OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Arpella d'antifaç africana

L'arpella d'antifaç africana (Polyboroides typus) és un ocell rapinyaire de la família dels accipítrids (Accipitridae. Habita boscos, preferentment amb palmeres i prop de l'aigua, de la major part d'Àfrica subsahariana. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Descripció

És un rapinyaire de mida mitjana. Dors, cap i pit de color gris clar. El ventre és blanc amb petites vires horitzontals negres. Les amples ales són de color gris pàl·lid amb la punta de les primàries vorejades de negre. La cua és negra amb una ampla banda blanca. La cara, sense plomes, és de color variable. Sexes semblants.

## Alimentació

La seva dieta és omnívora, menjant fruits de la palma d'oli, a més de caçar alguns vertebrats. Una doble articulació a la pota, extremadament flexible li permet atacar els nius fets a forats als arbres, de barbuts i puputs dels arbres, per capturar les postes.

## Reproducció

Construeix el seu niu a la forquilla d'un arbre o al cim d'una palmera, ponent 1 – 3 ous.

## Referències

* ↑ «Arpella d'antifaç africana». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 8 desembre 2022 (català)
* ↑ «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors» (en anglès). IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022.
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 269. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «African Harrier-hawk. Polyboroides typus» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 7 novembre 2022].
# Antiga Cereria Lluís Codina

L'Antiga Cereria Lluís Codina és un establiment comercial situat al carrer del Bisbe, 2 bis de Barcelona, catalogat com a de gran interès (categoria E1).

## Història

Va ser fundada el 1825 per Vicenç Marrugat, i uns anys més tard va ser comprada per Jordi Codina, succeït pel seu fill Lluís Codina, i posteriorment va passar a d'altres descendents de la família.
La botiga tenia un obrador al subsòl on encara s'hi poden veure algunes restes, un taller a Mataró i un terreny per al blanquejat de la cera. Actualment ja no fabriquen les espelmes, sinó que comercialitzen les dels proveïdors Abella, Mas i Roura.

## Descripció

Situat a l'esquerre del portal d'accés, a la zona de vestíbul de la caixa d'escala, aquest establiment es dedica a la venda d'espelmes de cera des del 1825. Disposa de dos aparadors als laterals amb una estructura de fusta perimetral muntada al damunt d'una reixa de ferro fos amb petites balustres. La porta d'accés està formada per una estructura de tres fulls de fusta creant una zona de vestíbul amb la porta vidriera gravada a l'àcid. El rètol de l'establiment que ocupa al nivell de les llindes, els tres portals de façana, és de vidre pintat amb pa d'or. A la part superior central del rètol hi ha un plafó decoratiu amb un escut envoltat pel text «cera verda d'abella», suportat per una filigrana de talla de fusta.
A l'interior es conserven els mobles amb prestatges vidriers damunt una base de calaixos i armaris que arriben fins al sostre i ocupen gairebé tot el perímetre dels murs. De tot el conjunt de mobiliari destaquen les solucions de les cantonades amb vitrines que formen raconeres i els taulells formats per quarterons amb els muntants laterals de talla amb mènsules sota el marbre.

## Referències

* ↑ «Antiga Cereria Lluís Codina». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 3 4 «Antiga Cereria Lluís Codina». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.

## Enllaços externs

* «Antiga Cereria Lluís Codina». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Santu Casanova

Santu Casanova (Arbori, Còrsega 1850 - Livorno 1936) fou un escriptor en cors, un dels pares de la moderna literatura corsa. D'antuvi començà escrivint en italià, on destacaren les peces Meraviglioso Testamanto di Francesco, morto in Cargese li 18 Maggio 1875 (1876), Contrasto curioso fra un Guagnese e un Chiglianese (1876) i La Morte e i Funerali di Spanetto (1896). Però el 1896 fundà el setmanari satíric A Tramuntana en llengua corsa. Dirigiria la revista fins a la seva mort, i des d'ella s'intentarà sistematitzar l'ortografia del cors. En ella publicarien tots els futurs autors en cors, com Petru Rocca.

## Obres

* Meraviglioso testamento di Francesco, morto in Cargese li 18 Maggio 1875 1875
* Dialetto Corso, 1876
* A morte è i funerali di Spanettu, 1892
* Primavera Corsa, 1927
* Fiori di Cirnu, 1930
# Arpella negra

L'arpella negra (Circus maurus) és una espècie d'ocell de la família dels accipítrids (Accipitridae). Habita praderies àrides i terres de conreu de l'Àfrica Meridional, al sud de Namíbia, sud-oest de Botswana i sud i est de Sud-àfrica. El seu estat de conservació es considera en perill d'extinció.

## Referències

* ↑ «Arpella negra». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 desembre 2022 (català)
* ↑ «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors» (en anglès). IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022.
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 276. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Black Harrier. Circus maurus» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2020. [Consulta: 7 novembre 2022].
# Antiga Clínica Vilanova

L'Antiga Clínica Vilanova és un edifici d'Andorra la Vella protegit com a bé immoble inventariat per la seva significació en l'arquitectura de granit del principat. És al número 2 de la plaça Príncep Benlloch, al costat de l'avinguda Meritxell en l'angle que separa les places Príncep Benlloch i Rebés.
Les obres van començar a final dels anys trenta, però l'edifici no es va acabar fins ben entrada la dècada del 1940 seguint les línies de l'arquitectura de granit. Es tracta d'una construcció quadrangular, de cinc plantes, amb la coberta de quatre vessants. Les tres primeres plantes estan bastides totalment amb parament de granit, disposat en forma de niu d'abella a la planta baixa i en filades rectangulars en els pisos superiors. A la planta baixa les obertures tenen la llinda en arc de mig punt, mentre que als pisos les finestres estan tancades per una llinda rectangular sobre la qual un element decoratiu imita un arc de descàrrega.
A més de constituir un exemplar destacat de l'arquitectura de granit, presenta l'interès històric d'haver estat el primer edifici del país concebut com a edifici hospitalari.

## Referències

* ↑ «Antiga Clínica Vilanova». Patrimoni Cultural d'Andorra. Govern d'Andorra. [Consulta: 15 agost 2017].
* «Decret de Govern de 18/12/2002». Butlletí Oficial del Principat d'Andorra [Andorra la Vella], 19-12-2002, pàg. 3080-3082 [Consulta: 15 setembre 2013].
# Ara Pacte Local

Ara Pacte Local és una plataforma municipalista que es presenta amb coalició amb el Partit Demòcrata Europeu Català i Ara Catalunya a través de les sigles ARA-PL en alguns ajuntaments de Catalunya a les eleccions municipals del 28 de maig de 2023.

## Notes

* ↑ europa press «El PDeCAT y Ara Catalunya crean la plataforma Ara Pacte Local para concurrir a las municipales». , 19-10-2022 [Consulta: 28 octubre 2022].
# Cortaderia selloana

La Cortaderia selloana, denominada comunament gineri, plomalls, plomes, cortadèria o herba de la pampa, és una planta de la família Poaceae (gramínies) originària d'Amèrica del Sud. Va ser introduïda a Europa el 1848 com a planta ornamental. Ha estat també utilitzada freqüentment per fixar talussos i alimentar ocells. A Catalunya, com a d'altres indrets del món, es considera una espècie invasora que amb la seva expansió té l'efecte d’eliminar jonqueres i canyissars.

## Descripció

És una planta robusta, de fins a 4 metres d'alçada i 3,5 metres de diàmetre, de creixement molt ràpid. Les seves fulles són allargades i estretes, serrades i aspres (d'on prové la designació argentina de "cortadera"). Les tiges floríferes són erectes i amb denses panícules blanques de fins a 80 cm o més, compostes per entre 3 i 7 flors cada una. Es tracta d'una planta dioica, que té el període de floració entre setembre i octubre. Utilitza el vent com a mitjà de pol·linització (anemofília), que dispersa el pol·len fins a distàncies de diversos quilòmetres.

## Hàbitat

En el seu hàbitat originari (Argentina, Uruguai, Brasil i Xile) s'acostuma a trobar en sòls humits i a les vores dels rius. També es pot trobar en marges i talussos de carreteres i camins, així com terrenys poc compactes. Pot viure en tota mena de sòls, tot i que mostra preferència pels profunds i ben drenats, i en especial, els sorrencs.

## Espècie invasora

Forma poblacions denses que poden excloure la presència d'altres plantes. Disminueix la qualitat de les pastures i incrementa el risc d'incendi. S'ha suggerit l'arrencada de les plantes com a mètode d'eliminació preferent i l'ús d'herbicides (glifosat) però amb possibles repercussions sobre poblacions d'amfibis. Pot influir fortament en la dinàmica dels sistemes fluvials i un control és imprescindible per a conservar els llits fluvials en bon estat.

## Referències

* ↑ «Cortaderia selloana». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Cortaderia selloana». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
* 1 2 3 4 Font García, Joan. «Cortaderia selloana». Invasiber, 2010. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 10 abril 2010].
* ↑ «100 of The Worst» (en anglès). Daisie, 2012.
* ↑ Quintana, Xavier; Gesti, Josep; López, Rocío. «Eliminació d'espècies vegetals invasores al Baix Ter: Cortaderia selloana» ( PDF), 01-02-2007. [Consulta: 28 novembre 2010]. «Els autors són membres de la Universitat de Girona»
* ↑ Agència Catalana de l'Aigua. Esquema provisional dels temes més importants que es plantegen al districte de conca fluvial de Catalunya (pdf). Generalitat de Catalunya, Departament de Territori i Sostenibilitat, març 2014, p. 71.

## Enllaços externs

* «LIFE Stop Cortaderia» (en castellà). AMICA. [Consulta: 20 agost 2023].
# Antiga Clínica i Centre Mèdic (Molins de Rei)

L'Àntiga Clínica i Centre Mèdic és un edifici del municipi de Molins de Rei (Baix Llobregat). Està catalogat com a patrimoni arquitectònic català.

## Descripció

Aquest edifici va ser construït per acollir les escoles de les Germanes de la Doctrina Cristiana, congregació religiosa dedicada a l'ensenyament fundada a Molins de Rei l'any 1880. Posteriorment va ser utilitzat com a seu de la “Clínica“, nom amb el qual era conegut popularment el centre mèdic que ocupà l'edifici. L'any 2007 es reconvertí en un complex residencial i la façana fou l'únic element que es va mantenir de l'edifici original.
Es tracta d'un edifici cantoner d'estil modernista, construït amb treball de maçoneria de pedra combinada amb maó fosc. La cantonada, lleugerament aixamfranada, està presidida per una imatge del Sagrat Cort de Jesús. Les obertures de les façanes estan emmarcades amb maó vist i, a les llindes de les finestres de la planta baixa, aquest maó vist s'enriqueix amb decoració de rajola ceràmica.

## Referències

* ↑ «Centre Mèdic Molins». Inventari Patrimoni Arquitectònic - Gencat. [Consulta: 28 maig 2018].
* ↑ «L'Institut de les Germanes de la Doctrina Cristiana. Una comunitat religiosa dedicada a l'ensenyament dels infants i les dones al Baix Llobregat (1880-1936)». researchgate.net. [Consulta: 28 maig 2018].
* ↑ «Registre de planejament urbanístic de Catalunya». Departament de Territori i Sostenibilitat - Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 28 de maig 2018. [Consulta: 28 maig 2018].
* ↑ «Espais singulars d'interès turístic». Ajuntament de Molins de Rei. Arxivat de l'original el 25 de maig 2018. [Consulta: 28 maig 2018].
# Sardana dels Rajolers

És una sardana composta per Pep Ventura. Està dedicada a Vilafant, població empordanesa que llogava habitualment la cobla d'en Pep Ventura (que els hauria volgut agrair amb la composició la seva fidelitat), i que tenia una indústria rajolera molt destacada. La data de composició de la sardana no és segura, però l'agost de 1866 la cobla l'interpretà durant la festa major de la vila.
Desconeixem l'autor de la poesia de la Sardana dels Rajolers, però el fet que estigui escrita majoritàriament en primera persona del plural, és a dir, en boca dels propis obrers, deixa entreveure que, prèviament a la sardana, potser ja existia una cançó o himne dels rajolers, a la qual Ventura simplement hauria donat forma de sardana, un recurs i un procediment molt utilitzat pel compositor de Figueres.
Vilafant era coneguda per la seva indústria rajolera i, malgrat que la patrona dels rajolers era la Mare de Déu del Carme, la festa major se celebrava per Sant Cebrià, al setembre. Per tant, la majoria d'aquells joves “jornaleros” eren rajolers. La lletra de la sardana exalça la seva feina i els anima a esmerar-se en la seva tasca, en definitiva, es tracta d'un elogi obrer al propi ofici, molt en la línia claveriana de La Maquinista.
De la Sardana dels Rajolers se'n conserven dues còpies hològrafes a la Biblioteca de l'Orfeó Català, una amb la partitura instrumental i l'altra amb la partitura vocal a tres veus masculines.
- Als curts el poema feia així:
Alegria rajolers
desterrem nostre tristor
que aquestos raitgs del calor
del estiu son los postrers.
Lo sol arden que us torraba
y us feya suar sanc
en la bassa infame
sa brasant virtut acaba.
- I els llargs continuaven:
Ja els tenim apilonats,
rajola teules i mahons,
carretó, motlla i xaval
reposen en el portal;
i hem deixat secar les basses.
Ja us esperem mullers,
amb tot el deliri i gana
de ballar-ne una sardana
que se'n diu dels rajolers.

## Referències

* ↑ Sardana dels Rajolers, Pep Ventura, particel·la hològrafa n. inv. 160. CEDOC, Fons Pep Ventura, Centre de Documentació de l'Orfeó Català, Barcelona.
* ↑ BERNILS, Josep Maria (1997). Vilafant. Girona: Diputació de Girona, Quaderns de la Revista de Girona, n.68.
# Empresa Funerària Municipal de Palma

L'Empresa Funerària Municipal (EFM) és la societat pública encarregada de gestionar els serveis funeraris de l'Ajuntament de Palma. Fou creada com a societat anònima l'any 1986. El 1992 s'hi incorporaren els serveis municipals de cementeris, any en què també l'Ajuntament de Palma es convertí en el propietari del 100% de les accions. El 1997 l'EFM es va fer càrrec, mitjançant un lloguer amb opció de compra passats quinze anys, del tanatori del cementeri de Bon Sossec, a Marratxí.
La primera ubicació de l'EFM, l'any 1947, va ésser al carrer de Rafael Rodríguez Méndez. El 1976 es va situar al carrer de la Vall d'Argent, i el 1991, a Son Pacs. El 2003 s'inauguraren les noves instal·lacions de Son Valentí, i tots els serveis administratius funeraris i de cementiri de l'EFM es traslladaren al nou edifici de serveis.

## Enllaços externs

* Web de l'EFM
# Edifici de l'Institut Nacional de la Salut (Tarragona)

L'Edifici de l'Institut Nacional de la Salut és una obra de Tarragona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici d'habitatges amb tres façanes i una mitgera construït a partir dels dibuixos de Juan de Zavala (1947). Format per planta sotobanc, baixos i quatre pisos superiors.
Els alçats estan construïts mitjançant carreus a la part baixa, a les cantonades, a les motllures dels balcons i als remats de la cornisa.
En la manera de situar l'ornamentació de la façana, així com el tipus de tractament dels buits, es busca establir una ordenació jeràrquica de l'edifici. Horitzontalment, dues cornises divideixen la façana principal. L'ordre de la façana és de deu finestres/balcó a la Rambla Nova, tres finestres al xamfrà, i de cinc al carrer Canyellas. La policromia de la façana també defineix la zona intermèdia de color ocre. L'últim pis amb galeria està coronat per una cornisa decorada amb pinacles geomètrics.
La qualitat del conjunt s'observa pel sistema de proporcions dels buits i l'equilibri entre les franges verticals i les horitzontals dels balcons.
Aquest edifici destaca per continuar la tipologia franquista i per la integració amb el paisatge de la Rambla Nova.

## Referències

* 1 2 3 4 5
# Antiga Cooperativa (Vallclara)

L'Antiga Cooperativa és un edifici del municipi de Vallclara (Conca de Barberà) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici de planta baixa i un pis, fet amb carreus i arrebossat. La portada principal és adovellada. Al damunt hi ha una finestra amb un arc de descàrrega i altres dues finestres simples. El teulat sobresurt a la part superior de la façana i sembla fet amb teula àrab. Presenta dues dates gravades a la pedra i una petita llegenda. Les dates corresponen a 1780 i 1854. Es pot considerar que l'edifici segueix les formes de l'arquitectura de la zona.

## Història

Aquesta casa va ser propietat de les famílies Anglès i González. A mitjans del segle XX es va crear la cooperativa agrícola i l'edifici, comprat pels socis, es va destinar a la producció de vi i oli fins a finals dels anys 1980. El 8 de març de 2011 van començar obres de rehabilitació amb la finalitat d'adequar l'espai de la planta baixa com a centre museogràfic i la planta superior com a equipament per a les entitats.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Antiga Cooperativa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 novembre 2015].
# Atena Lèmnia

L'Atena Lèmnia era una estàtua de bronze realitzada per Fídies al segle v aC i que va estar situada a l'Acròpoli d'Atenes.

## Història

Atenes havia enviat un grup nombrós de colons a l'illa de Lemnos cap el 450 aC. Posteriorment, els colons, en agraïment, van enviar a Pèricles una quantitat de diners perquè els utilitzés per homenatjar Atena. Pèricles va encarregar una estàtua que, per tant, es va dir Lèmnia.

## Descripció

Hi ha una possible còpia romana d'aquesta estàtua desapareguda, formada per la unió de dos fragments de marbre: un cap que es conserva al Museu Cívic Arqueològic de Bolonya i un cos que és a la Staatliche Kunstsammlungen de Dresden.
L'estàtua era una mica més gran que el natural; tenia la llança en una mà i amb l'altra sostenia el casc, per tant duia el cap descobert. La seva indumentària destacava per una reeixida síntesi de força i elasticitat. Els plecs eren rectes i acanalats. L'ègida apareixia creuada i podria ser un precedent de l'Atena representada al frontó occidental del Partenó.

## Cites d'autors antics sobre l'estàtua

Sobre aquesta escultura, Plini el Vell va dir que sobrepassava en bellesa les altres estàtues d'Atena. Per la seva banda, Llucià de Samòsata fa dir a dos dels seus personatges:
| « | –Quina creus que és la millor de les obres de Fídies? | » |
| — –Quina? Doncs l'Atena Lèmnia, on Fídies es va dignar escriure el seu nom., Llucià, Els retrats, 4. |||
Pausànies diu que és la més digna de veure de totes les obres de Fídies.

## Referències

* ↑ Pijoan, Josep. «Fidias». A: Summa Artis: Historia general del arte. Vol. IV: El arte griego hasta la toma de Corinto por los romanos. Espasa Calpe.
* ↑ Pausànies: Descripció de Grècia.

## Bibliografia

* Boardman, John. Escultura griega: El período clásico. Ediciones Destino, 1999. ISBN 84-233-3098-2.
# Antonio Maffei Rosal

Antonio Maffei Rosal (Bordeus, c. 1817 - Madrid, 17 de desembre de 1868) va ser un pintor i professor d'art espanyol.
Va néixer a Bordeus el 1817, fill de pares espanyols. Germà del també pintor Francisco Maffei. Retornat en la infància a Madrid, va iniciar els estudis d'art en la seva joventut a la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Ferran, on va rebre premis i distincions dels seus mestres. Va ser també deixeble particular de José Aparicio.
Va especialitzar-se en els retrats, sobretot de l'aristocràcia i la reialesa, però com no era prou per a la seva subsistència, va combinar-ho també amb l'ensenyament com a professor de dibuix. Va ser el primer professor de dibuix topogràfic amb ploma a Madrid, un sistema llavors pràcticament desconegut a Espanya el 1846, quan va fundar la seva acadèmia. Pels seus mèrits el 10 de juny de 1851 va ser nomenat ajudant d'estudis menors de dibuix a l'Acadèmia de Sant Ferran, i traslladat el 18 de març de 1857 a l'Escola de Belles Arts com a professor d'estudis elementals. Més endavant va ser professor de la mateixa matèria a l'Escola Especial de Pintura, Escultura i Gravat.
A banda de la seva activitat privada, va participar en la iniciativa de la sèrie cronològica dels reis d'Espanya amb el retrat de Ferran I de Lleó, actualment propietat del Museu del Prado. També va distingir-se com a miniaturista, el 1851 va fer un retrat del difunt príncep d'Astúries, que va dedicar a la reina Isabel II, cosa que li va valer el nomenament de pintor de cambra.
Val a dir que Maffei també va presentar les seves obres a exposicions de liceus i institucions diverses, on va ser premiat i va rebre medalles. Entre d'altres, va participar en l'Exposició organitzada el 1838 pel Liceu Artístic i Literari, institució de la que era soci.
Va morir el 17 de desembre de 1868.

## Referències

* 1 2 3 4 Balbás Ibáñez, María Isabel. «Maffei Rosal, Antonio» (en castellà). Enciclopedia. Museu del Prado. [Consulta: 8 desembre 2022].
* ↑ Diccionario enciclopedico hispano-americano de literatura, ciencias y artes (en castellà). vol. 12. Barcelona: Montaner y Simón, 1893, p. 96.
* ↑ Martínez Rodríguez, Fernando José. Francisco Lameyer y Berenguer, pintor, militar y viajero: 1824-1877 (tesi) (en castellà). Madrid: Universitat Complutense de Madrid, 2007, p. 33.
* 1 2 3 4 5 Ossorio y Bernard, Manuel. Galería biográfica de artistas españoles del siglo XIX (en castellà). Madrid: Moreno y Rojas, 1883-1884, p. 409-411.
# Empriu

L'empriu és una norma jurídica del dret consuetudinari català codificada tant en forma d'usatge com en forma de costum, que determina el dret d'ús comunal per part dels veïns d'una vila als béns rústics del municipi, ja siguin pastures, boscos o aigües. El terme empriu o emprius, com a conseqüència, també fa referència a la terra del comú o altre bé objecte d'aquest dret.

## Concepte

És una accessió a la propietat privada de la finca, sigui quina sigui la seva forma jurídica, doncs en les terres conquerides als sarraïns era pràctica comuna que en els drets de propietat de la terra, no hi havia incloses ni les pastures, ni els boscos, ni les aigües. Per la natura d'aquests, hom pressuposava que havien de ser aprofitats comunalment pels veïns de la vila.

## Regulació

Els emprius tingueren una regulació variable, perquè si originàriament el dret d'ús comunal comportava el pagament d'un cànon al senyor feudal, en les terres novament conquerides i colonitzades per carta de poblament es reconeixia el dret d'ús franc (gratuït), per bé que hom pressuposava que cap veí mai no n'abusaria, servint-se només per cobrir les necessitats bàsiques de la seva llar, i mai amb finalitats d'explotació comercial lucrativa. En les Corts de Barcelona (1283) el rei en Pere III d'Aragó «el Gran» confirmà aquest usatge, que també figura com a Costum, i tenia per tant la mateixa força legal que una Constitució catalana.

## Terminologia

Tant la concessió del dret a l'ús de l'empriu, com la recepció del dret s'anomena «empriuar» o «emprivar». A nivell específic, el «forestatge» és el dret d'ús del bosc, i la «gallorsa» és el dret d'ús de les pastures.

## Vigència

Les Desamortitzacions espanyoles perjudicaren greument aquest dret d'ús comunal, per bé que bona part dels municipis catalans els han poguts conservar fins avui en dia, i llur condició jurídica és reconeguda actualment dins l'ordenament jurídic espanyol.

## Vegeu també

* Usatge
* Costum

## Referències

* ↑ «Empriu». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «empriu-». DIEC2 Diccionari de la llengua catalana, 2007. [Consulta: 20 gener 2015].
* ↑ Fontana i Lázaro, Josep. La formació d'una identitat. Una història de Catalunya (paper). 4a ed.. Vic: Eumo (Universitat de Vic), 2014, p. 14. ISBN 978-84-9766-526-1 [Consulta: 3 gener 2015].