OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mediona

Mediona és un terme municipal de la comarca de l'Alt Penedès que limita amb l'Anoia. amb una alçada de 430 m.

## Geografia

* Llista de topònims de Mediona (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).
Amb una extensió de 47,55 km² és el segon terme més gran de la comarca. Limita al nord amb la comarca de l'Anoia (termes d'Orpí, Carme i la Torre de Claramunt), a l'est amb el terme de Cabrera d'Anoia, al sud-est amb els termes ja penedesencs de Sant Pere de Riudebitlles i de Sant Quintí de Mediona i al sud amb Font-rubí. El terme és configurat per dues cadenes de muntanyes quasi paral·leles integrades dins el Sistema Prelitoral.
El cap de municipi és Sant Joan de Mediona. Altres nuclis de població són el poble de Sant Pere Sacarrera, el veïnat de les Cases Noves de Can Pardo i la caseria de la Quadra d'Agulladolç. Es comunica amb la carretera comarcal de Vilafranca a Igualada per una carretera local. Segons el cens de 2024 té una població total de 2.632. amb una densitat de 55,4 hab/km².
| Entitat de població | Habitants (2023) |
| Sant Pere Sacarrera i la Font del Bosc | 1.092 |
| Sant Joan de Mediona | 870 |
| Sant Elies | 299 |
| les Cases Noves de Can Pardo | 171 |
| Can Xombo | 51 |
| Can Verdaguer | 48 |
| Quadra d'Agullàdols, la | 38 |
| Monterrey Park i Cal Xamaio | 36 |
| Can Paixano | 23 |
| Font: Idescat ||

## Demografia

| 1497 f | 1515 f | 1553 f | 1717 | 1787 | 1857 | 1877 | 1887 | 1900 | 1910 |
| 30 | 40 | - | 471 | 308 | 868 | 1.402 | 1.485 | 1.530 | 1.561 |
| 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1981 | 1990 | 1992 | 1994 |
| 1.806 | 1.830 | 1.573 | 1.586 | 1.432 | 1.132 | 971 | 1.008 | 1.055 | 1.055 |
| 1996 | 1998 | 2000 | 2002 | 2004 | 2006 | 2008 | 2010 | 2012 | 2014 |
| 1.248 | 1.304 | 1.446 | 1.507 | 1.757 | 2.083 | 2.307 | 2.363 | 2.348 | 2.311 |
| 2016 | 2018 | 2020 | 2022 | 2024 | 2026 | 2028 | 2030 | 2032 | 2034 |
| 2.282 | 2.331 | 2.369 | 2.517 | 2.637 | - | - | - | - | - |
1497-1553: focs; 1717-1981: població de fet; 1990- : població de dret (més info.) :

## Referències

* ↑ «Mediona». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 16 febrer 2025].
* 1 2 3 4 «Mediona». Idescat. El municipi en xifres. [Consulta: 16 febrer 2025].
* ↑ «081228 Mediona». Idescat. Codis territorials i d'entitats. Municipis.. [Consulta: 16 febrer 2025].
* ↑ «Capella de Sant Pere Sacarrera. Mediona». Mapes de Patrimoni Cultural - Diputació de Barcelona, 12-07-2012. [Consulta: 16 febrer 2025].
* ↑ «Capella de Sant Pere Sacarrera». Pobles de Catalunya. [Consulta: 16 febrer 2025].

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Penedès
* Casa Nova del Bolet

## Enllaços externs

* Mediona - Lloc web oficial
* Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
# Marion Fayolle

Marion Fayolle (Sant Sauvador de Montagut, 4 de maig de 1988) és una il·lustradora i dibuixant de còmics francesa.
L'estil de Fayolle és aparentment simple però ple de simbolisme. Sol parlar de les relacions interpersonals, amb un mateix, i amb els objectes quotidians.
Va formar-se a l'École des Arts Décoratifs d'Estrasburg entre 2006 i 2011. Allà va conèixer a Matthias Malingrey i Simon Roussin, amb qui va fundar la revista de còmics i il·lustració Nyctalope l'any 2009. També ha treballat per diversos diaris i revistes: The New York Times o Télérama. L'any 2014 va col·laborar amb la marca de roba Cotélac.
L'any 2018 va rebre el Premi especial del jurat del festival d'Angoulême per Les amours suspendues.

## Obra

* Nappe comme Neige, 2011
* L'homme en pièces, 2012
* Le tableau, 2012
* La tendresse des pierres, 2013 (La ternura de las piedras)
* Les coquins, 2014 (Los traviesos)
* Les amours suspendues, 2017
* Les faux pas, 2019

## Referències

* ↑ «Marion Fayolle | honesterotica» (en anglès). [Consulta: 1r juliol 2020].
* ↑ «Cargo Collective: Marion Fayolle» (en francès). [Consulta: 1r juliol 2020].
* ↑ «marion fayolle». [Consulta: 1r juliol 2020].
# Luís Fabiano Clemente

Luís Fabiano Clemente (Campinas, São Paulo; 8 de novembre del 1980) és un futbolista brasiler retirat que jugava com a davanter. Va destacar pel seu pas pel Sevilla FC, São Paulo FC i la selecció brasilera.

## Palmarès

São Paulo FC
* Torneig Rio-São Paulo: 2001
FC Porto
* Copa Intercontinental: 2004
Sevilla FC
* Copa de la UEFA: 2006, 2007
* Supercopa europea: 2006
* Copa del Rei: 2007
* Supecopa espanyola: 2007
* Copa del Rei: 2009-10
Selecció del Brasil
* Copa Amèrica: 2004
* Copa Confederacions: 2009
Individual
* Màxim golejador de la Série A brasilera: 2002
* Bola de Prata: 2003
* Mâxim golejador del Campionat paulista: 2003
* Màxim golejador de la Copa Libertadores: 2004
* Màxim golejador de la Copa Confederacions: 2009
* Pilota de Plata de la Copa Confederacions: 2009

## Referències

* ↑ «Luis Fabiano: 15 años de la llegada del '9' de Brasil a Nervión» (en castellà), 06-07-2020. [Consulta: 18 febrer 2025].
* ↑ «La confianza de un ídolo de San Pablo para Calleri: "Saldrás con el título"» (en castellà). Diario Deportivo Olé, 29-09-2022. [Consulta: 18 febrer 2025].
* ↑ ; GO«Artilheiro da Seleção nos últimos dez anos, Fabuloso não se vê em 2014» (en portuguès brasiler). Grupo Globo, 18-09-2012. [Consulta: 18 febrer 2025].
* ↑ «Luis Fabiano - Que fim levou?» (en portuguès brasiler). UOL. [Consulta: 18 febrer 2025].

## Enllaços externs

* «Perfil i estadístiques de Luís Fabiano» (en alemany). transfermarkt.de.
Luís Fabiano amb la selecció brasilera - Plantilles de navegació :
Selecció de futbol del Brasil – Copa Confederacions 2003
1 Dida •
2 Belletti •
3 Lúcio •
4 Juan •
5 Emerson •
6 Gilberto •
7 Ronaldinho •
8 Kléberson •
9 Adriano •
10 Ricardinho •
11 Gil •
12 Júlio César •
13 Maurinho •
14 Fábio Luciano •
15 Edu Dracena •
16 Kléber •
17 Eduardo Costa •
18 Dudu Cearense •
19 Alex •
20 Felipe •
21 Ilan •
22 Luís Fabiano •
23 Fábio •
Seleccionador: Parreira
Selecció de futbol del Brasil – Copa Amèrica de futbol 2004
1 Julio César •
2 Mancini •
3 Luisão •
4 Juan •
5 Renato •
6 Gustavo Nery •
7 Adriano •
8 Kléberson •
9 Luís Fabiano •
10 Alex •
11 Edu •
12 Fábio •
13 Maicon •
14 Bordon •
15 Cris •
16 Dudu •
17 Adriano Correia •
18 Júlio Baptista •
19 Diego •
20 Felipe •
21 Oliveira •
22 Vágner Love •
Seleccionador: Parreira
Selecció de futbol del Brasil – Copa Confederacions 2009
1 Júlio César •
2 Maicon •
3 Lúcio •
4 Juan •
5 Felipe Melo •
6 Kléber •
7 Elano •
8 Gilberto Silva •
9 Luís Fabiano •
10 Kaká •
11 Robinho •
12 Victor •
13 Daniel Alves •
14 Luisão •
15 Miranda •
16 André Santos •
17 Josué •
18 Ramires •
19 Júlio Baptista •
20 Kléberson •
21 Pato •
22 Nilmar •
23 Gomes •
Seleccionador: Dunga
Selecció de futbol del Brasil – Copa del Món de futbol de 2010
1 Júlio César •
2 Maicon •
3 Lúcio (c) •
4 Juan •
5 Felipe Melo •
6 Michel Bastos •
7 Elano •
8 Gilberto Silva •
9 Luís Fabiano •
10 Kaká •
11 Robinho •
12 Gomes •
13 Daniel Alves •
14 Luisão •
15 Thiago Silva •
16 Gilberto •
17 Josué •
18 Ramires •
19 Júlio Baptista •
20 Kléberson •
21 Nilmar •
22 Doni •
23 Grafite •
Seleccionador: Dunga :
# Ídol d'Extremadura

Ídol d'Extremadura és una escultura cilíndrica antropomorfa, que va ser esculpida en alabastre, en un lloc indeterminat de la vall del Guadalquivir, a l'època del calcolític, a la península Ibèrica, al tercer mil·lenni aC. Forma part de la col·lecció del Museu Arqueològic Nacional, a Madrid, i li correspon el número d'inventari 20572, pertanyent a l'exposició «Tresors del Museu Arqueològic Nacional».

## Història

L'ídol pertany als coneguts com «ídols oculats»; està representat amb dos grans ulls de forma circular, unes celles marcades amb traços corbs, tres parells de línies corbes que podrien pertànyer a un tatuatge facial, i a la part superior i posterior es troben una sèrie de línies paral·leles fent ziga-zaga que reprodueixen el cabell; aquest ídol és de similars característiques a altres que han estat trobats a la zona de la vall del Guadalquivir i la baixa Andalusia com a exponents del calcolític local i que estan catalogats com a objectes de culte. La importància atorgada a aquesta iconografia es reflecteix en la seva repetició en altres elements de la cultura material, com són les ceràmiques simbòliques. Les variants observades en aquests ídols poden respondre a factors territorials i, malgrat tractar-se de representacions asexuades, s'han relacionat amb divinitats femenines o personificacions de la mort, dintre de creences centrades en el culte a la fertilitat i vinculades a societats agràries. Malgrat la seva denominació com a ídol d'Extremadura, la seva procedència més probable seria del sud de la vall del Guadalquivir.
La Sociedad Extremeña de Oftalmología (SEOF) ha adaptat el seu logotipus en la grafia dels ulls de l'Ídol d'Extremadura.

## Característiques

* Forma: cilíndric, oculat.
* Material: alabastre.
* Període: calcolític.
* Tècnica: incisions i poliment.
* Altura: 12,75 centímetres.
* Diàmetre màxim: 6,10 centímetres.
* Pes: 912 grams.

## Galeria

* Vista de front
* Vista de costat
* Vista de tres quarts
* Part posterior

## Referències

* ↑ «Ficha completa. Ídolo de Extremadura» (en castellà). Ceres. [Consulta: 29 desembre 2015].
* ↑ González, Daniel. Diez piezas imprescindibles Ídolo de Extremadura (en castellà), 1 d'abril de 2014 [Consulta: 3 gener 2015].
* ↑ «El logo de la SEOF» (en castellà). Sociedad Extremeña de Oftalmología (SEOF). [Consulta: 3 gener 2015].

## Vegeu també

* Ídol.
* Exvot d'un boc iberoromà (Malpartida de Càceres).

## Enllaços externs

* «Ídolo oculado. Catálogo cronológico-cultural» (en castellà). Museu Arqueològico Nacional. [Consulta: 3 gener 2015].
* Ídolo de Extremadura (Museo Arqueológico Nacional) Fotografies de S. López-Pastor.
# Manuel Narro Campos

Manuel Narro Campos (València, 1729 - ibídem, 14 de setembre de 1776) fou un compositor i organista valencià.
La seua formació musical es va desenvolupar al Reial Col·legi del Corpus Christi de València, on ingressà als 9 anys com a infantillo. Als 20 anys era organista interí i romangué al càrrec durant tres anys, traslladant-se posteriorment a la Col·legiata de Xàtiva.
El 1761, en una oposició davant altres 11 candidats, va substituir a Vicent Rodríguez Monllor com a organista titular de la Catedral de València, però al cap de cinc mesos abandona el càrrec i tornà a Xàtiva.
El 1768 es traslladà a Madrid, oposità com a organista al Monasterio de las Descalzas Reales, on romangué fins a la tardor de 1775. Malalt, feu testament davant notari, i tornà a València immediatament, on morí.

## Mèdia

* Magnificat. La Llum Musical Xativina, 1 CD. (2007).

## Bibliografia

* Josep Climent Barber y Rodrigo Madrid Gómez Estudi Musicològic de Manuel Narro Campos. Obres de tecla. Reial Acadèmia de Cultura Valenciana, 2000
* Rodrigo Madrid Gómez. Aportaciones a la forma sonata en la obra para tecla de Manuel Narro Campos. Tésis Doctoral, 2000
* Francisco Carlos Bueno Camejo y Rodrigo Madrid Gómez. Manuel Narro y la teoría de la Música española del siglo XVIII. CSIC, 2000
* María Gembero Ustárroz. El Preclasicismo musical español a través de un Concierto para clave y orquesta (1767) de Manuel Narro. Cuadernos de Arte de la Universidad de Granada, 1995
# María Dueñas Vinuesa

María Dueñas Vinuesa (Puertollano, Ciudad Real, 1964) és una escriptora espanyola en castellà. És doctora en Filologia Anglesa i professora titular a la Universitat de Múrcia. Ha impartit docència en universitats nord-americanes. La seva família materna va viure a Tetuan durant l'època del Protectorat Espanyol al Marroc i va ser a partir dels seus records d'aquella època que va néixer el 2009 la seva primera obra, El temps entre costures. El 2012 torna a tenir un gran èxit de vendes a Espanya gràcies a la seva segona novel·la, La missió de l'oblit, a mig camí entre les missions de Califòrnia i l'Espanya actual.
Gràcies a la seva primera obra, El temps entre costures (2009), en la qual barreja novel·la històrica amb espionatge, va aconseguir un gran èxit de vendes. La novel·la s'ha convertit en un bestseller, amb gairebé un milió de còpies venudes i traduïda a més de vint idiomes.
L'any 2012 surt a la llum la seva obra La missió de l'oblit. La protagonista de l'obra és Blanca Perea, que viatja a Santa Cecilia fugint de la seva vida enfonsada a Espanya. Treballa en una universitat californiana on ordenarà el llegat deixat pel professor Andrés Fontana. Però la recerca li portarà alguna sorpresa.
El 2015 publica la seva tercera novel·la, Destí, la Templanza, ambientada a Mèxic, l'Havana i el Jerez del segle xix.
El 2018 escriu una nova novel·la, Las Hijas del Capitán, on parla de la gent espanyola que va haver d'emigrar cap a Nord-amèrica en temps de la república i guerra civil espanyola de 1936 i guanyar-se la vida de la millor manera que podien. Tot es complica en la familia del Capitán, on el pare mor i deixa les 3 filles jovenetes i la mare en la miseria.
El 2021 publica la novel·la Sira, continuació de El temps entre costures.

## Referències

* ↑ «María Dueñas - Biografía» (en castellà). [Consulta: 16r setembre 2001].
* ↑ http://economia.elpais.com/economia/2014/05/05/agencias/1399254089_716237.html La escritora española María Dueñas defiende el elemento del humor en la novela
* ↑ Web oficial de la autora con información sobre la serie de Antena 3 http://www.mariaduenas.es/el-tiempo-entre-costuras/la-serie.php
* ↑ «María Dueñas». Diputació de Barcelona, 2015. [Consulta: 16r setembre 2001].
* ↑ «María Dueñas - La Templanza» (en castellà). María Dueñas. [Consulta: 16r setembre 2001].

## Enllaços externs

* María Dueñas Vinuesa - Lloc web oficial
* «página personal de María Dueñas Vinuesa, Profesora Titular del Departamento de Filología Inglesa» (en castellà). Universitat de Múrcia. [Consulta: 9 setembre 2013].
* http://leyendoconnieves.blogspot.com.es/2013/01/mision-olvido.html
* http://www.rtve.es/alacarta/audios/no-es-un-dia-cualquiera/no-es-un-dia-cualquiera-entrevista-a-maria-duenas/613584
# Mohamed Zran

Mohamed Zran (àrab: ﻣﺤﻤﺪ ﺍﻟﺰﺭﻥ, Muḥammad az-Zran) (Zarzis, 23 d'agost de 1959) és un guionista, director de cinema i actor tunisià.

## Biografia

Diplomat en estudis cinematogràfics avançats a l'École supérieure d'études cinematographiques de París, treballa com a ajudant de direcció de Cyril Collard. Posteriorment, va interpretar el paper de Mohamed a la pel·lícula Alger la blanche (1986) de Collard i el paper de Pare al telèfon a la pel·lícula Bye-bye (1995), de Karim Dridi.
Va dirigir el seu primer curtmetratge Virgule el 1987 i després va escriure i dirigir les pel·lícules Le Casseur de pierres el 1989 i Ya Nabil el 1993. El 1996 es va estrenar el seu primer llargmetratge, Essaïda on Zran evoca el temes de marginació, pobresa i crim a Tunis. Després de la seva estrena, la pel·lícula va aconseguir un èxit popular fenomenal i va deixar una marca significativa al cinema de Tunísia.
Aleshores Zran va dirigir el documental Le Chant du millénaire, el 2002, i després la pel·lícula Le Prince, el 2004, que va guanyar el premi al millor muntatge al Fespaco. El 2009 es va estrenar Vivre ici, on Zran aborda, a través de la seva ciutat natal al sud de Tunísia, Zarzis, la immigració, la religió, la diversitat i les possibilitats d'una convivència pacífica. Zran va guanyar el mateix any, amb aquesta pel·lícula, el premi al millor director al Festival de Cinema d'Abu Dhabi.
El 2012 va estrenar un documental titulat Dégage! i format per imatges preses in situ durant les diferents manifestacions de la revolució tunisiana, així com la commemoració del primer aniversari de la fugida de l'antic president Zine El Abidine Ben Ali.

## Filmografia
### Director

* 1987: Virgule
* 1989: Le Casseur de pierres
* 1993: Ya Nabil amb Martine Robert
* 1996: Essaïda
* 2002: Le Chant du millénaire
* 2005: Le Prince
* 2009: Vivre ici
* 2012: Dégage!
* 2016: Lilia, une fille tunisienne

### Actor

* 1986: Alger la blanche de Cyril Collard: Mohammed
* 1995: Bye Bye de Karim Dridi

## Referències

* 1 2 Mohamed Zran a africultures.com
* ↑ Gérard Lefort. «Tunis, ville ouverte» (pdf). mohamedzran.com..
* 1 2 3 Mona Yahia. «Le réalisateur de Vivre Ici Mohamed Zran aborde des sujets tabous»..
* ↑ «Participations et palmarès». fespaco-bf.net, 13-09-2010. Arxivat de l'original el 2012-04-05. [Consulta: 16 febrer 2024]..
* ↑ «Discrets, les Tunisiens». La Presse de Tunisie, 7 février 2011. ISSN: 0330-9991..
* ↑ Nadia Bendjilali. «Le festival ciné d'Aflam honore la Tunisie avec des extraits de Dégage, de Mohamed Zran», 6 juin 2011..
# Noruega (novel·la)

Noruega és una novel·la de Rafa Lahuerta Yúfera, publicada per Llibres de la Drassana l'any 2020. Amb aquesta novel·la, Lahuerta va guanyar el Premi Lletraferit de Novel·la 2020. Va exhaurir la primera edició en només un mes, fet inusual en la narrativa en valencià. En un any va vendre més de 10.000 exemplars, superant els 18.000 i sent el llibre en valencià més venut a les edicions de la Fira del Llibre del 2021 i 2022. L'escriptor valencià Ferran Torrent, en referència a l'èxit del llibre i al qüestionament rebut pel model de llengua utilitzat, opinà que les crítiques eren «per enveja», i afirmà:
   «No ens enganyem, al País Valencià el pastís és molt menut i de colp ve un autor i s’emporta la meitat del pastís, i els altres quaranta-cinc es queden sense res».
La traducció al castellà de la novel·la es va anunciar el 20 de novembre de 2021 i es va publicar el 7 de desembre de 2021.
Lahuerta ja havia publicat el 2014 el llibre de memòries La balada del bar Torino, on narra les seues vivències i les de la València de la seua joventut, especialment vinculades amb el València CF.

## Sinopsi

Es tracta d'unes memòries ficcionades protagonitzades per Albert Sanchis Bermell, un valencià nascut en la dècada del 1970, i la seua trajectòria vital a la Ciutat de València.

## Referències

* 1 2 3 «Rafa Lahuerta: “‘Noruega’ ha sigut una forma de rentar-me per dins d’algunes ferides. L'escriptura serveix per a això”». El dia À Punt. [Consulta: 26 febrer 2021].
* 1 2 «Noruega, capital València» (en castellà). La Vanguardia, 09-10-2021. [Consulta: 12 octubre 2021].
* ↑ «'Noruega', el libro en valenciano más vendido en la Fira del Llibre». Culturplaza. [Consulta: 9 maig 2022].
* ↑ «Per què tothom parla de ‘Noruega’?», Esperança Camps, Vilaweb. 14 d'abril de 2021
* ↑ Madueño, Teresa. «‘Noruega’ expande sus fronteras: el fenómeno literario presenta su traducción al castellano». Culturplaza. [Consulta: 20 desembre 2021].
* ↑ Paco, José María Albert de. «Che, que bo!». Jot Down. [Consulta: 29 abril 2021].
* ↑ «Una balada que te come el corazón». Revista Panenka, 23-03-2020. [Consulta: 29 abril 2021].
* ↑ «Rafa Lahuerta: "No llegiu Noruega. És molt trista i àcida"». Revista Mirall, 21-02-2021. [Consulta: 26 febrer 2021].
* ↑ Maceda, Víctor. «‘Noruega’, la València descongelada». El Temps, 15-02-2021. [Consulta: 26 febrer 2021].
# El Rei de la Màgia

El Rei de la Màgia és un establiment situat al carrer de la Princesa, 11 de Barcelona, catalogat com d'interès (categoria E2).

## Història

Va ser fundat el 1895 pel mag Joaquim Partagàs i Jaquet (1848-1931), conegut amb el nom d'El thaumaturgo catalán quan anà a l'Argentina. Va actuar per primer cop a Barcelona el 1878 i al cap de poc temps obrí ja una primera botiga al carrer de la Princesa. Posteriorment, es traslladà a la Rambla del Centre, per més tard tornar-hi. Tingué altres establiments fora de Barcelona, a València i Saragossa, però que duraren poc temps. Per a les seves actuacions va decidir obrir un local anomenat El Salón Mágicom que durà només 6 anys (1894-1900). Va escriure el llibre El prestidigitador optimus per a aficionats a la màgia.
Traspassà el negoci a un dels seus deixebles, Carles Bucheli Sabater (Karl Bucheli), que renovà el local i col·locà el 1881 com a any de fundació per motius més aviat de prestigi i publicitat, ja que el número és capicua i té les seves raons esotèriques. Entre el 1981 i 1984, la botiga fou regentada la seva neboda Joana Grau, assessorada pel prestidigitador Flip. Com no hi tingué gran interès, el 1984 la traspassà a Josep Martínez, del grup La Capsa Màgica, i a Rosa Maria Llop. Es va fer una restauració de la façana però sense modificar-ne l'aspecte original.

## Descripció

Establiment situat a l'esquerre del portal d'accés de la Casa Salvi Noguera. L'exterior del local presenta un aplacat de fusta pintada de color vermell que s'estén pels laterals i forma una llinda on s'inscriu el nom de l'establiment amb lletres pintades. Flanquejant la porta d'accés hi ha dos petits aparadors formant una petita zona de vestíbul. A l'interior, hi ha un taulell amb vitrines a la part superior i diversos mobles de prestatges i armaris vitrines originals. Disposa d'un altell.

## Referències

* ↑ «El Rey de la Magia». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 3 «El Rei de la Màgia». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.

## Enllaços externs

* «Botiga El Rei de la Màgia». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Ostmark (Àustria)

Ostmark (pronunciació alemanya: ( escolteu-ho): "marca Oriental") era el nom utilitzat per la propaganda Nazi des del 1938 fins al 1942 per referir-se a l'antiga Primera República austríaca. El març del 1938 l'Alemanya de Hitler s'annexionà el país, fet conegut amb el nom de Anschluss. Amb el nom d'Ostmark es recordava la medieval marcha orientalis, o Marca d'Àustria, del segle x. A partir del 1942 com que el terme "Ostmark" recordava massa a l'antic estat independent d'Àustria és reemplaçat pel de Donau-und Alpenreichsgaue (en català, "Reichsgaue del Danubi i dels Alps"). Amb l'ocupació aliada d'Àustria després de la Segona Guerra Mundial, es va restaurar l'estat austríac dins les seves fronteres anteriors al 1938 d'acord amb la Declaració de Moscou del 1943.

## Subdivisió

Segons el Ostmarkgesetz amb efecte d'1 maig del 1939 els antics set Estats federats d'Àustria eren reorganitzats en set Reichsgaue (plural de Reichsgau) sota l'autoritat d'un oficial governamental que era alhora Reichsstatthalter (governador) i Gauleiter (dirigent de Partit Nazi). Un Reichsgau era un nova institució administrativa que va reemplaçar els estats federats tant a Alemanya com a partir del 1938 a la ja desapareguda Àustria
* Caríntia, incloent el Tirol Oriental. Augmenta el seu territori afegint-hi la Caríntia eslovena i l'Alta Carniola com a territoris ocupats el 1941 arran de la Campanya dels Balcans.
* "Baix Danubi" (Niederdonau), per referir-se a la Baixa Àustria, amb capital a Krems un der Donau. Inclou els districtes del nord de Burgenland amb Eisenstadt i els territoris al voltant de Znojmo (Deutsch-Südmähren) de la Bohèmia meridional annexionats al "Sudetenland" en virtut de l'Acord de Múnic del 1938.
* Salzburg
* Estíria, incloent els districtes del sud de Burgenland; augmentat amb la Baixa Estíria com a territori ocupat amb la Campanya dels Balcans del 1941.
* "Alt Danubi" (Oberdonau), nom per referir-se a l'Alta Àustria, incloent el Styrian Aussee regió (Ausseerland) i els territoris bohemis Del sud al voltant de Český Krumlov annexionat amb el "Sudetenland" segons els Acords de Múnic del 1938
* Tirol, i.e. Tirol del Nord, amb el districte administratiu de Vorarlberg
* Viena, constiitïda com a entitat administrativa pròpia deslligada de la Baixa Àustria a la qual tant abans com ara pertanyia. Se l'hi afegiren diversos municipis al voltant de la Baixa Àustria incorporats el 1938.

## Referències

* ↑ «(alemany) legal text at verfassungen.de». Arxivat de l'original el 2017-11-12. [Consulta: 25 juny 2017].
* ↑ «reconciliationfund». Arxivat de l'original el 2011-07-06. [Consulta: 25 juny 2017].

## Vegeu també

* Història d'Àustria
* Anschluss
* Territoris annexionats per l'Alemanya nazi