OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Proini Perípolos

Proini Perípolos (grec: Πρωινή Περίπολος) és una pel·lícula de ciència-ficció d’art grega de 1987 dirigida per Nikos Nikolaidis. Va introduir una nova iconografia a l'obra de Nikolaidis i conté diversos elements semblants al thriller i a la ciència-ficció post-apocalíptica. La pel·lícula té un guió elaborat però senzill d'estats d'ànim fortament contrastats. El diàleg de la pel·lícula conté fragments extrets d'obres publicades escrites per Daphne du Maurier, Philip K. Dick, Raymond Chandler i Herman Raucher.
Va rebre el premi al millor director i el premi del Ministeri Nacional de Cultura de Grècia al Festival de Cinema Grec de Tessalònica l'octubre de 1987, on Dinos Katsouridis també va guanyar el premi al millor director de fotografia i Marie-Louise Bartholomew també va guanyar el premi al millor director d'art. La pel·lícula va ser seleccionada oficialment per a la seva projecció al Fantasporto el febrer de 1989 on va ser nominada al Premi Internacional de Cinema Fantastic i també va ser seleccionada oficialment per a la seva projecció al Festival internacional de cinema fantàstic d'Avoriaz al gener de 1987, on va ser nominada al Gran Premi-

## Argument

Una dona solitària i perplexa, interpretada pel futur pilar de Nikolaidis, Michele Valley, vaga per les ruïnes d'una ciutat destruïda i deserta en una època postapocalíptica. Ella es pregunta què va passar i on van desaparèixer tots els residents. No recorda gaire d'ella mateixa, ni tan sols el seu propi nom, on se suposa que hauria d'anar i si alguna vegada va tenir algun familiar.
Les seves cerques per tota la ciutat no tenen èxit i ningú la pot ajudar. Els records del passat arriben en forma de somnis i donen a la seva guia i esperança; Tota sola, en un lloc misteriós i abandonat, troba el viatge difícil. Les finestres i les portes dels edificis de la ciutat estan totes obertes i la ciutat està gairebé completament en silenci, un silenci violat només pels sons que surten d'una sala de cinema en què la protagonista es troba en un moment.
Tanmateix, el silenci imperant és només una aparença, perquè de vegades la ciutat cobra vida i esdevé un lloc perillós. La negligència i la credulitat poden costar vides. La dona finalment es troba amb un home solitari desesperat, emprat com a guàrdia, i finalment troba amb ell el vincle definitiu entre l'amor i la mort (tema que Nikolaidis va explorar en les seves pel·lícules posteriors).

## Repartiment

* Michele Valley com a dona
* Takis Spiridakis com a Guàrdia
* Liana Hatzi com a borratxo
* Nikos Hatzis com a Tramp
* V. Kabouri
* Takis Loukatos com a Mestre
* H. Mavros
* Panos Thanassoulis com a Segona Guàrdia
* Rania Trivela

## Referències

* ↑ Karalis, Vrasidas. A History of Greek Cinema. New York, New York: Continuum International Publishing Group, 2012, p. 223. ISBN 978-1441112781.
* ↑ «el:Γενικά 1987: Βραβεία Ελληνικός κινηματογράφος» (en grec). Διεθνές Φεστιβάλ Κινηματογράφου Θεσσαλονίκης (Πληροφορίες: Βραβεία). Arxivat de l'original el 15 January 2018. [Consulta: 5 setembre 2014].

## Enllaços externs

* Morning Patrol a Nikos Nikolaidis (Film Director/Writer/Producer)
# Piazza Armerina

Piazza Armerina (sicilià Chiazza, en gallo-italic de Sicilia Ciazza, en català medieval Plaça) és un municipi italià, situat a la regió de Sicília i a la província d'Enna. L'any 2006 tenia 20.696 habitants. Limita amb els municipis d'Aidone, Assoro, Barrafranca, Caltagirone (CT), Enna, Mazzarino (CL), Mirabella Imbaccari (CT), Pietraperzia, Raddusa (CT), San Cono (CT), San Michele di Ganzaria (CT) i Valguarnera Caropepe.
És una antiga ciutat amb un traçat medieval i un centre històric Barroc i Normand. Dins el seu territori municipal trobem, la Vil·la romana del Casale, Patrimoni de la Humanitat des de 1997.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2007- | Carmelo Fausto Nigrelli | Centreesquerra |

## Fills Il·lustres

* Prospero Intorcetta (1625 - 1696) jesuïta, missioner a la Xina.
# Quint Meci

Quint Meci (en llatí Quintus Maecius, en grec Κόϊντος Μαίκιος) va ser un poeta romà però que escrivia en grec.
Va ser l'autor d'una dotzena d'epigrames que consten a l'Antologia grega, que són dels millors de la col·lecció. El seu nom era romà, però el seu origen i època són desconeguts.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0002.001/905?rgn=full+text;view=image;q1=MaeciusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+II.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 895. ]
# Alessandra Giliani

Alessandra Giliani (Persiceto, 1307-Bolonya, 26 de març de 1326) és el nom atribuït a una figura inevitable de l'anatomia medieval. Està indicada com la primera dona italiana que practica la dissecció de cadàvers per a estudis anatòmics. Tot i les controvèrsies sobre si va existir de veritat o no, la realitat històrica de la seva figura es basa en estudis molt fiables. Va protagonitzar una carrera precoç que acabaria, molt jove, a Bolonya, on va morir amb ni tan sols vint anys.

## Biografia

Hom creu que Giliani va poder haver nascut el 1307, a San Giovanni a Persiceto, a la província italiana de l'Emília-Romanya. La crònica de la seva vida afirma que va morir el 1326, possiblement per una ferida sèptica, amb 19 anys. Recordada com la primera anatomista femenina del món occidental, té fama d'haver estat una brillant prosectora (preparadora de cadàvers per a la dissecció anatòmica). Va treballar com a assistent quirúrgica de Mondino de Luzzi (m. 1326), professor de renom mundial en l'escola de medicina de la Universitat de Bolonya i acreditat per ser el pare de l'anatomia moderna gràcies a un text seminal datat el 1316, amb el qual va col·laborar com a assistent en les disseccions on per participar ho havia de ver vestida d'home.
De Giliani es diu que va dur a terme les seves pròpies investigacions anatòmiques, com el desenvolupament d'un mètode de drenar la sang d'un cadàver i la seva substitució per un enduriment de tint i color, ajudant la compressió del sistema circulatori coronari pulmonar. Tota l'evidència del seu treball va ser perduda o destruïda.
La curta vida d'Alessandra Giliani va ser honrada per Otto Angenius, també un dels ajudants de Mondino i, probablement, el seu promès, amb una placa al San Pietro e Marcellino degli Spedolari di Santa Maria di Mareto, o d'Ulmareto, que descriu el seu treball.

## Llegat

És esmentada per l'historiador del segle xix Michele Medici, que va publicar una història de l'escola bolonyesa d'anatomia el 1857.
La novel·la de Barbara Quick, A Golden Web publicada per HarperTeen el 2010, és una ficció reimaginada de la vida en els temps d'Alessandra Giliani.

## Referències

* 1 2 Pier Luigi Lollini e Laura Pelagatti. Mondino de' Liuzzi (en italià). Le Scienze, 1983.
* ↑ Oakes, Elizabeth H. Encyclopedia of World Scientists (en anglès). Infobase Publishing, 2007. ISBN 9781438118826.
* ↑ Alic, Margaret. El legado de Hipatia: historia de las mujeres en la ciencia desde la antigüedad hasta fines del siglo XIX (en castellà). Siglo XXI, 2005. ISBN 9682316820.
* ↑ Ogilvie, Marilyn Bailey. Women in Science: Antiquity Through the Nineteenth Century : a Biographical Dictionary with Annotated Bibliography (en anglès). MIT Press, 1986. ISBN 9780262650380.
* ↑ «A Golden Web by Barbara Quick - Alessandra in History». Arxivat de l'original el 2011-06-25. [Consulta: 7 novembre 2017].
* ↑ Quick, Barbara. «A Golden Web - Barbara Quick - E-book» (en anglès). [Consulta: 7 novembre 2017].
# Lundes

Els lundes, també balunda, luunda o ruund, són un grup humà africà originari de la República Democràtica del Congo al llarg del riu Kalanyi i que va formar l'imperi Lunda al segle XVII sota la direcció de Mwata Yamvo o Mwaant Yav, amb capital a Musumba. Des d'allí es van estendre des de Katanga a Angola oriental, al nord-oest de Zàmbia (els Kanongesha-Lunda i els ishindi-lunda) i a la vall de Luapula de Zàmbia (els Lunda oriental o Kazembe-Lunda).
Els lunda eren aliats dels luba, i llurs migracions i conquestes van originar una sèrie de tribus com els lovale de l'alt Zambezi i els kasanje a l'alt riu Cuango d'Angola. Els lunda comprenen centenars de subgrups com els akosa, imbangala i ndembu, i sumen aproximadament 300.000 a Angola, 200.000 al Congo, i 400.000 a Zàmbia. La majoria parlen chilunda, llevat els kazembe-lunda que han adoptat el bemba de llurs veïns.
El cor del territori del poble lunda és ric en recursos naturals de rius, llacs, boscos i sabana. Els seus habitants són pescadors i agricultors pròspers. Conreen blat de moro, mill, nyam, sorgo, carbassa, fesols, moniatos, oli de palma i tabac. Els seus comerciants van contactar amb els comerciants portuguesos i àrabs-suahili d'Àfrica oriental. Van jugar un gran paper en el comerç d'esclaus i vori que provocà gran circulació de mercaderies i persones de l'Àfrica Central a les costes per a l'exportació.
Els habitants del regne Lunda creien en Nzambi com a creador suprem del món qui havia creat tot allò que tenia vida a la terra. Llur religió no s'adreçava directament a Nzambi sinó als esperits de llurs avantpassats.

## Referències

* ↑ Lunda a The Joshua Project
* 1 2 Pritchett, James Anthony: "Lunda". World Culture Encyclopedia. Retrieved 15 May 2007.
* ↑ Allafrica.com Arxivat 2011-06-29 a Wayback Machine., Mwati Yamv Preaches Peace At Lunda Lubanza Ceremony, 3 September 2009

## Fonts

* "Lunda and Chokwe Kingdoms." Country Study: Angola. Library of Congress (October 2005).
* "Lunda" Art and Life in Africa Project. University of Iowa Museum of Art
* Allafrica.com Arxivat 2011-06-29 a Wayback Machine., Mwati Yamv Preaches Peace At Lunda Lubanza Ceremony, 3 September 2009.
* "A crown on the move: stylistic integration of the Luba-Lunda complex in Lunda-Kazembe performance", A crown on the move: stylistic integration of the Luba-Lunda complex in Lunda-Kazembe performance, 2006.
* Pogge (1880). Im Reich des Muata Jamwo. Berlin.
* Buchner (1883). "Das Reich des Muata Jamwo". Deutsche Geographische Blätter. Bremen.

## Bibliografia

* Pritchett, James Anthony (2001). The Lunda-Ndembu : style, change, and social transformation in South Central Africa. Madison: University of Wisconsin.
* Pritchett, James Anthony (2007). Friends for Life, Friends for Death: cohorts and consciousness among the Lunda-Ndembu. Charlottesville: University of Virginia.

## Enllaços externs

* «Lunda». A: New International Encyclopedia, 1905.
# Ajuntament d'Aarhus

L'ajuntament d'Aarhus és la seu del govern de la ciutat d'Aarhus a Dinamarca. Va ser inaugurat el 2 de juny de 1941 i va ser dissenyat pels arquitectes Arne Jacobsen i Erik Møller.El 1937 la batllia va decidir que calia un nou edifici per al consistori. És un dels pocs edificis d'ajuntaments danesos classificat per ser preservat perquè té una arquitectura única. El gener del 2006, al Kulturkanonen (Cànon cultural danès) es va incloure l'ajuntament d'Aarhus en la categoria d'arquitectura, com que es considera un icona de l'arquitectura funcional danesa.
El primer projecte, no incloïa cap torre, però, a causa de la pressió massiva del públic, se'n va afegir una posteriorment. L'ajuntament té una superfície total de 19.,380 m² incloent el soterrani. La torre fa 60 metres d'alçada i el rellotge té un diàmetre de 7 metres. L'edifici es va construir de formigó cobert amb 6.000 m² de marbre provinent del municipi de Porsgrunn a Noruega. Les obres van costar 9,5 milions de corones daneses, incloent el cost del terreny i l'inventari, que van costar 1,5 milions de corones.

## Referències

* ↑ Møller i Lindhe, p. 35
* ↑ Møller i Lindhe, p. 79

## Bibliografia

* Erik Møller, Jens Lindhe, Aarhus Raadhus, 1991, ISBN 87-7407-102-5.

## Enllaços externs

* Århus Rådhus Arxivat 2014-08-08 a Wayback Machine.
# Aymar Navarro Combalie

Aymar Navarro Combalie (Les, Vall d'Aran, 7 de juny de 1989) és un esquiador professional de freeride que es troba entre els millors esquiadors fora de pistes del món.

## Biografia

Aymar Navarro va néixer a Les. Va passar una llarga temporada practicant i competint esquí alpí i practicant snowboard, però es va sentir atret pel freeride, que consisteix en esquiar per un recorregut sense marcar, triant-lo amb tota llibertat. Per practicar aquesta modalitat d'esquí calen baixades amb bastant dificultat, neu pols i obstacles per poder-los saltar o esquivar. S'han de fer servir esquís amples i més llargs. S'hi pot arribar en helicòpter, o bé caminant, amb els esquís a l'espatlla.
L'any 2013 es va veure implicat en una polèmica després de fer un anunci per motxilles amb ABS (motxilles amb airbag com a mesura de protecció), ja que mentre rodaven l'anunci es va produir una allau i la marca ho va aprofitar per l'anunci sense cap remordiment, tot i que podria haver causat lesions greus a l'esquiador.

## Freeride i documentals

Aymar Navarro va guanyar el premi del millor esquiador europeu l'any 2017. També ha quedat en tercera posició a la competició del freeride world tour a Andorra.
L'esquiador ha rodat pel·lícules, com per exemple South Lines 2017, que va fer amb els seus companys Adrià Millan i Txema Trull (fotògraf professional de muntanya) i que supera el milió de reproduccions a les xarxes socials. South Lines 2017 és un documental d'una travessa per diferents muntanyes de Sud-amèrica on l'Aymar i els seus companys esquien per àrres desconegudes o molt poc transitades. Aquest documental es va presentar a diversos festivals amb molt bona acollida. Diverses marques s'hi van interessar i, Atomic Skis, una d'elles, va impulsar un tour i va animar que l'any següent, amb la mateixa filosofia i estratègia, es fes d'una manera més professional, naixent el South Lines powered by KAYAK (2018).
Aymar Navarro té uns quants espònsors, com per exemple The North Face, Atòmic, Vall d'Aran i Seat.

## Referències

* ↑ «¿Qué es el freeride?» (en castellà). nevasport.com, 10-09-2013. [Consulta: 21 gener 2022].
* https://www.nevasport.com/deepandsteep/art/39821/Que-es-el-freeride/
* http://www.windxtreme.eu/aymar-navarro Arxivat 2019-10-28 a Wayback Machine.
* https://www.nevasport.com/skibelievers/art/45032/Entrevista-Aymar-Navarro/
* https://www.caei.es/es/el-club/el-jabali-del-ano/item/384-aymar-navarro.html?tmpl=component&print=1
* https://www.lugaresdenieve.com/?q=es/reportaje/aymar-navarro-el-rider-espa-ol-con-mayor-proyecci-n
* https://www.mundodeportivo.com/deportes-invierno/20190309/46921191361/aymar-navarro-ser-el-primer-espanol-en-las-finales-del-mundial-de-freeride-es-un-orgullo.html
# Benifotrem

Benifotrem va ser la primera sèrie de producció pròpia realitzada per TVV i emesa l'any 1995. Estigué dirigida per Toni Canet i hi participaren intèrprets com Rosana Pastor, Álvaro Báguena, Lise Sorensen o Amàlia Garrigós.
L'argument se centrava en les relacions que s'establien entre un equip de periodistes de televisió i la gent dels diferents pobles que visiten durant les festes locals.
Va tindre una audiència de 227.000 espectadors de mitjana (14,62%), sent la sèrie més vista de Canal 9. El nom de Benifotrem ja es va utilitzar a la pel·lícula de 1988 Amanece como puedas, que va ser la primera pel·lícula de producció pròpia emesa a Canal 9.

## Referències

* 1 2 Ánchel Cubells, 2002, p. 365.
* ↑ Ánchel Cubells, 2002, p. 364.
* ↑ Ánchel Cubells, 2002, p. 182.

## Bibliografia

* Ánchel Cubells, José Maria. Canal 9: historia de una programación. Madrid: Universitat Complutense, 2002, p. 405. ISBN 84-669-2168-0 [Consulta: 3 octubre 2015]. Arxivat 2015-10-04 a Wayback Machine.
# Blanca d'Anglesola

Blanca d'Anglesola ( - 26 de març de 1328) va ser abadessa de Santa Maria de Vallbona de les Monges de 1294 a 1328. Va impulsar l'entrada del monestir als nous corrents culturals, artístics i religiosos de l'incipient humanisme de principis del segle xiv.
Forma part de la nissaga fundada per Berenguer Gombau d'Anglesola, que va donar cinc abadesses a Vallbona que van dominar el període gòtic i van intervenir en l'acabament del temple, amb la construcció de l'altar de Corpus Christi, de la portalada de la Sala Capitular i de la nau. Les altres foren Eliarda d'Anglesola, Berenguera d'Anglesola i de Pinós, Sibil·la d'Anglesola i Surena d'Anglesola.
Blanca d'Anglesola fou assistida en el govern del monestir per Berenguera de Manlleu com a priora, Geralda de Pomar, sots-priora, i Guillema de Lacera, com a cellerera. Un any abans de morir, el càrrecs de priora i sots-priora recaigueren en Eldiarda d'Anglesola i Elisenda de Copons.
Durant els anys que va estar al capdavant del monestir cistercenc va escriure l'anomenat Còdex de Blanca d'Anglesola, que es pot datar entre 1308 i 1312. Desaparegut durant la Guerra Civil Espanyola, se'n conserva la còpia que en va fer Jaume Pasqual en el Llibre Verd. Per escriure el Còdex va haver d'investigar la història del monestir i el nom de les seves antecessores. Va proveir la biblioteca de llibres litúrgics i tingué cura dels documents de l'arxiu. De manera pionera, va deixar escrit un directori espiritual.
La fórmula de les obediències és igual que la que s'observa a Las Huelgas de Burgos i les abadesses la practicaven immediatament després de la seva elecció o benedicció.

## Referències

* 1 2 3 Julio Giménez, Teresa. Catalanes del IX al XIX. Vic: Eumo, desembre de 2010, p. 35. ISBN 9788497663830.
* 1 2 3 4 Roca i Costa, Maria Carme. Abadesses i priores a la Catalunya medieval. Barcelona: Base, S.A., octubre de 2014, p. 105-109. ISBN 9788416166220.
* ↑ Sagués San José, Joan. «Biografia n.1090: Blanca d'Anglesola». Diccionari biogràfic de dones. Xarxa Vives d'Universitats (CC-BY-SA via OTRS), 28-09-2010. [Consulta: 19 febrer 2022].
* ↑ Piquer Jover, Josep Joan. Abaciologi de Vallbona (1153-1977). Barcelona: Fundació Roger de Belfort. Santes Creus, 1978. ISBN 84-400-5204-9.
# Bombinatòrids

Els bombinatòrids (Bombinatoridae) són una família d'amfibis anurs pròpia d'Euràsia.

## Taxonomia

La família dels bombinatòrids conté dos gèneres; Barbourula, que es troba a les Filipines i a l'illa de Borneo, i Bombina, que és present arreu d'Euràsia.
Gènere Barbourula
* Barbourula busuangensis
* Barbourula kalimantanensis
Gènere Bombina
* Bombina bombina
* Bombina fortinuptialis
* Bombina lichuanensis
* Bombina maxima
* Bombina microdeladigitora
* Bombina orientalis
* Bombina pachypus
* Bombina variegata

## Referències

* San Mauro, Diego; Mario Garcia-Paris i Rafael Zardoya «Phylogenetic relationships of discoglossid frogs (Amphibia:Anura:Discoglossidae) based on complete mitochondrial genomes and nuclear genes». Gene, 343, desembre del 2004, pàg. 357-366.
* San Mauro, Diego; Miguel Vences, Marina Alcobendas, Rafael Zardoya i Axel Meyer «Initial diversification of living amphibians predated the breakup of Pangaea». American Naturalist, 165, maig del 2005, pàg. 590-599. Arxivat de l'original el 2012-12-05 [Consulta: 15 abril 2008].
# Campylomormyrus bredoi

Campylomormyrus bredoi és una espècie de peix africà del gènere Campylomormyrus en la família Mormyridae, endèmic únicament del llac Mweru (República Democràtica del Congo).

## Morfologia

D'acord amb la seva morfologia, es pot agrupar dins del grup de «peixos elefant», junt amb el Gnathonemus i el Mormyrus, que posseeixen una extensió particularment prominent en la boca i per això popularment se'ls anomena «peixos de nas d'elefant»; aquesta extensió usualment consisteix en un allargament carnós flexible unit a la mandíbula inferior i que està equipada amb sensors de tacte i probablement de gust.
Pot aconseguir una grandària aproximada de 370 mm.

## Estat de conservació

Respecte a l'estat de conservació es pot indicar que d'acord amb la UICN aquesta espècie es pot catalogar en la categoria de «Vulnerable (espècie) (VU)». La sobrepesca amb xarxes d'arrossegament al llac Mweru (que té una superfície de 4.650 km²) representa una amenaça per a l'espècie, causant una disminució en el nombre d'individus madurs.

## Referències

* 1 2 Moelants, T. (2010). "Campylomormyrus bredoi." 2010 Llista Vermella de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, edició 2010. [Consulta: 3 abril 2023]
* ↑ Campylomormyrus bredoi, en Fishbase
* ↑ Suyehiro, 1942, p. 1-305.
* ↑ Gosse, 1984, p. 63-122.

## Bibliografia

* Gosse, J.P.. Mormyridae (en anglés). Thys van den Audenaerde (eds.), 1984.
* Suyehiro, Y. A study on the digestive system and feeding habits of fish (en anglès). 1. Japanese Journal of Zoology, 1942.
# Campylomormyrus numenius

Campylomormyrus numenius és una espècie de peix africà del gènere Campylomormyrus en la família Mormyridae, endèmic de la conca del Congo i del riu Ulindi, en la República Democràtica del Congo i en la República Centreafricana.

## Morfologia

D'acord amb la seva morfologia, es pot agrupar dins del grup de «peixos elefant», junt amb el Gnathonemus i el Mormyrus, que posseeixen una extensió particularment prominent en la boca i per això popularment se'ls anomena «peixos de nas d'elefant»; aquesta extensió usualment consisteix en un allargament carnós flexible unit a la mandíbula inferior i que està equipada amb sensors de tacte i probablement de gust.
Pot aconseguir una grandària aproximada de 650 mm.

## Estat de conservació

Respecte a l'estat de conservació es pot indicar que d'acord amb la UICN aquesta espècie es pot catalogar en la categoria de «risc mínim (LC o LR/lc)».

## Referències

* 1 2 Moelants, T. (2010). "Campylomormyrus numenius." 2010 Llista Vermella de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, edició 2010. [Consulta: 3 abril 2023]
* ↑ Campylomormyrus numenius, en Fishbase
* ↑ Suyehiro, 1942, p. 1-305.
* ↑ Gosse, 1984, p. 63-122.

## Bibliografia

* Gosse, J.P.. Mormyridae (en anglés). Thys van den Audenaerde (eds.), 1984.
* Suyehiro, Y. A study on the digestive system and feeding habits of fish (en anglès). 1. Japanese Journal of Zoology, 1942.
# Carn d'ànec

La carn d'ànec és la carn de diverses espècies d'aus en la família anatidae, trobada tant en aigua dolça com en aigua salada. Ànec es menja en moltes gastronomies d'arreu del món. La carn d'ànec més comú que es consumeix als Estats Units és l'ànec de Pequín (o ànec lacat). Com la majoria de pequinesos criats per a la venda provenen allí de Long Island, Nova York, els pequinesos són també anomenats de vegades ànecs "Long Island", malgrat de ser d'origen xinès. Algunes races especialitzades s'han tornat més populars en els últims anys, en particular l'ànec mut (també almescat o morisc), i l'ànec mulard (un híbrid estèril dels pequinesos i els muts). A diferència de la majoria dels altres ànecs domèstics, els ànecs muts no són descendents dels collverds.
* Pit d'ànec amb salsa de poma i mel i arròs salvatge
* Ànec a la brasa, a l'estil teochew
* Estil cantonès d'ànec rostit i arròs

## Referències

* ↑ Ànecs domèstics Arxivat 2013-10-15 a Wayback Machine. (anglès)

## Bibliografia

* Rombauer, Irma S., et al. Joy of Cooking, Scribner, 1997. ISBN 0-684-81870-1

## Vegeu també

* Magret