OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jean Marie del Moral

Jean Marie del Moral (Montoire-sur-le-Loir, 1952) és un fotógraf francès, reconegut com un dels millors retratistes d’artistes al seu estudi. Està especialitzat en fer retrats anònims i d'artistes de tot el món. Fill d’exiliats republicans, la mare de Lleida i el seu pare de Jaén, va començar d’ajudant de fotografia en una empresa d’aeronàutica. El 1973 va entrar al diari L’Humanité on es va formar com a fotoperiodista. Ha fotografiat artistes i els seus tallers: Joan Miró, Antoni Clavé, Baltasar Lobo, Antoni Tàpies, Miquel Barceló, l'escultor Apel·les Fenosa i Jaume Plensa, entre d'altres. Va retratar també a Higínia Marqués Guardiola, la seva àvia, exiliada republicana. El 2018 va exposar a Es Baluard de Palma amb Carte Blanche a Jean Marie del Moral. Processos 1978-2018. El 2022 residia a Mallorca i va exposar Life vest under your seat, amb imatges fetes al llarg dels seus viatges pel món, al Palau Solterra de Torroella de Montgrí, amb la Fundació Vila Casas.

## Referències

* ↑ Vàzquez, Eva. «Aturar-se a mirar un arbre». El Punt Avui, 29-01-2022. [Consulta: 31 gener 2022].
* ↑ «La fotografia metaartística de Jean Marie del Moral arriba a Es Baluard». Bonart, 04-12-2017. [Consulta: 31 gener 2022].
* ↑ Camps Barber, Esperança. «‘Life vest under your seat’, el destil·lat fotogràfic de Jean Marie del Moral a la Fundació Vila Casas». Vila Web, 28-01-2022. [Consulta: 31 gener 2022].
* ↑ «Una exposició al Palau Solterra resumeix els 50 anys de trajectòria del fotògraf Jean Marie del Moral». 324cat. CCMA, 27-01-2022. [Consulta: 31 gener 2022].
* ↑ Garcia, Maria «La mirada càlida i sensible de Jean Marie del Moral en 80 fotografies». Ara, 31-01-2022, pàg. 29.
# Astor de Nova Caledònia

L'astor de Nova Caledònia (Tachyspiza haplochroa; syn: Accipiter haplochrous) és un ocell rapinyaire de la família dels accipítrids (Accipitridae). Habita als boscos de Nova Caledònia. El seu estat de conservació es considera gairebé amenaçat.

## Taxonomia

Tradicionalment astor de Nova Caledònia estava classificat dins el gènere Accipiter. Tanmateix, estudis filogenètics moleculars van trobar que aquest gènere era polifilètic i es va proposar reordenar les seves espècies en 5 gèneres monofilètics. En base a aquests estudis, el Congrés Ornitològic Internacional, en la seva llista mundial d'ocells (versió 14.2, 2024) transferí aquesta espècie al gènere Tachyspiza, que fou recuperat per a tal fí.
Segons el Handook of the Birds of the World i la quarta versió de la BirdLife International Checklist of the birds of the world (Desembre 2019), aquest tàxon apareix classificat dins del gènere Accipiter.

## Referències

* ↑ «Astor de Nova Caledònia». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 desembre 2022 (català)
* 1 2 Gill, Frank; Donsker, David. «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors – IOC World Bird List» (en anglès). IOC World Bird List v14.2. [Consulta: 25 octubre 2024].
* 1 2 del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 278. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «White-bellied Goshawk. Accipiter haplochrous» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 7 novembre 2022].
* ↑ «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors» (en anglès). IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022.
* ↑ Mindell, D; Fuchs, J; Johnson, J. Phylogeny, taxonomy, and geographic diversity of diurnal raptors: Falconiformes, Accipitriformes, and Cathartiformes (en anglès). Birds of Prey: Biology and conservation in the XXI century. Cham, Suïssa: Sarasola, J.H.; Grange, J.M.; Negro, J.J. (eds.), 2018, p. 3–32. ISBN 978-3-319-73744-7.
* ↑ Catanach, Therese A; Halley, Matthew R; Pirro, Stacy «Enigmas no longer: using ultraconserved elements to place several unusual hawk taxa and address the non-monophyly of the genus Accipiter (Accipitriformes: Accipitridae)» (en anglès). Biological Journal of the Linnean Society, 22-03-2024. DOI: 10.1093/biolinnean/blae028. ISSN: 0024-4066.
# Alfa de l'Octant

L'Alfa de l'Octant (α Octantis) és una estrella en la constel·lació de l'Octant. Té una magnitud visual aparent d'aproximadament 5,15 i és una espectroscòpica binària que consisteix en dues estrelles gegants, cada una amb un tipus espectral F, orbitant cada una en un període de 9 dies. El parell també ha estat classificat com un sistema binari eclipsant variable Beta Lyrae.

## Referències

* ↑ «Study of the F-type stars. I. MK spectral types» (en anglès). Astronomical Journal, 8-1975, pàg. 637–641. DOI: 10.1086/111786.
* 1 2 3 4 5 6 Afirmat a: Gaia Early Data Release 3. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 3 desembre 2020.
* ↑ Afirmat a: SIMBAD.
* ↑ Martin Asplund «New constraints on the chemical evolution of the solar neighbourhood and Galactic disc(s)» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 26-05-2011, pàg. A138. DOI: 10.1051/0004-6361/201016276.
* ↑ Afirmat a: Gaia Data Release 2. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 25 abril 2018.
* ↑ The double-lined binary alpha Octantis, William Buscombe and Pamela M. Morris, The Observatory 80 (February 1960), pp. 28–29, Bibcode: 1960Obs....80...28B
* ↑ «V* alf Oct -- Spectroscopic binary» (en anglès). SIMBAD (Centre de Dades astronòmiques d'Estrasburg). [Consulta: 10 desembre 2020].

## Enllaços externs

* «Alpha Octantis» (en anglès). Stars. Jim Kaler. [Consulta: 10 desembre 2020].
# Agrioteri

L'agrioteri (Agriotherium) és un gènere de carnívors extints de la família dels úrsids. Aquest clade inclou diverses espècies que visqueren a Àfrica, Àsia, Europa i Nord-amèrica entre fa nou i fa dos milions d'anys.
L'agrioteri feia uns 270 cm de llargada i pesava uns 570 kg. En alguns aspectes, l'agrioteri s'assemblava als gossos, però altres característiques, com ara la dentadura, era pròpia dels ossos. Gràcies a la seva mida, es creu que l'agrioteri era capaç de caçar grans ungulats com ara cavalls, bous, camèlids i fins i tot rinoceronts. Probablement era un omnívor oportunista.
# Antiquark u

L'antiquark u (amunt) és l'antipartícula del quark u. Això vol dir que comparteixen la mateixa massa amb càrrega i nombre bariònic oposats i que, si els dos es troben, es desintegren completament.
Es pot agrupar per a fer partícules compostes:
* 2 antiquarks u i 1 juntament amb 1 antiquark d, componen un antiprotó.
* 1 antiquark u i 2 antiquarks d, componen un antineutró.
# Alfabet asturià

L'alfabet asturlleonès es basa en l'alfabet llatí, igual que totes les llengües romàniques. Té unes 24 lletres:
| Lletra | Nom | Valor fonètic |
| A | a | /a/ |
| B | be | /b/, /β/ |
| C | ce | /θ/, /k/ |
| D | de | /d/, /d̪/, /ð/ |
| E | e | /e/ |
| F | efe | /f/ |
| G | gue | /ɣ/ |
| H | hache | ∅ |
| I | i | /i/, /j/ |
| L | ele | /l/ |
| M | eme | /m/ |
| N | ene | /n/ |
| Ñ | eñe | /ɲ/ |
| O | o | /o/ |
| P | pe | /p/ |
| Q | cu | /k/ |
| R | erre | /r/, /ɾ/ |
| S | ese | /s̺/ |
| T | te | /t/, /t̪/ |
| U | u | /u/, /w/ |
| V | uve | /b/, /β/ |
| X | xe | /ʃ/ |
| Y | ye, i griega | /ʝ/, (/i/) |
| Z | zeta | /θ/ |
| * Les lletres j, k i w només són emprades per a estrangerismes. |||
A més d'aquestes lletres, l'alfabet fa servir cinc dígrafs.
| Dígraf | Valor fonètic |
| ch | /t∫/ |
| ḥ | /h/, /x/ |
| ll | /d͡ɮ/ |
| ḷḷ | /ʈʂ/ |
| rr | /r/ |
| ts | /t͡s̺/ |
| yy | /ɟ͡ʝ/ |
Històricament, algunes lletres s'han representat de maneres alternatives:
| Versió històrica | Versió actual |
| j | ḥ |
| ts | ḷḷ |
| lh | ll |
| nh | ñ |
| ẍ | x |

## Referències

* ↑ Academia de la Llingua Asturiana «Normes ortográfiques». Normes ortográfiques [Oviedo], 2021.
* ↑ Academia de la Llingua Asturiana «Gramática de la Llingua asturiana». Gramática de la Llingua asturiana [Oviedo], 2001.
# Agrostis barceloi

L'agrostis d'en Barceló o Agrostis barceloi és una planta de la família Poaceae endèmica del Puig Major de la Serra de Tramuntana a l'illa de Mallorca.
És una herba perenne, tetraploide (2n = 28), que floreix des de finals de maig fins a finals de juliol, essent la seva pol·linització anemòfila. Està relacionada amb plantes d'alta muntanya del sud i centre d'Europa (Agrostis alpina i Agrostis schleicheri), de les quals se separa tant per les seves característiques anatòmiques i morfològiques, com pel seu nombre cromosòmic. Té una àrea d'ocupació molt exigua (unes poques desenes de metres quadrats) repartida en tres poblacions principals situades en un mateix vessant del Puig Major. Creix en fissures de roques verticals i ombrívoles o bé en els pradells situats a la base de penyals. En aquest cas poden formar poblaments densos, però de poca extensió, i desenvolupen més rarament inflorescències que els exemplars rupícoles, fet que podria indicar l'existència d'un creixement de tipus vegetatiu.
La seva principal amenaça és la predació per part de cabres assilvestrades, però també l'abocament de residus des de les instal·lacions militars del cim del Puig Major. La planta sembla trobar-se al límit de les condicions en les que pot desenvolupar-se, ja que està refugiada en llocs molt humits i amb boires freqüents. Els anys de sequera intensa moren exemplars o no desenvolupen inflorescències.

## Referències

* 1 2 Sáez, Ll. «Agrostis barceloi». A: BioAtles. Conselleria de Medi Ambient del Govern de les Illes Balears, 2007.
# Antraciclina

L'antraciclina o antibiòtics antraciclínics són un gran grup de composts quinoides amb efectes antibiòtics i antineoplàstics i són usades per combatre algunes formes de càncer. una classe de fàrmacs usats en quimioteràpia contra el càncer provinents de Streptomyces peucetius var. caesius.
* Doxorubicina
* Epirubicina
* Idarubicina
Aquests compostos s'usen per tractar un ampli rang de càncers incloent leucèmia, limfoma, càncer de mama, càncer d'úter, ovàric, i càncer de pulmó.
Les antraciclines són uns dels més efectius tractaments contra el càncer mai desenvolupats i són efectius contra més tipus de càncer que qualsevol altre tipus d'agents de quimioteràpia.
Els principals efectes adversos són els vòmits i dany cardíac (cardiotoxicitat), cosa que limita considerablement el seu ús. Encara que són molt eficients per la teràpia contra el càncer, el mecanisme d'acció d'aquests compostos no és específic; actuen a les cèl·lules canceroses i a les no canceroses mitjançant nombrosos mecanismes com ara l'apoptosi, l'abrogació del cicle cel·lular, activació de les caspases, estimulació de la producció d'espècies reactives d'oxigen i inhibició de les topoisomerases I i II. S'ha observat que algunes quinones són efectives en el tractament d'algunes formes de càncer, així i tot la seva toxicitat acumulativa en el cor limita el seu ús.
La primera antraciclina descoberta fou la daunorubicina (nom comercial Daunomycin™), produït de manera natural per Streptomyces peucetius, una espècie d'actinobacteri. Doxorubicina (Adriamycin™) fou desenvolupada poc temps després, i diversos compostos de naturalesa semblant, tot i que només uns pocs són usats com a fàrmacs.

## Referències

* 1 2 Weiss RB «The anthracyclines: will we ever find a better doxorubicin?». Semin. Oncol., 19, 6, desembre 1992, pàg. 670–86. PMID: 1462166.
* ↑ Minotti G, Menna P, Salvatorelli E, Cairo G, Gianni L «Anthracyclines: molecular advances and pharmacologic developments in antitumor activity and cardiotoxicity». Pharmacol. Rev., 56, 2, juny 2004, pàg. 185–229. DOI: 10.1124/pr.56.2.6. PMID: 15169927.
* ↑ Peng X, Chen B, Lim CC, Sawyer DB «The cardiotoxicology of anthracycline chemotherapeutics: translating molecular mechanism into preventative medicine». Mol. Interv., 5, 3, juny 2005, pàg. 163–71. DOI: 10.1124/mi.5.3.6. PMID: 15994456.
* ↑ Natalya M. Kogan, Michael Schlesinger, Maximilian Peters, Gergana Marincheva, Ronen Beeri, and Raphael Mechoulam, “A Cannabinoid Anticancer Quinone, HU-331, Is More Potent and Less Cardiotoxic Than Doxorubicin: A Comparative in Vivo Study”

## Vegeu també

* HU-331.
# Arquejat

L'arquejat és una tècnica utilitzada en fructicultura arbòria que consisteix a corbar, amb l'ajut de lligadures les branques dels arbres fruiters per tal d'estimular la producció de fruits gràcies a una millor difusió de la saba cap als brots de fruits.
L'arquejament s'ha utilitzat des de fa molt temps. Es troben mencions a aquest procediment al segle xviii. Segons el fruticultor francès del segle xix francès Dubreuil: «l'arquejament imita el que es produeix naturalment en els arbres abandonats a ells mateixos»
Aquest procediment ha estat utilitzat com un complement a l'esporgada i per “aturar” els arbres massa vigorosos. Més tard aquesta tècnica s'ha abandonat però alguns arboricultors, com H. Lepage, l'han reactualitzat.

## Arquejament Lepage

La tècnica de l'arquejament Lepage va ser creada a la dècada de 1950. Els joves plançons flexibles es planten, lleugerament inclinats, i espaiats 1,5 m al llarg d'una armadura feta de 3 filferros horitzontals espaiats 50 cm. A l'abril-maig, els plançons són arquejats lligant la punta de cadascun al plançó següent, a uns 40 cm d'altura. Durant l'estiu els esperons que apareguin també són arquejats i fixats, excepte un sol brot localitzat a l'últim terç del plançó, que serà deixat en vertical, crixerà amb vigor i al seu torn també serà arquejat l'any següent. Aquesta operació es repetirà de manera que es formi una tercera filera d'arcs.
Les úniques operacions d'esporga seran les destinades al rejoveniment. Aquesta forma és convenient a les pomeres i pereres de vigor moderat i als cirerers sobre un portaempelt debilitant.

## Mètode Bouché-Thomas

El mètode Bouché-Thomas (presentat a partir de 1945) està basat a inclinar les branques 30°, la conservació absoluta de la gemma terminal i l'enfranquissament. Els plançons es planten dos per dos obliquament. La distància de plantació és de 2 - 2,50 m.

## Cordó vertical Ferragutti

L'armadura de contra-espatllera està feta de pals espaiats 4 m sobre els quals s'estenen 6 filferros. S'arquegen totes les branques laterals, les que no es dirigeixen en el sentit de la filera es suprimeixen per pinçament en el moment que s'originen. El començament en el qual les plantes fructifiquen és molt ràpid quan el seu extrem desapareix es fa un nou arquejament dels brots de l'anterior per a substituir-lo.
# Astronomia en l'Antiga Grècia

{L'astronomia en l'antiga Grècia va rebre importants influències d'altres civilitzacions de l'antiguitat, principalment Índia i Babilònia. Durant l'època hel·lenística i l'imperi romà, molts astrònoms van treballar a l'estudi de les tradicions astronòmiques clàssiques, a la Biblioteca d'Alexandria i al Museion.
Un dels primers a realitzar un treball astronòmic va ser el científic Aristarc de Samos (310-230 a. C.) qui va calcular les distàncies que separen la Terra de la Lluna i del Sol, i a més va proposar un model heliocèntric del sistema solar a el que, com el seu nom ho indica, el Sol és el centre de l'univers, i al voltant del qual giren tots els altres astres, incloent-hi la Terra. Aquest model, imperfecte en el seu moment, però que avui sabem s'acosta molt al que avui considerem correcte, no va ser acollit pel fet que xocava amb les observacions quotidianes i la percepció de la Terra com a centre de la creació. Aquest model heliocèntric està descrit a l'obra L'arenari d'Arquímedes (287-212 aC).
El model geocèntric va ser una idea original d'Eudox de Cnidos (390-337 aC) i anys després va rebre el suport decidit d'Aristòtil i la seva escola. Aquest model, però, no explicava alguns fenòmens observats, el més important era el comportament diferent del moviment d'alguns astres quan es comparava aquest amb l'observat per a la majoria de les estrelles. Aquestes semblen sempre moure's totes en conjunt, amb la mateixa rapidesa angular, cosa que fa que, en moure's, mantinguin «fixes» les seves posicions unes respecte de les altres. Per aquesta raó se'ls va conèixer sempre com a «estrelles fixes». No obstant això, certs astres visibles al firmament nocturn, si bé es movien en conjunt amb les estrelles, semblaven fer-ho amb menor velocitat (moviment directe). De fet, s'observa cert retard diari respecte d'aquestes; però, a més, i només en certes ocasions, semblen aturar el retard i invertir el seu moviment respecte de les estrelles «fixes» (moviment retrògrad), per després aturar-se novament, i tornar a reprendre el sentit del moviment, però sempre amb un petit retard diari (moviment directe). A causa d'aquests canvis aparentment irregulars en el seu moviment a través de les estrelles «fixes», a aquests astres se'ls va anomenar estrelles planetes (estrelles errants) per diferenciar-les de les altres.
# BV-5001

La BV-5001 és una carretera local de la província de Barcelona, a Catalunya, que connecta Sant Adrià de Besòs amb La Roca del Vallès. Es tracta d’una via de gran importància dins la xarxa de carreteres locals gestionades per la Diputació de Barcelona, ja que travessa diversos municipis del Vallès Oriental i facilita la connexió entre zones urbanes, polígons industrials i vies principals com la C-17 i la C-60.

## Característiques principals

La BV-5001 té una longitud d’aproximadament 19,2 quilòmetres i transcorre de sud a nord, unint la costa amb l’interior del Vallès Oriental. La seva estructura és la d’una carretera convencional, amb un carril per sentit de circulació, i serveix tant per a trànsit urbà com per a trànsit industrial.
Les seves característiques principals són:
* Comença a Sant Adrià de Besòs, connectant amb vies metropolitanes de Barcelona.
* Travessa Santa Coloma de Gramenet, Montcada i Reixac, Montornès del Vallès i Vilanova del Vallès abans d’arribar a La Roca del Vallès.
* Permet accedir a la C-17, que connecta Barcelona amb el nord de Catalunya, i a la C-60, que facilita l’accés al Maresme.
* Absorbeix un elevat volum de trànsit, especialment en les zones industrials de Montornès del Vallès i Vilanova del Vallès.

## Història

Originalment, la BV-5001 formava part d’un conjunt de camins que comunicaven els municipis del Vallès Oriental amb la costa. Amb el creixement industrial del segon terç del segle XX, la carretera es va consolidar com un eix vertebrador del transport de mercaderies entre el Barcelonès i el Vallès Oriental.
Les millores més recents inclouen:
* Ampliació i renovació del ferm en diversos trams.
* Construcció de noves rotondes per millorar els accessos als polígons industrials.
* Millora de la senyalització i enllumenat en zones de trànsit intens.

## Trànsit i seguretat

La BV-5001 suporta un alt volum de trànsit, tant de vehicles particulars com de transport pesant. Els principals punts de risc i incidència viària són:
* Accessos als polígons industrials de Montornès del Vallès i Vilanova del Vallès, on hi ha molta circulació de camions.
* Incorporacions sense carril d’acceleració, que poden generar situacions de perill en determinats trams.
* Elevada sinistralitat en hores punta, especialment als trams propers a les interseccions amb la C-17 i la C-60.
Mesures de seguretat implementades:
* Reducció de la velocitat en trams urbans.
* Nous passos de vianants i vorals protegits en trams amb alta presència de ciclistes.
* Radars de trànsit fixos i mòbils per reduir la velocitat en zones amb més risc d’accidents.

## Punts d’interès

Al llarg del seu recorregut, la BV-5001 passa per zones d’interès econòmic i natural, com ara:
* El Parc Fluvial del Besòs, a Sant Adrià de Besòs, un espai de natura i lleure.
* Polígons industrials de Montornès del Vallès i Vilanova del Vallès, que generen un trànsit de mercaderies molt important.
* La Roca Village, un dels centres comercials més visitats de Catalunya.

## Enllaços externs

* Diputació de Barcelona – Xarxa de carreteres
* Servei Català de Trànsit – Informació viària
* La Vanguardia - Projectes de millora en la BV-5001
# Agrupació Escolar Catalana

L'Agrupació Escolar Catalana és una associació d'escoles catalanes concertades creada l'any 2005 fruit dels acords entre el Grup d'Acció Escolar Catalana (GAEC) i un nombre d'escoles cooperatives que més tard se'n tornarien a escindir per crear la FeCEC: Federació de Cooperatives d'Ensenyament de Catalunya. L'objectiu principal d'aquesta associació és defensar els interessos de les escoles que en formen part. És una de les cinc patronals de l'ensenyament privat a Catalunya, junt amb l'Associació Professional Serveis Educatius de Catalunya, la Confederació de Centres Autònoms d'Ensenyament de Catalunya, la Federació Catalana de Centres d'Ensenyament i EscolesCoop: Federació de Cooperatives d'Ensenyament de Catalunya.
Va ser una de les entitats signants del Pacte Nacional per a l'Educació a Catalunya l'any 2006.

## Referències

* ↑ Salvà, 2005.
* ↑ Revista Fòrum, 2006, p. 28-29.
* ↑ Farré Roure, 2009, p. 34.

## Bibliografia

* Salvà, Eva «L' AEC (Agrupació Escolar Catalana)». Segell, 2, 2005 [Consulta: maig 2015].
* Farré Roure, Ramon. Crònica de la Llei d'Educació de Catalunya ( PDF). Fundació Jaume Bofill, Informes Breus - 21 - Educació, 2009 [Consulta: febrer 2015]. Arxivat 2011-09-06 a Wayback Machine.
* Revista Fòrum - Opinió «Patronals de l'ensenyament privat a Catalunya» ( PDF). Fòrum. Revista d'Organització i Gestió Educativa, 9, 1-2006 [Consulta: juny 2015].

## Enllaços externs

* Pàgina web de l'Agrupació Escolar Catalana Arxivat 2015-06-14 a Wayback Machine.
# Antropologia filosòfica

L'antropologia filosòfica és la disciplina que reflexiona sobre què constitueix la humanitat de la persona, els seus trets distintius com a individu i les idees que estan al rerefons de l'antropologia general. Intenta unir les aportacions de les diferents ciències per definir i caracteritzar l'ésser humà (d'on ve, que el fa únic, el sentit de la vida, com es relaciona amb l'entorn....). Com a disciplina de la filosofia independent sorgeix a principis del segle XX a Alemanya. Els principals autors d'aquesta branca del saber són Max Scheler, Ernst Cassirer, Martin Heidegger, Paul Ricoeur i Martin Buber.

## Referències

* ↑ Diccionario de Filosofía (en castellà). Barcelona: SPES Editorial (edició especial per a RBA Editoriales), 2003, p. 10 (Biblioteca de Consulta Larousse). ISBN 84-8332-398-2.

## Bibliografia

* Roberto Augusto, «La antropología filosófica de Schelling: método antropomorfista y estructura trinitaria», a: Contrastes. Revista Interdisciplinar de Filosofía, vol. XII, Universidad de Málaga, 2007, pp. 217-229.
* Roberto Augusto, «La antropología filosófica de Schelling en el Escrito sobre la libertad de 1809», en: Arregui, J. V. (ed.), Thémata. Debate sobre las antropologías, n.º 35, 2005, pp. 355-359.
* Joxe Azurmendi, 1997: Gizakiaren filosofia ilustratutik antropologia filosofikora, Donostia: Jakin. ISBN 84-922537-4-6.
* Francesc-Xavier Marín, «Repertori bibliogràfic sobre "Antropologia filosòfica" (1990-1996)», a: Ars brevis, 1996, n. 2, pp. 45-60.