi d'arte a YouTube.

## Enllaços externs

* Maria Callas sings Puccini: Tosca - 'Vissi d'Arte' al Covent Garden, 1964, gravació de Maria Callas de 1964 a Youtube.
# Creu de terme d'Horta

La creu de terme d'Horta es troba al barri d'Horta de Barcelona (districte d'Horta-Guinardó). Va ser construïda el 1952 per l'arquitecte Adolf Florensa, en substitució d'una anterior destruïda durant la Guerra Civil Espanyola. Altres fonts apunten que el seu autor va ser Joan Fontbernat. Aquesta obra està inscrita com a Bé Cultural d'Interès Local (BCIL) en l'Inventari del Patrimoni Cultural català amb el codi 08019/2726.

## Història i descripció

Horta va ser un municipi independent fins al 1904, data en què va ser agregat a Barcelona. La creu de terme que se situava a la seva entrada va haver de ser confeccionada en diverses ocasions. La primera creu de terme era de ferro i estava situada a la part alta del carrer d'Horta, prop de l'entrada de can Marcet. Va ser destruïda en la Bullanga de 1835. Va ser substituïda per una de nova, que també va ser destruïda al començament de la Guerra Civil espanyola, el juliol de 1936. El 1952 es va instal·lar l'actual creu al carrer de Campoamor, obra de l'arquitecte municipal Adolf Florensa. Va ser inaugurada el 21 de setembre d'aquest any pel bisbe de Barcelona, Gregorio Modrego, amb l'assistència del tinent d'alcalde Manuel Jaumar de Bofarull, el governador militar, el general Galvís, i el coronel Antonio Salgado en representació del governador civil. L'obertura de l'avinguda de l'Estatut de Catalunya, poc abans dels Jocs Olímpics de 1992, va obligar a desplaçar la creu uns metres. El 1999 va ser objecte d'un acte vandàlic, però poc després va ser restaurada.
D'inspiració medieval, la creu es troba sobre una graderia vuitavada de tres esglaons, sobre la qual se situa una base prismàtica igualment octogonal, amb un plint i el fust de la columna també octogonals. El capitell conté un tambor amb quatre personatges separats per escuts heràldics i fulles d'acant: es tracta d'un bisbe, un rei —possiblement Pere IV d'Aragó, pel punyal que porta—, un falconer i sant Andreu, recognoscible per l'atribut del seu martiri, una creu en aspa. Finalment es troba la creu, que és llatina i flordelisada, decorada també amb fulles d'acant, i amb la representació de Crist crucificat en un costat i de la Mare de Déu en l'altre.

## Vegeu també

* Art públic de Barcelona
* Arquitectura de Barcelona
* Urbanisme de Barcelona

## Referències

* ↑ «Creu de terme d'Horta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 desembre 2017].
* ↑ «Creu de terme». [Consulta: 11 setembre 2016].
* ↑ «Creu de terme d'Horta». Ajuntament de Barcelona.
* ↑ Lecea et al., 2009, p. 246.
* ↑ Jaume Fabre, Josep M. Hortes i Sebastià Goday. «Creu de terme d'Horta». [Consulta: 11 setembre 2016].

## Bibliografia

* Lecea, Ignasi de; Fabre, Jaume; Grandas, Carme; Huertas, Josep M.; Remesar, Antoni; Sobrequés, Jaume Art públic de Barcelona. Barcelona: Ajuntament de Barcelona i Àmbit Serveis Editorials, 2009. ISBN 978-84-96645-08-0.
# Departament de Vaupés

Vaupés és un departament de Colòmbia, fronterer amb el Brasil, format pels municipis d'Acaricuara, Carurú, Mitú, Pacoa, Papunahua, Taraira, Villa Fátima i Yavaraté.
# Selsurtita

La selsurtita és un mineral de la classe dels silicats que pertany al grup de l'eudialita. Rep el nom del mont Selsurt, a Rússia, la seva localitat tipus.

## Característiques

La selsurtita és un ciclosilicat de fórmula química (H₃O)₁₂Na₃(Ca₃Mn₃)(Na₂Fe)Zr₃◻{Si(Si₃O₉)₂(Si₉O₂₇)Si₉O₂₄(OH)₃}(OH)Cl(H₂O). Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2022, sent publicada a finals del mateix any. Cristal·litza en el sistema trigonal.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del Museu Mineralògic Fersmann, de l'Acadèmia de Ciències de Rússia, a Moscou (Rússia), amb el número de registre: 5843/1.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al mont Selsurt, al districte de Lovozero (óblast de Múrmansk, Rússia), sent aquest l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Selsurtite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 10 octubre 2022].
* ↑ Chukanov, Nikita V.; Aksenov, Sergey M.; Kazheva, Olga N.; Pekov, Igor V.; Varlamov, Dmitry A.; Vigasina, Marina F.; Belakovskiy, Dmitry I.; Vozchikova, Svetlana A.; Britvin, Sergey N. «Selsurtite, (H3O)12Na3(Ca3Mn3)(Na2Fe)Zr3□Si[Si24O69(OH)3](OH)Cl⋅H2O, a new eudialyte-group mineral from the Lovozero alkaline massif, Kola Peninsula, Russia». Mineralogical Magazine, 87, 2, 4-2023, pàg. 241–251. DOI: https://doi.org/10.1180/mgm.2022.136 [Consulta: 5 juliol 2023].
# Montserrat Negre i Queralt

Montserrat Negre i Queralt (Barcelona, 1925 - 2021) va ser una restauradora de paper catalana, pionera en la introducció al país de noves tècniques i materials.
Inicialment va estudiar Magisteri i va treballar com a mestra durant tres anys. Posteriorment, als anys seixanta va estudiar restauració i enquadernació de llibres al Conservatori de les Arts del Llibre de Barcelona, formació que a partir de 1963 va completar durant els estius a l'Instituto Centrale di Patologia del Libro de Roma. Aquests estudis li van fer veure la necessitat de estar en contacte amb els principals professionals i centres de restauració i conservació de paper del moment, per tal d'introduir a Catalunya les tècniques i els materials més novedosos.
Va treballar com a arxivera i conservadora de paper i llibres a la Casa de l'Ardiaca (1947-1990) i va col·laborar activament amb els museus barcelonins, exercint una important tasca didàctica en aquest camp.
La gran aportació professional de Montserrat Negre va ser la introducció a Catalunya dels criteris, les tècniques i els materials en conservació-restauració de paper que s’aplicaven a París i a Roma en aquells temps.
Montserrat Negre va formar part de les principals entitats i associacions de professionals de la conservació i restauració de Catalunya i de l'estat espanyol. Així, va contribuir a la fundació de la seu espanyola de l'ICOM, va ser sòcia fundadora del Grup Tècnic de Conservació i Restauració de Catalunya (1983) i sòcia honorífica del CRAC (Associació de Conservadors i Restauradors de Catalunya).
L'any 2022 el Museu Nacional d'Art de Catalunya li va dedicar una exposició temporal en què, a través del seu arxiu personal, es presentaven les pràctiques i les tendències en restauració i conservació de patrimoni documental a Catalunya a partir de la segona meitat del segle xx.

## Referències

* 1 2 «Comiat a Montserrat Negre i Queralt». Arts Libris. Ars Vivendis. [Consulta: 28 gener 2023].
* 1 2 3 Duran, Eulalia. «Montserrat Negre Queralt». Conservadors Restauradors Associats de Catalunya, 11-01-2022. Arxivat de l'original el 2023-01-28. [Consulta: 28 gener 2023].
* ↑ Mirambell i Abancó, Miquel «Ascensión Zamorano, Montserrat Albiol, Marisa Sainz de la Maza, Mercè Ferré i Montserrat Negre: pioneres de la conservació-restauració de béns culturals». Silenciades: Dones artistes sota el franquisme, 2023, pàg. 104.
* ↑ «Montserrat Negre: pionera en la restauració de paper». Museu Nacional d'Art de Catalunya, 04-02-2020. [Consulta: 28 gener 2023].

## Enllaços externs

* Entrevista documental Montserrat Negre, conservadora-restauradora de paper
# Josep Enric Torner i Corcoy

Josep Enric Torner i Corcoy (Tordera, 7 de febrer de 1960) és un exjugador i exentrenador d'hoquei sobre patins català.

## Trajectòria esportiva

Començà i acabà la seva etapa com a jugador al Club Patí Tordera, jugant també sis temporades al Futbol Club Barcelona, quatre al Club Esportiu Noia i una al Hockey Club Liceo. Pel que fa a clubs, ha guanyat 21 títols majors. Fou 116 cops internacional amb la selecció espanyola, amb la qual guanyà dos Campionats del Món i quatre d'Europa. Es va retirar l'any 1995. Posteriorment va dirigir als equips base del CP Tordera i va ser el primer entrenador de la selecció catalana femenina d'hoquei sobre patins que va debutar internacional el desembre de 2003, enfrontant-se a la selecciñó portuguesa.

## Palmarès com a jugador
### FC Barcelona

* 4 Copes d'Europa (1981-82, 1982-83, 1983-84, 1984-85)
* 1 Recopa d'Europa (1986-87)
* 2 Lligues espanyoles / OK Lligues (1981-82, 1983-84, 1984-85)
* 3 Copes espanyoles / Copes del Rei (1984-85, 1985-86, 1986-87)
* 5 Supercopes d'Europa (1981-82, 1982-83, 1983-84, 1984-85, 1985-86)

### CE Noia

* 1 Copa d'Europa (1988-89)
* 1 Recopa d'Europa (1987-88)
* 1 Lliga espanyola / OK Lliga (1987-88)
* 1 Supercopa d'Europa (1988-89)
* 1 Lliga catalana (1989-90)

### Selecció espanyola

* 2 Campionats del Món
* 4 Campionats d'Europa

## Referències

* ↑ «Josep Enric Torner Corcoy». Gran Enciclopèdia Catalana, 31-10-2014. [Consulta: 7 setembre 2016].
* ↑ Gallén, Carles. «Fiesta total con doble derrota» (en castellà), 29-12-2003. [Consulta: 21 octubre 2020].

## Enllaços externs

* Notícia a Mundo Deportivo
* Notícia a Mundo Deportivo
* Notícia a Mundo Deportivo
# Can Bransí

Can Bransí fou una masia situada al costat de la riera d'Horta, avui carrer del Tajo, on actualment hi ha el mercat d'Horta, al barri d'Horta de Barcelona.

## Història

La casa pertanyia a Jeroni Coromines, que la va vendre a Francesc Gomis. El seu fill Ignasi Gomis la va heretar el 1754 i va demanar llicència d'obres per a remodelar-la. Més tard la va vendre a Bernat Bransí. El pare de Bernat, Marià Bransí i Pérez de Arregui, havia rebut el 1743 el títol de Regidor Supernumerari de l'Ajuntament de Barcelona, atorgat pel rei Carles IV. Heretà la casa la filla de Bernat, Bonaventura, casada amb Manuel Llauder i de Camins, militar i polític, que va obtenir el títol de marquès de la Vall de Ribes per distingir-se en la guerra contra els francesos. El seu tercer fill, Hermenegild Llauder i Bransí, home molt vinculat a Horta, regalà al municipi els terrenys per a construir el cementiri d'Horta, on hi està enterrat.
La finca, de 950.000 pams² d'extensió, començà a fraccionar-se per a la venda el 1908. L'Ajuntament de Barcelona va comprar-ne una parcel·la, on el 1951 hi va construir el mercat. La casa va desaparèixer cap als anys 1970.

## Descripció

La casa tenia planta baixa, on vivien els masovers, i una planta pis, per als propietaris. Darrera la casa hi havia una gran paret, contigua al camí que conduïa al santuari de la Mare de Déu del Coll. La finca tenia 2 estanys, 4 safareigs, un pou i una vaqueria. Tenia a més una gran extensió de terreny amb arbres fruiters, vinyes, part de regadiu i part de jardí.

## Referències

* 1 2 3 Díez i Quijano, Desideri. Les masies d'Horta. Quarta edició. Barcelona: El Tinter, SAL, abril 2003, p. 44-46.
* ↑ Giménez, Carlota «De can Cortada a can Quintana». El Pou, 2015, pàg. 48.
# 36 pasos

36 pasos és una pel·lícula argentina independent i de baix pressupost. Es tracta d'una pel·lícula de thriller del gènere gore encara que no conté escenes massa violentes.
Es va estrenar en diverses dates en diferents sales, amb motiu dels festivals Buenos Aires Rojo Sangre i el 3r Festival internacional de Cinema Independent de Mar del Plata. L'estrena oficial va tenir lloc el 21 d'octubre del 2007 al Cine Roxy.

## Sinopsi

Un grup de noies preparen una festa d'aniversari en la que res pot sortir malament. Es percep una certa tensió, però ai d'aquella que incompleixi la regla número u!: passi el que passi no es pot parlar del que està passant. 36 passos són aquells que les separa de la llibertat.

## Repartiment

| Actor | Personatge |
| Alejandro Noto | Grandote |
| Noelia Balbo | Pilar |
| Inés Sbarra | Lucía |
| Priscila Rauto | Priscila |
| Melisa Fernández | Marilú |
| Ariana Marchioni | Emilia |
| Priscila Caldera | Flor |
| Andrea Duarte | Violeta |
| Victoria Witemburg | La buchona |
| Ana María Haramboure | Madre de Tamara |
| Omar Musa | Tío Tamara |
| Fernando Roja | Jaime |
| Sabino Molina | Pedro |

## Crítica

El director ha definit la seva pel·lícula (a la revista Cinemanía) com un creuament entre The Virgin Suicides, Battle Royale i El ángel exterminador.

## Premis

| Any | Festival | Premi |
| 2006 | VII Festival Buenos Aires Rojo Sangre | Millors efectes especials |
| 2006 | VII Festival Buenos Aires Rojo Sangre | Millor guió |
| 2006 | Festival de Cinema Independent de Mar del Plata | Millor pel·lícula de horror |

## Referències

* ↑ 36 pasos a Cinefania
* ↑ 36 pasos al blog de Cinemanía
* ↑ Terminó el 7º Buenos Aires Rojo Sangre, Quinta Dimensión 2 de novembre de 2006

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
* Tràiler alternatiu a YouTube
# Mary Church Terrell

Mary Church Terrell (Memphis, Tennessee, 23 de setembre de 1863 - Annapolis, Maryland, 24 de juliol de 1954), filla de dos antics esclaus, és una de les primeres dones afroamericanes que va obtenir un diploma d'ensenyament superior. Va esdevenir una activista que va dirigir moltes associacions i es va implicar a favor dels drets civils i el dret de vot.

## Biografia

Filla de Louisa Ayers i Robert Reed Church, dos antics esclaus. Robert Church deia ser fill del seu amo blanc, Charles Church; hauria esdevingut milionari després haver realitzat inversions immobiliàries a Memphis i s'hauria casat dues vegades. Amb sis anys, Mary és enviada pels seus pares a l'Antioch College Model School de Yellow Springs a Ohio. Coneguda en la seva família amb el nom de «Tova», ella i el seu germà van néixer en el primer matrimoni del seu pare, que va acabar en divorci. Es tornaria a casar amb Anna (Wright) Church, amb qui té dos fills, Robert Jr. i Annette.
Quan Mary s'especialitza en literatura antiga a l'Oberlin College, és una dona afroamericana entre estudiants majoritàriament masculins i blancs però s'hi integra bé. És editora de l'Oberlin Review. Obté el batxillerat (bachelor degree) l'any 1884; esdevé una de les primeres afroamericanes conegudes per haver obtingut un diploma universitari. Continua els estudis a Oberlin i obté un màster l'any 1888.
Mary Church ensenya en una escola secundària reservada als negres a Washington DC, i a Wilberforce College, una universitat tradicionalment negra fundada per l'Església metodista a Ohio. Marxa a continuació dos anys a Europa, on aprèn a parlar francès, alemany i italià. El 18 d'octubre de 1891, a Memphis, Mary es casa amb Robert Heberton Terrell, un advocat.

## Herència i honors

* La primera dama Mamie Eisenhower, en una carta llegida en una convenció de la Nacional Associació of Colored Women (NACW), saluda així la memòria de Mary Church Terrell: "For more than 60 years, her great gifts were dedicated to the betterment of humanity, and she left ha truly inspiring record".
* La casa de Mary Church Terrell (Mary Church Terrell House) ha esdevingut un Nacional Historic Landmark l'any 1975.
* L'any 2002, Molefi Kete Asante l'ha classificada en la seva llista de les 100 Greatest African Americans.

## Referències

* ↑ Jessie Carney Smith, ed., "Robert Reed Church Sr.", in Notable Black American Men, 1 (Detroit: Gale Research, 1999), 202.
* ↑ (anglès) "Mrs. Eisenhower Lauds Work of Mrs. Terrell" The Charleston Gazette, 2 d'agost de 1954, p. 6.
* ↑ (anglès) National Historic Landmark > Terrell, Mary Church, House Arxivat 2011-06-06 a Wayback Machine..
* ↑ 100 greatest African Americans:a biographical encyclopedia.