OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Audrey Dalton

Audrey Dalton és una actriu americana d'origen irlandès, nascuda el 21 de gener de 1934, a Dublín.
Al final de la infantesa, va començar a actuar en teatre, després va anar a la Royal Academy of Dramatic Art, a Londres. A l'inici dels anys cinquanta, va ser triada per un dirigent de la Paramount per participar en algunes pel·lícules dramàtiques com La meva cosina Rachele (1952), L'illa del plaer (1953) i Titanic (1953). Va aparèixer més tard enThe Monster That Challenged the World (1957) i Mr. Sardonicus (1961), després va ampliar el seu èxit als anys seixanta, en freqüents aparicions a sèries de televisió, sobretot Perry Mason, Bonanza o Els misteris de l'Oest.
Es va casar una primera vegada amb el director James H. Brown, amb qui va tenir quatre fills i de qui es va divorciar el 1977. El 1979, es va tornar a casar amb l'enginyer Rod F. Simenz.

## Filmografia

Filmografia:
* 1952: My Cousin Rachel: Louise Kendall
* 1953: The Girls of Pleasure Island: Hester Halyard
* 1953: Titanic: Annette Sturges
* 1954: La gran nit de Casanova (Casanova's Big Night): Elena Di Gambetta
* 1954: Drum Beat: Nancy Meek
* 1955: The Prodigal: Ruth
* 1955: Confession: Louise Nelson
* 1956: Hold Back the Night: Kitty
* 1957: The Monster That Challenged the World: Gail MacKenzie
* 1958: Thundering Jets: Susan Blair
* 1958: Taules separades (Separate Tables): Jean
* 1959: This Other Eden: Alcaldessa McRoarty
* 1959: Lone Texan: Susan Harvey
* 1961: El baró Sardonicus (Mr. Sardonicus): Maude Sardonicus
* 1964: Kitten with a Whip: Virginia Stratton
* 1965: The Bounty Killer: Carole Ridgeway
* 1966: The Wild Wild West, (sèrie TV) - temporada 2 episodi 2, The Night of the Golden Cobra, d'Irving J. Moore: Veda Singh

## Referències

* ↑ «Biografia d'Audrey Dalton». The New York Times.
* ↑ «Filmografia d'Audrey Dalton». The New York Times.
# Pentadecanal

El pentadecanal és un compost orgànic de la classe dels aldehids que està constituït per una cadena lineal de quinze carbonis amb un grup carbonil en un dels seus extrems. La seva fórmula molecular és ${\ce {C15H30O}}$. Hom el troba en els éssers vius. S'empra en perfumeria.

## Estat natural

S'ha aïllat, entre d'altres, en els olis essencials de l'arbre Cinnamomum micranthum, d'Achillea lycaonica, de Centaurea dichroa, del cogombre o Cucumis sativus, de Stachys swainsonnii, de la llimona, de clementina i de mango.
Se n'ha trobat en alguns aliments, com el formatge parmesà o el pollastre rostit.

## Propietats

El pentadecanal és un sòlid transparent o groc pàl·lid. Té un punt de fusió de 24–25 °C i un d'ebullició de 284–286 °C. És soluble en etanol i insoluble dins d'aigua (0,1556 mg/L a 25 °C).
S'ha observat que estimula l'oviposició de les femelles de Sesamia nonagrioides, una papallona nocturna.

## Usos

L'ús del pentadecanal és en perfumeria on es fa servir per aportar una olor fresca floral.

## Referències

* 1 2 ARCTANDER, STEFFEN. Perfume & flavor chemicals (aroma chemicals) vol .ii.. [Place of publication not identified]: LULU COM, 2019. ISBN 0-244-78356-X.
* 1 2 Shmuel Yannai. Dictionary of food compounds with CD-ROM. Second edition, 2013. ISBN 978-1-4200-8352-1.
* ↑ Lipids, lipophilic components and essential oils from plant sources. Nova York: Springer, 2012. ISBN 978-0-85729-323-7.
* ↑ González Mas, M.C.; i col «Análisis no dirigido del aceite esencial de las variedades de mandarino Clemenules y Clemenpons». Levante Agrícola, 4t trimestre 2015, pàg. 232.
* ↑ Pino, Jorge A.; Mesa, Judith; Muñoz, Yamilie; Martí, M. Pilar; Marbot, Rolando «Volatile Components from Mango (Mangifera indica L.) Cultivars». Journal of Agricultural and Food Chemistry, 53, 6, 19-02-2005, pàg. 2213–2223. DOI: 10.1021/jf0402633. ISSN: 0021-8561.
* ↑ B C Weimer. Improving the flavour of cheese. Cambridge: Woodhead, 2007. ISBN 978-1-84569-305-3.
* ↑ Steven C. Ricke. Achieving sustainable production of poultry meat. Volume 1, Safety, quality and sustainability, 2017. ISBN 978-1-351-11412-7.
* ↑ PubChem. «Pentadecanal» (en anglès). [Consulta: 17 desembre 2022].
* ↑ Earl N. Burton, Peter V. Williams. Crop protection research advances. Nova York: Nova Science Publishers, 2008. ISBN 978-1-60456-040-4.
# Pere Alba i Marquès

Pere Alba i Marquès fou un governador polític català del ducat de Cardona, encarregat d'enviar al front els joves voluntaris de la formació paramilitar del sometent, durant el setge del Castell de Cardona, del 1711 al 1714. Durant el Setge de Cardona va fer costat al governador Manuel Desvalls, que feia feines de coordinació, relegat pel general comte d'Eck (alemany) que en va ser el màxim responsable de la plaça a nivell militar. En Josep de Rúbies va ser el seu tresorer.

## Referències

* ↑ «El setge: 1711-1714». Arxivat de l'original el 2013-10-05. [Consulta: 27 juliol 2013].
* ↑ Francesc Serra i Sellarés, «El setge de Cardona de l'any 1711»), Butlletí de la Societat Catalana d'Estudis Històrics, número XXIII (2012), pàgina 245 i 284
* ↑ «Guarnició del castell de Cardona durant la Guerra de Successió Espanyola».
# Pere Rebassa Bisquerra

Pere Rebassa Bisquerra (Palma, Mallorca, 7 d'abril de 1919 - Palma, Mallorca, 28 de maig de 1974) va ser un compositor i organista mallorquí del segle xx.
Va estudiar música amb Rafel Vich i amb Joan Maria Thomàs. Era un gran improvisador i també tocava el violí. Va ser ordenat prevere el 1944. Va anar a la parròquia de Sant Jaume. Va ser consiliari diocesà de la HOAC, vicari general del bisbe Hervàs, governador eclesiàstic de la diòcesi de Mallorca i vicari general de la diòcesi priorat de Ciudad Real. El 1964 va ser elevat a la dignitat de prelat domèstic de Sa Santedat el Papa. El 2006 va ser homenatjat a la XIII Nit Bielenca de Búger, amb l'edició d'un llibre i un CD.

## Obres destacades

* 1944 Ave Maris Stella
* 1944 Missa Sacerdos in Aeternum
* 1945 Memento temporis actis
* 1947 Per què ?
* 1948 Aires mallorquins
* 1949 Cançó del llaurador
* 1955 Goigs a llaor de la Serventa de Déu Sor Francina-Aina dels Dolors de Maria
* 1965 Improperium
* Himne per a cor i orquestra
* Improntu per a piano
* Devoció ofertori
* Tota Pulchra est Maria
* Dulce mirar de Jesús
* Canto a la Virgen
* Salve Regina
* Tocata para órgano

## Articles al diari Lanza de Ciudad Real

* La música sagrada en Semana Santa, 27 de març de 1956
* La música en Semana Santa, 28 de març de 1961

## Referències

La informació d'aquest article s'ha tret del llibre del 2006, de la Gran Enciclopèdia de Mallorca, volum 14, pp. 222 i 223 i de Musicalerías, Ciudad Real : música y sociedad, 1915-1965 de Vicente Castellanos Gómez, 2005, pp. 303-308, Pedro Rebassa Bisquerra: la recuperación de la esencia del Motu Proprio (1955-1967).
# Philipp Rösler

Philipp Rösler (24 de febrer de 1973 a Sóc Trăng, Vietnam) és un polític alemany de la formació Partit Democràtic Lliure (FDP).
En abril de 2011 Guido Westerwelle va deixar la presidència del Partit Democràtic Lliure (FDP) després de diversos fracassos electorals, sent succeït per Philipp Rösler. Des de maig del 2011 ocupa el càrrec de Ministre Federal d'Economia i Tecnologia, líder del seu partit i Vicecanceller d'Alemanya.
Des del febrer fins a l'octubre de 2009 va ser Ministre d'Economia, Treball i Transport així com Viceprimer Ministre de la Baixa Saxònia. I des de l'octubre de 2009 fins al maig de 2011, Ministre Federal per la Salut en el segon govern d'Angela Merkel.

## Referències

* ↑ «Westerwelle deja la presidencia del Partido Liberal tras los fracasos electorales» (en castellà). El Mundo, 03-04-2011. [Consulta: 5 gener 2025].
* ↑ «Meteoric ascent». DW, 13-05-2011. [Consulta: 5 gener 2025].
# Kalpe

Kalpe o calpe era una cursa entre egües adultes muntades per genets i desplaçant-se al trot. A la darrera volta el genet havia de desmuntar i acabar la cursa a peu, menant la seva egua per les regnes. Tal com indica Pausànies a Descripció de Grècia, aquest tipus de carrera va ser introduïda a la 71a Olimpíada (496 aC) i va ser retirada cinquanta-dos anys més tard a la 84a Olimpíada (444 aC) juntament amb les carreres de mules (apene). El fet que aquestes curses es va dur a terme durant un breu període i el fet que segurament eren poc populars han fet que n'hi ha molt poques representacions gràfiques.

## Referències

* ↑ Villalba i Varneda, Pere. Olímpia. Orígens dels Jocs Olímpics. Barcelona: Universitat de Barcelona i Universitat Autònoma de Barcelona, 1994, p. 417. ISBN 8449000874.
* ↑ Miller, Stephen G. Ancient Greek Athletics (en anglès). Yale: Yale University Press, 2004, p. 80. ISBN 9780300115291 [Consulta: 18 febrer 2011].
# Pedro Luque

Pedro Luque (Montevideo, 20 de novembre de 1980) és un director de fotografia uruguaià. Des del 2018 és membre de l'Acadèmia de les Arts i les Ciències Cinematogràfiques.
Pedro Luque ha realitzat més de 30 curtmetratges, llargmetratges i vídeos des del 2004, la majoria en col·laboració amb directors sud-americans. El 2015 va ser director de fotografia a la pel·lícula de terror de Fede Alvarez, premiada i de gran èxit comercial, Don't Breathe. L'any següent va filmar la pel·lícula de terror The Watcher dirigida per Ryan Rothmaier. El 2018 va participar e Extinction de Ben Young, una altra pel·lícula de terror i el 2019 dirigida per David M. Rosenthal un Remake de Jacob's Ladder. El 2018 també va participar en The Girl in the Spider's Web, seguit el 2020 per Antebellum. Després es va fer càrrec del treball de càmera a Don't Breathe 2 (2021). El 2023 va dirigir la fotografia de La sociedad de la nieve de Juan Antonio Bayona, treballs pels quals ha estat nominat al Goya a la millor fotografia i a la Medalla del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics a la millor fotografia.

## Filmografia
### Cinema
#### Llargmetratges

* 2006 : Palabras verdaderas de Ricardo Casas
* 2007 : La matinée de Sebastián Bednarik (documental)
* 2008 : Hit de Claudia Abend i Adriana Loeff (documental)
* 2009 : El cuarto de Leo d'Enrique Buchichio
* 2010 : La casa muda de Gustavo Hernández
* 2010 : Miss Tacuarembó de Martín Sastre
* 2013 : Relocos y repasados de Manuel Facal
* 2014 : Desiree de Ross Clarke
* 2014 : ABCs of Death 2 (segment "E")
* 2014 : Dios Local de Gustavo Hernández
* 2014 : High Five de Manuel Facal
* 2016 : Don't Breathe (Don't Breathe) de Fede Álvarez
* 2016 : O Silêncio do Céu de Marco Dutra
* 2016 : The Watcher de Ryan Rothmaier
* 2018 : Extinction de Ben Young
* 2018 : Look Away de Assaf Bernstein
* 2018 : The Girl in the Spider's Web de Fede Álvarez
* 2019 : Jacob's Ladder de David M. Rosenthal
* 2020 : Body Cam de Malik Vitthal
* 2020 : Antebellum de Gerard Bush i Christopher Renz
* 2021 : Don't Breathe 2 de Rodo Sayagues
* 2021: Paranormal Activity: Next of Kin
* 2023: La sociedad de la nieve de Juan Antonio Bayona

#### Curtmetratge

* 2004 : Redrat
* 2006 : Hobby Metal
* 2007 : Noche fría
* 2007 : El cuarto del fondo
* 2008 : Matrioshka
* 2008 : De cero a cien
* 2009 : El hombre muerto
* 2009 : Ataque de Pánico
* 2012 : La Mujer Rota
* 2014 : Mateo

### Televisió

* 2011 : Adicciones, episodi Cocaína
* 2015 : El hipnotizador, episodis O Colecionador de Dias i A Fita Amarela
* 2019 : Swamp Thing, episodi pilot
* 2020 : Penny Dreadful: City of Angels (3 episodis)
* 2020 : Social Distance, episodi #1.2

## Referències

* ↑ Emanuel Bermann: Pedro Luque, el nuevo votante uruguayo de los Oscar El Observador, 29 de juny de 2018, consultat el 7 d'agost de 2018
* ↑ Pedro Luque a edu.ecu
* ↑ Sánchez de Castro, David. «Lista completa de nominados a los Premios Goya 2024: candidatos y favoritos por categoría» (en castellà), 30-11-2023. [Consulta: 30 novembre 2023].
# Amadeo de Souza-Cardoso

Amadeo de Souza-Cardoso (Amarante, 14 de novembre de 1887 - Espinho, 25 d'octubre de 1918) va ser un pintor portuguès, pioner de l'art modern al seu país.
Nascut en Amarante, en el norte, en una família rica, això el va influir a inscriure's al curs de Dret a la Universitat de Coïmbra, canviant poc temps a Arquitectura a l' Acadèmia de Belles Arts de Lisboa el 1905. El curs no va satisfer el seu geni creador, així que va decidir marxar a París el 1906 per establir-se al barri de Montparnasse amb la intenció de continuar els seus estudis allí. Les seves primeres experiències artístiques conegudes van ser dissenys i caricatures, després es va dedicar a la pintura. Es pot dir que va ser un pintor impressionista, expressionista, cubista i futurista, però sempre es va negar a ser etiquetat com un pintor d'un determinat estil. Malgrat les múltiples influències de les quals va ser influenciat, sempre va buscar desenvolupar una creativitat i originalitat pròpies en les seves obres. El 1908 s'instal·là al número catorze de la Cité de Falguière. Allà va assistir als tallers preparatoris de l'Acadèmia de Belles Arts i l' Acadèmia Viti del pintor català Hermen Anglada i Camarasa però, malgrat això, no va ser admès. El 1910 va passar uns mesos a la ciutat de Brussel·les i el 1911 va exposar algunes de les seves obres al Salon des Indépendants, a París, acostant-se a poc a poc a les avantguardes i a artistes com Amedeo Modigliani, Constantin Brancusi, Alexander Archipenko, Juan Gris i Robert Delaunay. El 1912 va publicar un àlbum amb vint dibuixos per il·lustrar la història de Gustave Flaubert, "La Légende de Saint Julien l'Hospitalier". Després de participar el 1913 en una exposició amb vuit obres als Estats Units, a l' Armory Show, va tornar a Portugal, on va tenir l'audàcia de fer dues exposicions a Porto i Lisboa. Aquell any també va participar en l' Herbstsalon de la Der Sturm Gallery de Berlín.
L'any 1914 va viatjar a Barcelona on va conèixer Antoni Gaudí, marxant posteriorment a Madrid on va ser sorprès per l'inici de la Primera Guerra Mundial. Després va tornar a Portugal, on va iniciar una carrera meteòrica en l'experimentació de noves formes d'expressió, pintant amb gran constància fins al punt d'exposar l'any 1916 a Porto 114 obres amb el títol "Abstraccionismo", que també s'exposaria a Lisboa.
Amadeo de Souza-Cardoso va explorar el cubisme analític, l'expressionisme, le futurisme i en els seus últims treballs va experimentar amb noves formes i tècniques, com els collages i altres formes d'expressió plàstica.
El 25 d'octubre de 1918, als 31 anys, va morir prematurament a Espinho, víctima de la grip.

## Referències

* ↑ De Freitas, Helena (2008). Amadeo de Souza-Cardoso; Catálogo Raisonné, Pintura. Lisboa, Fundação Calouste Gulbenkian (Portuguès)
# Riera de Cassoles

La riera de Cassoles, coneguda a l'edat mitjana com a riera de l'Arija, constituïa el límit termener entre els municipis de Gràcia, i Sant Gervasi de Cassoles. L'actual avinguda de la Riera de Cassoles coincideix en el seu traçat, separant els districtes barcelonins homònims.
Recollia les aigües de la riera de Vallcarca a la plaça de Lesseps, que al segle XVII s'anomenava pla de Cassoles, i seguint un traçat sinuós arribava a la Creu Trencada, una antiga creu de terme situada a la part alta de l'actual plaça de Gal·la Placídia, on s'unia a la riera de Sant Gervasi. L'aiguabarreig formava una gran esplanada i es bifurcaven en la riera d'en Malla, que recollia el cabal principal, i la riera de Sant Miquel, que baixava pel carrer que encara avui porta el seu nom, fins a l'actual Passeig de Gràcia.
La riera d'en Malla arribava fins a la Rambla, desembocant al mar a l'actual plaça del Portal de la Pau. Al segle xiv, amb la construcció de la muralla que tancava el Raval, la riera d'en Malla es va desviar cap el fossat, i al segle xix, quan es van enderrocar les muralles, va ser desviada definitivament cap al Bogatell per a fer-la desembocar cap a la platja del Poblenou.
Per a creuar la riera es construïren diversos ponts. El 1878 se n'inauguraren dos, un entre el carrer de Riego (Bretón de los Herreros) a Gràcia i el de Sant Felip (Saragossa) a Sant Gervasi, i l'altre entre els carrers de Sant Gervasi (Carolines) a Gràcia i de Sant Josep (Guillem Tell) a Sant Gervasi.
Les principals finques que limitaven amb la riera de Cassoles eren:
* La Torre de Gràcia, anomenada també Torre dels Capellans, a l'actual barri del Farró, un gran casalot propietat de la Congregació de Sant Felip Neri des de 1689, que va adquirir el 1857 Antoni de Xuriquer i Andarió, i va convertir l’antic mas agrícola en un casal residencial.;
* La Fontana, per sota de l'actual carrer de les Carolines, casa de pagès de 1883, entre la riera de Cassoles i el carrer Gran, i que donà nom a l'estació de Fontana del Metro;
* A la zona de la Creu Trencada hi havia grans propietats i masies senyorials: Can Regàs, Can Laforja i Can Grasses, amb d'altres de més modestes com Can Cargolet o la Torre de Vallcabra.

## Referències

* 1 2 3 4 Arisa, Pep «La riera de Cassoles». El Jardí de Sant Gervasi i Sarrià,, 08-09-2016.
* ↑ Travesset i Queraltó, Magí «La xarxa hidrogràfica del Pla de Barcelona entre la riera de Magòria i la riera d’Horta». Finestrelles, 1994, pàg. 57-69.
* ↑ Mestre Campi, Jesús «El carrer i la plaça de la Torre, uns dels primers vials del Farró». El Jardí de Sant Gervasi i Sarrià, 29-01-2023.
* ↑ «La Fontana de Gràcia». Grup enciclopèdia.
# Afàsia progressiva no fluent

L'afàsia progressiva no fluent (APNF) és una de les tres síndromes clíniques associades a la degeneració lobar frontotemporal. L'APNF té una aparició insidiosa de dèficits de llenguatge al llarg del temps enfront d'altres afàsies causades per un ictus, que es produeixen de manera aguda després d'un lesió al cervell. La degeneració específica dels lòbuls frontals i temporals en l'APNF crea dèficits distintius del llenguatge que diferencien aquest trastorn d'altres trastorns del tipus Alzheimer per l'absència inicial d'altres dèficits cognitius i de memòria. Aquest trastorn sol tenir un efecte primordial a l'hemisferi esquerre, causant la visualització simptomàtica de dèficits expressius de llenguatge (dificultats en la seva producció) i, de vegades, pot alterar les capacitats receptives en la comprensió d'un llenguatge gramaticalment complex.

## Referències

* ↑ M. Hunter Manasco. Introduction to Neurogenic Communication Disorders, 2014, p. 86–88. ISBN 9780323290920.
# Boroldai

Boroldai o Borolday o Burulday fou una subsecció de la tribu turca mongol de la karaunes que agafava el nom del seu cap, l'amir Boroldai.
S'havia format amb les tropes del cap (amir) Boroldai en temps del kan Tarmaixirin (1326-1334); Boroldai devia morir vers el 1355 i després en van tenir el control personal Qazaghan; el fill de Borolday, Teghluq Temur, no va poder conservar el comandament per decisió de Qazaghan i en revenja va participar en l'assassinat del gran amir.
Mort Qazagan i després d'un període de confusió, el tumen Boroldai va passar a ser de fidelitat personal del seu net Amir Husayn fins a la seva mort (1370) quan fou integrat en el ulus dels Karaunes i el comandament conjunt va ser per Cheku Barles, fidel de Timur. El va succeir el seu fill l'amir Jahan Shah (Jahanshah) i encara s'esmenta com unitat separada manada per aquest en temps de Shah Rukh; a la mort de Jahanshah o Shahjahan, el seu fill va heretar el comandament de la subsecció però un altre va rebre el comandament dels Karaunes de Kunduz i Baghlan.

## Referències

* ↑ The rise and rule of Tamerlane, per B.F. Manz
# Eduard Bachmann

Eduard Bachmann (Praga, 22 de setembre de 1831 - Karlovy Vary, 18 d'abril de 1880) va ser un oboista alemany, tenor operístic i director de teatre.

## Vida i carrera

Nascut a Praga, Bachmann va assistir al Conservatori de Praga, on va estudiar tocant l'oboè sota la direcció del professor Bauer. Com a oboista format, va realitzar una gira de concerts per Alemanya amb el director musical Joseph Labitzky el 1849, va participar en l'orquestra de teatre de Preßburg el 1850/51 i després va anar a Dresden, on es va dedicar a la banda militar de la "Saxon Life Guards". El 1853 es va convertir en membre de l'orquestra de Johann Strauss (pare). Un any després va ser contractat per l'orquestra del Teatre Nacional Hongarès de Pest.
Allà va començar a formar-se com a cantant. El 14 de febrer de 1855 va debutar al teatre nacional hongarès com a "Carlo" a l'òpera Ernani. Va cantar diverses vegades als teatres hongaresos i alemanys i va treballar des de desembre de 1855 fins a març de 1856 al teatre de la cort de Darmstadt. Després va anar a Agram i va treballar com a Heldentenor a Amsterdam des d'octubre de 1856 fins a juny de 1857. El 31 de juliol de 1857 va debutar a Praga amb el director Franz Thomé, on va romandre fins a l'octubre de 1864.
El mateix any va acceptar un compromís de tota la vida al Hoftheater de Kassel, que es va dissoldre després de la mort de l'elector el 1867. Del 1867 al 1868 va treballar a l'Hoftheater de Dresden, del 1868 al 1871 al Hoftheater de Múnic, després de les intervencions de fins i tot el rei i Richard Wagner per aconseguir l'alliberament de l'artista del seu contracte de Dresden. També va ser idea de Wagner utilitzar-lo com a Siegfried en el seu cicle Ring, però va rebutjar aquests plans.
Va caure malalt de diftèria dues vegades i la seva veu es va deteriorar. Es retirà dels escenaris el 1870 amb només 39 anys. Es va traslladar a Karlovy Vary on el 1873 va assumir la direcció del teatre durant dos anys.
Bachmann es va suïcidar el 18 d'abril de 1880 a Karlsbad als 48 anys.

## Bibliografia

* Ludwig Eisenberg: Gran lèxic biogràfic de l'etapa alemanya al XIX. Segle. Editorial Paul Liszt, Leipzig 1903, pàg. 39 (Eduard Bachmann està disponible per a descàrrega gratuïta a Internet Archive).
* K. J. Kutsch, Leo Riemens: Lèxic de gran cantant. Edició original. K. G. Saur, Berna, 1993, primer volum A - L, Sp.125 f., ISBN 3-907820-70-3

## Enllaços externs

* A la Universitat de Múnic
* A Operissimo
# Estació de l'Espluga de Francolí

Mapa sinòptic línia R13 :
Mapa sinòptic línia R14 :
L'Espluga de Francolí és una estació de ferrocarril propietat d'adif situada al nord de la població de l'Espluga de Francolí, a la comarca catalana de la Conca de Barberà. L'estació es troba a la línia Tarragona-Reus-Lleida i hi tenen parada trens de les línies R13 i R14 dels serveis regionals de Rodalies de Catalunya, operat per Renfe Operadora.
Aquesta estació es va posar en funcionament l'any 1865 quan va entrar en servei el tram construït per la Companyia del Ferrocarril de Montblanc a Lleida (posteriorment LRT) entre Montblanc (1863) i Vimbodí.
L'any 2016 va registrar l'entrada de 9.000 passatgers.

## Serveis ferroviaris

Serveis regionals de Rodalies de Catalunya :
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| Lleida Pirineus | Vimbodí Vinaixa¹ | | Montblanc | Barcelona-Estació de França Barcelona-Sant Andreu Comtal |
* Alguns regionals no efectuen parada a Vimbodí; l'estació següent o anterior és Vinaixa.

## Referències

* ↑ «Conegueu la línia R14». Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 2012-01-13. [Consulta: 23 febrer 2012].
* ↑ «Anuari estadístic DPTOP 2016. Transport per ferrocarril». Departament de Territori i Sostenibilitat. Arxivat de l'original el 2018-05-04. [Consulta: 9 setembre 2018].

## Vegeu també

* Xarxa ferroviària de Catalunya
* Renfe Operadora