OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Browallia

Browallia és un petit gènere de set espècies de plantes amb flors (la majoria anuals encara que ocasionalment arbustos o efemeròfits) que pertany a la família de les solanàcies. Porta el nom de Johannes Browallius (1707–1755), també conegut com Johan Browall, un botànic, metge i bisbe suec. El gènere està estretament relacionat amb el gènere monotípic Streptosolen, la única espècie del qual es va publicar inicialment amb el nom de Browallia jamesonii.
Browallia espècies es troben des del sud de Arizona, al nord, cap al sud a través de Mèxic, Amèrica Central i les Antilles a andine Amèrica de Sud, arribant fins al sud de Bolívia.

## Espècie

"S'han proposat almenys 17 binomis, a nivell específic, per a aquest gènere difícil; Sens dubte, un tractament sonor crític és molt necessari per aclarir la seva obscura taxonomia' - Armando Hunziker (2001)
* Browallia abreviata Benth.
* Browallia acutiloba AS Alva & OD Carranza
* Browallia americana L. - No m'oblidis jamaicà
* Browallia dilloniana Limo, K. Lezama & S. Leiva
* Browallia eludens RKVanDevender i PDJenkins - Arizona/yellow bush-violet
* Browallia mirabilis S. Leiva
* Browallia speciosa Hook. - Flor d'ametista o violeta arbustiva

## Ús en la medicina popular colombiana

Els habitants del poble inga de Mocoa al Departament de Putumayo (Colòmbia) masteguen les fulles de Browallia speciosa fins a una polpa i empaqueten el material resultant al voltant dels molars amb càries per alleujar el dolor de queixal.

## Referències

* 1 2 3 Armando T. Hunziker: The Genera of Solanaceae. A.R.G. Gantner Verlag K.G., Ruggell, Liechtenstein 2001. ISBN 3-904144-77-4, pps. 87-89 inclusive.
* ↑ Genaust, Helmut (1976). Etymologisches Wörterbuch der botanischen Pflanzennamen ISBN 3-7643-0755-2
* ↑ The Plant List http://www.theplantlist.org/tpl1.1/search?q=Browallia Retrieved 1.57 on 28/2/19
* ↑ Schultes, Richard Evans and Raffauf, Robert F. The Healing Forest - Medicinal and Toxic Plants of the Northwest Amazonia, pub. Dioscorides Press, Portland, Oregon (an imprint of Timber Press,Inc.) 1990 ISBN 0-931146-14-3 pps. 418-19.

## Bibliografia complementària

* Pink, A.. Gardening for the Million. Project Gutenberg Literary Archive Foundation, 2004.
# Ottavio Vannini

Ottavio Vannini (Florència, 15 de setembre de 1585 - 1643) va ser un pintor italià.

## Biografia

Va néixer a Florència, el seu pare es deia Michele Vannini. Inicialment va treballar durant quatre anys com aprenent al taller de Giovanni Battista Mercati, després es va traslladar a Roma i va entrar al taller d'Anastasio Fuontebuoni. De tornada a Florència va col·laborar amb Passignano, i amb el seu taller va treballar a Santa Maria Maddalena de' Pazzi i a la façana del palau dell'Antella.
Entre les seves obres principals una taula que representa San Vincenzo Ferrer per l'esglèsia de San Marco a Florència i una Adoració dei Magi per l'església del Carmine.
Va pintar també el retaule d'altar per la capella del Santissimo Sacramento a la catedral de Colle di Val d'Elsa. A més va pintar un Tancredi e Erminia, i un Ecce Homo ara exposat al Palau Pitti. Entre les seves obres també la Comunione de San Girolamo per l'esglèsia de Santa Anna. Altres obres a Florència es troben a San Felice in Piazza (Miracolo di sant#'Antonio Abate), a Santa Maria Maggiore (ca 1640), a San Gaetano (1642-1643), a la Santissima Annunziata, en el Casino de San Marco, en el Palau Galli Tassi de la via Pandolfini (ca 1623), a la vila de Poggio Imperiale (Imprese di Cosimo II), en la pinacoteca de la Certosa del Galluzzo. A Siena va treballar en el Duomo.
En ocasió de les noces entre Ferdinando II de' Medici i Victòria de la Rovere va ser entre els pintors dirigits per Giovanni da San Giovanni encarregats de decorar algunes sales del Palau Pitti: Ottavio Vannini va pintar l'escena de Lorenzo il Magnifico ircondato dagli artisti (1638-1642).
Va ser un requerit executor de còpies d'obres cèlebres destinades a substituir en esglésies i oratoris els originals comprats pels Mèdici. En són un exemple la còpia de la Disputa sulla Trinità d'Andrea del Sarto avui a Santa Lucia dei Magnoli o la Pietat de Perugino, avui a la vila di Poggio Imperiale.
El 2007, l'obra de Vannini, "El triomf de David" (cedida a la col·lecció de la família Haukohl) de 1640 penjada al Milwaukee Art Museum Early European Gallery va ser atacada per una persona descrita amb antecedents de malaltia mental. Es va informar que estava molest per la imatge del cap trencat de Goliat.

## Bibliografia

* Filippo Baldinucci, Notizie. p. 141.
* Michael Bryan a Walter Armstrong & Robert Edmund Graves: Dictionary of Painters and Engravers, Biographical and Critical (Volum II L-Z)., 1889
* Divo Savelli, Santa Lucia de' Magnoli a Firenze, l'esglèsia, la Capella de Loreto, Parrocchia de Santa Lucia de' Magnoli, 2012.

## Referències

* ↑ «Ottavio VANNINI (1585-1643)». Arxivat de l'original el 2019-12-24. [Consulta: 15 abril 2020].
* ↑ «Giuseppe Macpherson (1726-c. 1780) - Ottavio Vannini (1585-1643)» (en anglès). [Consulta: 15 abril 2020].
* ↑ «El visitant ataca una pintura valuosa - 5 d'abril de 2007». The Sydney Morning Herald, 05-04-2007.
# Pau Rosés

Pau Rosés (s. XVII - s. XVIII) fou un mestre de capella català. No hi ha constància de la seva formació, però se sap que durant entre 1696 i el 1713 exercia d'organista a la Bisbal. Després va passar a ocupar un càrrec similar a Castelló d'Empúries des del 1714 fins a la seva mort. Rosés degué tenir vincles amb la catedral de Girona, ja que hi actuà com a examinador en unes oposicions del 1712.
Es conserven obres seves en llatí (els motets In festo Sancti Petri Nolasco i Manete in delectione mea, i la composició mariana Regina Coeli, laetare); en castellà (els tonos Dos bellos clarines i Pues sois madre gloriosa); i en català (la tonada Anit és nat un infant)

## Referències

* ↑ Pujol i Coll, Josep. «"La Bisbal", a El barroc musical gironí».
* ↑ Pujol i Coll, Josep. «"Castelló d'Empúries" a El barroc musical gironí.».
* ↑ Aviñoa, Xosé. Història de la Música Catalana, Valenciana i Balear, vol. x, Diccionari I-Z. 2003. Barcelona: Edicions 62, 2003. ISBN 84-297-4700-1.

## Enllaços externs

* Obres de Pau Rosés a l'IFMuC
# Cimicomorfs

Els cimicomorfs (Cimicomorpha) són un infraordre d'insectes del subordre Heteroptera, que inclou insectes molt coneguts com la xinxa domèstica o xinxa del llit i nombroses xinxes de camp. També inclou la vinchuca, vector de la malaltia de Chagas, una tripanosomosi americana.

## Taxonomia

Segons BioLib:

### Superfamília Cimicoidea Latreille, 1802

* Anthocoridae Fieber, 1837
* Cimicidae Latreille, 1802 – xinxas dels llits
* Nabidae A. Costa, 1853
* Curaliidae Schuh, Weirauch & Henry, 2008
* Lasiochilidae
* Lyctocoridae Reuter, 1884
* Plokiophilidae China, 1953
* Polyctenidae Westwood, 1874

### Superfamília Miroidea Hahn, 1833

* Microphysidae Dohrn, 1859
* Miridae Hahn, 1833
* Ebboidae Perrichot et al., 2006

### Superfamília Reduvioidea Latreille, 1807

* Reduviidae Latreille, 1807 – vinchuca
* Ceresopseidae Becker-Migdisova, 1958
* Pachynomidae Stål, 1873

### Superfamília Tingoidea Laporte, 1832

* Tingidae Laporte, 1832
* Hispanocaderidae Golub & Popov, 2012 †
* Ignotingidae Zhang, Golub, Popov & Shcherbakov, 2005 †

### Superfamília Joppeicoidea Reuter, 1910

* Joppeicidae Reuter, 1910

### Superfamília Thaumastocoroidea Kirkaldy, 1908

* Thaumastocoridae Kirkaldy, 1908

### Incertae sedis

* Velocipedidae Bergroth, 1891
* Vetanthocoridae Yao et al., 2006 †
* Torirostratidae Yao, Cai, Shih & Engel 2014 †
* GènereSternocoris Popov, 1986 †

## Galeria

* Rhynocoris iracundus, un redúvid freqüent a Catalunya
* Triatoma dimidiata, una vinchuca (Reduviidae)
* Cimex lectularius, la xinxa dels llits
* Nabis ericetorum, un nàbid
* Tíngid

## Referències

* ↑ BioLib.cz: infraorder Cimicomorpha Latreille, 1802 (retrieved 28 August 2020)
* PBI Plant Bug Index (anglès)
# Maria Àngels Gardella i Quer

Maria Àngels Gardella i Quer (Figueres, 5 de maig de 1958) és una escriptora i professora, llicenciada en filologia de la Universitat Autònoma de Barcelona (1981).
Ha estat ensenyant als Instituts Ramon Muntaner i Cendrassos de Figueres. Autora sobretot de literatura infantil i juvenil amb una producció de més de vint títols, quatre han estat premiats: Un armariet, un cofre i un diari (1981, premi Crítica Serra d'Or 1982), En Gilbert i les línies (1983, premi Folch i Torres), Els ulls del drac (1988, premi Nacional de Literatura 1991) i El mar i el desig (1993, premi Joaquim Ruyra). Entre els llibres per a joves també destaquen: Una casa a la vora de l'estació (1991), Les ulleres màgiques (1992), Bèsties petites (1993), La pluja del sud (1996), Si la lluna parlés (1997) i Història d'un arbre (1998). Bona part d'aquestes obres han estat il·lustrades per Joan Antoni Poch (JAP), el seu marit.
Traductora ella mateixa i estudiosa de les trobairitz, els seus llibres han estat traduïts a l'aranès, basc, castellà, francès, gallec, neerlandès, finès i coreà. Ha col·laborat en premsa i en tires còmiques de JAP, com ara La Quima Guspira i els falsificadors (Presència, 1990); ha escrit el conte musical L'Estel Passerell, il·lustrat per JAP i estrenat per l'Orquestra de Cambra de l'Empordà, i La cançó del mussol per a la Jove Orquestra de Figueres; també ha escrit les obres dramàtiques El drac Andreu (1984) i el Monòleg per a violoncel solista (1992), i la novel·la El mestre de dibuix (1998).

## Referències

* ↑ «Maria Àngels Gardella i Quer». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Gardella Quer, Àngels». Qui és qui. Institució de les lletres catalanes. Arxivat de l'original el 13 de gener 2014. [Consulta: 13 gener 2014].
# Ovidiu Tonita

Ovidiu Tonita (6 d'agost de 1980, Bârlad, Romania) és un jugador de rugbi a XV romanès. Va disputar el seu primer partit amb l'equip de Romania el 20 de febrer de 2000. Ha jugat la major part de la seva carrera en l'USA Perpinyà (USAP).

## Enllaços externs

* Estadístiques a scrum.com
* Estadístiques a itsrugby.fr
* Photo et compétitions européennes par ercrugby.com Arxivat 2007-09-30 a Wayback Machine.
# Raymond-Hamet

Raymond-Hamet (Dijon, 25 de març de 1890 - París 2 d'octubre de 1972) fou un botànic francès, especialitzat en Crassulaceae.

## Vida i obra

Raymond-Hamet va ser, entre altres coses, un expert internacional en el gènere Kalanchoe Adans. (Crassulaceae). Als 15 anys va publicar la seva primera nova espècie de Kalanchoe, i als 18 ja havia publicat una revisió completa del gènere, plena de les referències de pràcticament tota la literatura disponible del gènere en aquell moment, així com una voluminosa exsiccata derivada de nombrosos herbaris. Durant un període de 57 anys, Raymond-Hamet va descriure i reclassificar més de 60 espècies de Kalanchoe, majoritàriament de Madagascar, però també d'altres parts del món, i també va proposar diversos noms nous del gènere que posteriorment van ser publicats vàlidament per altres investigadors.
La nova combinació Kalanchoe beauverdii Raym.-Hamet var. juelii (Raym.-Hamet & H.Perrier) Gideon F.Sm. & Figueiredo es va publicar recentment després que un intent anterior de Rauh & Hebding, el 1995, no tingués èxit. El nom K. juelii Raym.-Hamet & H.Perrier, basionim de Kalanchoe beauverdii var. juelii, es va tipificar quan es va fer la combinació.
Entre altres llibres, va publicar: Raymond-Hamet, A. “Physiological action of the extract of muira puama.” Comp. Rend. Soc. Biol. 1932; 109: 1064-7.

## Abreviatura

L'abreviatura Raym.-Hamet s'empra per indicar a Raymond-Hamet com autoritat en la descripció i classificació científica dels vegetals.

## Referències

* ↑ «The kalanchoes (Crassulaceae subfam. Kalanchooideae) of Raymond-Hamet (1890–1972)». BioOne.
* ↑ «185 names published by Raym.-Hamet». International Plant Names Index.
# Vancouver Symphony Orchestra

La Vancouver Symphony Orchestra és una orquestra simfònica de la ciutat de Vancouver a l'estat de Washington, als Estats Units. Des del 1991 la dirigeix el català Salvador Brotons.

## Història

El 1972, Larry Hirtzel va formar la Vancouver Chamber Orchestra, que més tard es convertiria en la Vancouver Community Orchestra. Walt Cleland la va dirigir entre 1978 i 1990, expandint-la fins a esdevenir la Vancouver Symphony Orchestra. Des de 1991, Salvador Brotons n'és el director, consolidant-la com una orquestra professional de prestigi.

## Enllaços externs

* Vancouver Symphony Orchestra - Lloc web oficial
# Mauritània sota els Oulad Mbarek

Els Oulad Mbarek foren una tribu d'origen àrab hassànida que va dominar Mauritània al segle xvi, succeint als Oulad Rizg.
Els Oulad Mbarek (Awlad Mbarek) descendien igualment d'Oudeï, con els Oulad Rizg. Es van multiplicar durant el segle xv i al segle xvi van adquirir l'hegemonia política. Se'ls anomenava els Merafres o Meghafra perquè descendien de Marfar (Maghfar), germà de Rizg i per tant, igual que aquest fill d'Oudeï. El seu nom ha quedar com a sinònim de "guerrer valent i relativament honest".
Estaven dividits en dues bandes, una formada pels descendents de Mohammed, fill d'Omran (Amrane), fill al seu torn d'Othman que era fill de Marfra. La segona banda la va formar un germà de Mohammed, de nom Heddaj, que va tenir tres fills, Terrouz, Barkani i Khaou, origen pels dos primers dels trarza i els brakna; aquesta banda es va constituir en tribu al final del segle xvi. Actuant conjuntament a l'inici del segle xvi van adquirir l'hegemonia al Tiris, no sense oposició dels Oulad Rizg. La tradició només diu que van oprimir als marabuts, és a dir a les tribus amazigues pacifiques, però la història no ha deixat record de possibles lluites.
El grup Zouaïa dels Yaqoubïïn (avui dia derivats en dues tribus tachomcha: Id Eqouïb i Ahel Barik Allah de Trarza que vivien aleshores a Tin Mejouk), tenia bones relacions amb els descendents de Terrouz (vegeu Mauritània abans del domini àrab) i un descendent (quarta generació d'aquest), Ahmed Ould Daman va rebre hospitalitat a la tribu. Per això es va pactar que les tribus tachomcha no havien de pagar tribut als nous amos del país. Però sota Oudeïk anomenat el Calb, cap dels Oulad Mbarek, es va exigir el tribut. Ahmed Doula, el cap dels Zouaïa (la família del qual encara existeix) va comunicar a Oudeïk la decisió de la tribu de no pagar. El Calb va decidir atacar als rebels i aquests es van reagrupar sota el santó Habib Allah ben Yaqoub, al que havien demanat ajut. Oudeïk fou atacat llavors pels Oulad Zenaguïa dels brakna i es va lliurar un combat a Aguiert en el que Oudeïk va morir a mans d'Al-Ograïra ben Al-Afna salvant així als Zouaïa.
Al final del segle xvi els Oulad Mbarek van emigrar de Mauritània cap al Hodh permetent així la pujada dels Trarza-Brakna a la regió que després va agafar el seu nom.

## Referències

* L'Émirat des Trarzas per Paul Marty, 1882-1938
# Sublim Porta

La Sublim Porta (turc otomà: باب عالی, Bâb-ı Âli o Babıali, de l'àrab باب, bāb, 'porta' i de l'àrab عالي, ʿālī, 'alt') era el departament i residència del gran visir otomà, originalment anomenat Paixà Kapusu o Vezir Kapusu (de kapu, 'porta' en turc). Llavors el palau imperial era el Babialí. Aquest nom es va imposar en el segle xviii després de la pau de Passarowitz, i abans s'aplicava més aviat als palaus del soldà o al Diwan-i Humayun.
Sovint, la cort, el palau o el govern d'un sobirà era anomenat Porta o Sol, i així es deia entre els sassànides, a l'Egipte faraònic, al regne d'Israel i al Japó. Els turcs van recollir aquest costum i van anomenar el govern mòbil del gran visir com Ali Kapu; aviat el govern va tenir caràcter estable a Istanbul (fins aleshores residia a Adrianòpolis o Edirne) i llavors es va dir «Sublim Porta» sota el gran visir Nevşehirli Damat İbrahim Paşa, el 1718.
En l'Imperi Otomà, parlar de «la Porta» és equivalent a parlar del govern. La Sublim Porta incloïa, a més de les dependències del gran visir, el Ministeri de l'Interior, els despatxos del Ketkhuda Bey, el d'Afers Exteriors, els serveis del rais ul-küttab o cap de secretaris, el Consell d'Estat i un parell de comissions.
L'edifici en què es desenvolupaven les funcions va servir com a seu de la delegació a Istanbul del govern provisional d'Ankara, el 1922, i després va ser la seu del govern de la wilaya d'Istanbul.

## Referències

* 1 2 «Sublim Porta». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Penedes (Taradell)

Penedes és una masia de Taradell (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia de planta rectangular coberta a dues vessants, amb el carener paral·lel a la façana a la qual s'orienta a llevant. Es troba assentada damunt unes margues que marquen un lleuger pendent. L'edificació es divideix en dos sectors, el de l'esquerre té un pis més que el de la dreta. En aquest sector, a nivell del primer pis, s'hi obre un portal d'arc convex, al qual s'accedeix a través d'unes escales de pedra; en aquest indret hi ha diverses finestres. A tramuntana s'hi annexiona cossos i a nivell del primer pis hi ha una finestra amb inflexió gòtica. A migdia s'hi obre un cos de porxos al primer pis i els arcs són rebaixats i la barana catalana. En aquest sector s'hi forma un clos tancat que és de lliça. A la part de ponent hi ha una finestra protegida per un gran llangardaix. L'estat de conservació és força bo.

## Història

La masia existia en dates anteriors al 1325 i com la majoria de masies situades al NE de la població pertanyia a la parròquia de Santa Eugènia de Berga, malgrat que actualment es trobin dins del terme municipal de Taradell. Moltes d'aquestes masies havien nascut per l'establiment de fadristerns en terres no gaire llunyanes al mas patern. El Penedès no patí el despoblament provocat per la pesta negra i la trobem registrada en els fogatges del segle xvi i en el nomenclàtor de la província de Barcelona de l'any 1860. Pels elements arquitectònics podem dir que la masia fou reformada i ampliada aproximadament entre els segles xvi i xviii.

## Referències

* 1 2 «Penedes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 octubre 2017].
# Josep Maria Llopis i de Casades

Josep Maria Llopis i de Casades (Sitges, 30 de juny de 1886 - 1915) va ser un pintor català.

## Biografia

Era fill de l'advocat Manuel Llopis i Bofill i de Josepa de Casades i Dòria (1860-1909), i germà del diplomàtic Manuel Llopis i de Casades.
Format a l'escola de la Llotja, on va ser deixeble de Fèlix Mestres i Borrell, participà en les exposicions internacionals d'art de Barcelona dels anys 1907 i 1911, en l'última de les quals fou premiat amb una medalla pel quadre Altar de l'església de Sant Sever. També exposà dues vegades al Faianç Català (1911 i 1913) i guanyà un dels primers premis a l'Exposició de Belles Arts de Madrid de 1912. A més, es reproduïren tres quadres seus a la revista Museum (curiosament, al mateix número que es publicà el conegut article de Joan Maragall sobre Joaquim Sunyer).
Malgrat la seva curta carrera artística, des del punt de vista temàtic, sofrí una notable progressió, ja que començà representant assumptes militars i de seguida evolucionà cap als jardins i els interiors de temples, que sabé plasmar amb colors vius i profusió de detalls. Entre tots els que realitzà destaquen La Sala Capitular de la Seu de Barcelona i L'orgue de l'església parroquial de Sitges.
Malalt de tifus, va morir a Barcelona el 28 de gener del 1915, als 28 anys, quan tothom li augurava un prometedor avenir com a pintor. L'abril del 1916 s'organitzà una exposició pòstuma a les Galeries Laietanes de Barcelona. De les quaranta-vuit obres que s'hi van poder veure, disset guardaven relació amb Sitges (els diners que s'aconseguiren anaren destinats a la construcció del temple de la Sagrada Família).

## Referències

* ↑ «Manuel Llopis Bofill». geneanet. Maria Roca.
* ↑ «Josefa Piedad Alberta Casades Doria». geneanet. Maria Roca.
* 1 2 3 Sierra i Farreras, 1998.

## Bibliografia

* Sierra i Farreras, Roland. Diccionari Biogràfic de Sitgetans. Sitges: l'Eco de Sitges S.L, 1998, p. 219.
# Santa Magdalena de Caseres

Santa Magdalena de Caseres és un edifici del municipi de Caseres (Terra Alta) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una església d'una nau, amb dos altars i presbiteri. Volta apuntada i capçalera interior poligonal gallonada. Fou construïda de carreus quasi totalment. Portalada de mig punt dovellada amb guardapols decorat per una ziga-zaga, situada a un lateral. Les finestres són escasses i molt petites. L'exterior és molt massís i presenta una torre campanar rectangular al peu de la nau. La coberta és a doble vessant de teula àrab. Als paraments exteriors s'aprecien successives reformes, hi ha un ràfec que de vegades és una cornisa motllurada i altres lloses planes de pedra.
A la façana principal trobem una sèrie de mènsules amb relleus esculpits, representant un cap, una fulla, un animal, etc.
El campanar està bastit parcialment de totxo, la major part està feta de carreu.

## Història

No se sap gaire cosa d'aquesta església. El 1359 Caseres apareix amb 8 focs i primitivament el lloc veí d'Almudèfer tenia més importància (i era anterior). Després aquest últim es va despoblar bastant i sembla que part de la seva església parroquial de Santa Anna fou utilitzada per ampliar la de Caseres. Sembla que la façana és traslladada en temps no gaire llunyans.
De totes maneres, en contra de la idea de la modernitat de l'església de Caseres, la capçalera és pròpia, gòtica, per tant podem parlar d'una base medieval original sobre la qual s'han obrat successives reformes i ampliacions.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Església parroquial de Santa Magdalena». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 novembre 2015].

## Enllaços externs

* «Església parroquial de Santa Magdalena». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Lescar

Lescar' és un municipi francès, situat al departament dels Pirineus Atlàntics i a la regió de la Nova Aquitània. L'any 1999 tenia 8.191 habitants.

## Demografia

Evolució de la població :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 1 948 | 1 710 | 1 611 | 1 781 | 2 093 | 1 938 | 2 096 | 2 014 | 1 940 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 1 877 | 1 776 | 1 827 | 1 807 | 1 855 | 1 791 | 1 794 | 1 645 | 1 630 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 1 554 | 1 522 | 1 482 | 1 471 | 1 661 | 1 871 | 1 750 | 1 576 | 1 855 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 2 194 | 2 953 | 4 164 | 5 186 | 5 793 | 8 191 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Història

Fou la capital històrica del Bearn i es deia Beneharnum. Destruïda pels normands vers el 850 fou coneguda després com a Lescar. Fou la capital del Vescomtat de Bearn. Tenia una seu episcopal que fou destruïda, per bé que es va construir una nova catedral al segle xii amb el nom de Nostra Senyora de l'Assumpció. Fou seu del bisbat fins al 1801, moment en què traslladà a Baiona).

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1983-2008 | René Claverie | UMP |
| 2008- | Christian Laine | PS |

## Agermanaments

* l'Alfàs del Pi
* Sátão

## Personatges il·lustres

* Joan Enric de Fondevila, (1633 - 1705) escriptor en llengua occitana

## Referències

* ↑ Toponímia occitana