OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Teresa Ulldemolins

Teresa Ulldemolins (Valls, 1958) és una artista vallenca.
Inicia els estudis a l'Escola Taller d'Art de la Diputació de Tarragona el 1976, descobrint la seva passió per l'esmalt. Posteriorment es matrícula a l'Escola de la Llotja a Barcelona, on es gradua el 1981 en Arts Aplicades (especialitat Esmalts). Fins al 1993 va estar combinant el seu treball artístic amb el negoci familiar a Valls. Finalment, munta el seu propi taller, en el que treballa i on també es dedica a l'ensenyança.
Com molts artistes que treballen l'esmalt, la seva producció té dos vessants: un de més comercial, obres d'artesania, i un altre de més personal, obres úniques, en les quals l'artista posa tot el seu coneixement i el desig de poder-se expressar: l'artista és una enamorada de la natura, de petits indrets, plens de fulles i de molsa, de boscos, etc.

## Exposicions i premis

Des de 1977, amb la seva primera mostra a la Sala Roc de Valls, les exposicions i la progressió com a creadora han estat constants:
* 2002 1r Premi Nacional d'Artesania “Ramon Barbat i Miracle”, de Valls.
* 2005 Medalla de Plata en la 1a Biennal Internacional de l'Art de l'Esmalt a Vilnius (Lituània), per dues figures que va anomenar marianne i Rodolfo, un esmalt sobre pedra.
* 2006 Presenta obra a Tòquio (Japó), Tbilisi (Geòrgia) i Morez (França).
* 2007 Grand Prix a la 3a Triennal Internacional de l'Esmalt de Budafok, a Budapest (Hongria)
* 2009 Presenta obra a Tòquio i Ueno (Japó)
* 2011 Presenta obra a Vílnius (Lituània)
* 2012 Presenta obra a Valkenswaard (Holanda)
* 2015 Presenta obra a Ravenstein (Holanda) i Vílnius (Lituània)
* 2016 La seva darrera mostra “Blau 25”, inaugurada el 22 d'abril del 2016, a la Capella Sant Roc de Valls, l'artista, a més d'esmalts, escultures amb pedra i esmalt, collages i joies, va presentar un conjunt de pintures a l'oli i tècnica mixta. Obres molt elaborades, realistes amb tocs onírics que les fan especialment atractives.

## Referències

* ↑ SALCEDO MILIANI, Antonio, Plural Femení. Dones artistes a les comarques de Tarragona. La consolidació 1951-1975, Diputació de Tarragona, Tarragona, 2016. p.108
* ↑ SALCEDO MILIANI, Antonio, Plural Femení. Dones artistes a les comarques de Tarragona. La consolidació 1951-1975, Diputació de Tarragona, Tarragona, 2016. p.109-110
* 1 2 SALCEDO MILIANI, Antonio, Plural Femení. Dones artistes a les comarques de Tarragona. La consolidació 1951-1975, Diputació de Tarragona, Tarragona, 2016. p. 110-111
# Pink Narcissus

Pink Narcissus és una pel·lícula de drama arthouse esteatunidenca del 1971 dirigida per James Bidgood protagonitzada per (desconeguts) Bobby Kendall, Don Brooks i l'actor teatral Charles Ludlam. Visualitza les fantasies eròtiques d'un prostitut masculí gai.

## Premissa

Entre les visites del seu guardià, o de John, un prostitut masculí (Bobby Kendall), sol al seu apartament, fantasieja amb mons on ell és el personatge central. Per exemple, s'imagina a si mateix com un matador, un nen esclau romà i l'emperador que el condemna, i el guardià d'un harem masculí per al qual un altre mascle fa una dansa del ventre.

## Producció

La pel·lícula està rodada principalment amb pel·lícula de 8 mm amb una il·luminació brillant i d'un altre món i colors intensos. A part de la seva darrera escena clímax, que es va rodar en un loft del centre de Manhattan, es va produir íntegrament (incloses les escenes a l'aire lliure) al petit apartament de Bidgood a Nova York durant un període de set anys (del 1963 al 1970) i finalment es va estrenar sense el consentiment del director, que per tant s'havia acreditat com a Anònim. Va dir en una entrevista: "Mireu, per què li vaig treure el meu nom és que estava protestant, cosa que havia sentit en aquell moment que això és el que vau fer..."

## Procedència

Com que el nom del cineasta no era gaire conegut, hi va haver rumors que Andy Warhol estava al darrere. A mitjans de la dècada de 1990, l'escriptor Bruce Benderson va començar una recerca per al seu creador basant-se en diverses pistes i finalment va comprovar que era James Bidgood, que encara vivia a Manhattan i treballava en un guió de pel·lícula. L'any 1999, Taschen va publicar un llibre investigat i escrit per Benderson sobre el cos fotogràfic i treball fílmic de Bidgood.
L'estil inconfusiblement kitsch de Bidgood ha estat posteriorment imitat i refinat per artistes com Pierre et Gilles.
El 2003, la pel·lícula va ser reestrenada per Strand Releasing, ja que la pel·lícula va tenir el seu 35è aniversari el 2006.

## Música

* Joseph Haydn: Concert per trompa núm.1
* Modest Mussorgsky: Quadres d'una exposició
* Modest Mussorgsky: Nit a la Muntanya Pelada
* Serguei Prokofiev: Alexander Nevsky
* Kenneth Gaburo: "Lemon Drops"
* Genaro Nunez, Banda Taurina, Rosalio Juarez: "Corazon Hispano"

## Referències

* ↑ Genzlinger, Neil «James Bidgood, a Master of Gay Photography, Dies at 88 - In addition to his elaborately staged images of gay fantasies, he made the film “Pink Narcissus,” a cult classic released anonymously in 1971.». The New York Times, 07-02-2022 [Consulta: 8 febrer 2022].
* 1 2 «James Bidgood's Sumptuous and Subversive 'Pink Narcissus', 1971». dangerousminds.net, 04-07-2011. [Consulta: 20 juny 2018].
* 1 2 «Camping out with James Bidgood: The Auteur of Pink Narcissus Tells All». brightlightsfilm.com, 01-05-2006. [Consulta: 20 juny 2018].
* ↑ Benderson, Bruce. James Bidgood. Benedikt Taschen Verlag, 1999. ISBN 3-8228-7427-2.
# Styggevatnet

Styggevatnet és un llac glacial alimentat per la glacera de Jostedalsbreen. Està situat al municipi de Luster, al comtat de Sogn og Fjordane, Noruega. El llac es troba al sud-est del llac d'Austdalsvatnet. El llac està regulat per una presa i la seva desembocadura en el riu Jostedøla. Es troba a uns 10 quilòmetres a l'est de Lodalskåpa i Brenibba al Parc Nacional de Jostedalsbreen.
Styggevatnet es troba a uns 18 quilòmetres del centre d'informació del Centre de Breheim, on es pot trobar sobre la glacera de Nigardsbreen. Al llac, és possible fer caiac amb un guia entre els icebergs d'una glacera propera.

## Galeria

* Vista de la glacera
* Llac Styggevatnet
* Vista de la glacera (2011)
* Vista del llac i la glacera (2011)
* Presa del llac (2011)
* Tour a la glacera (2011)

## Referències

* ↑ institutt, NRK og Meteorologisk «Weather forecast for Styggevatnet» (en anglès). yr.no. Arxivat de l'original el 2017-01-12 [Consulta: 5 febrer 2017].
# Harrison (Nova Jersey)

Harrison és una població dels Estats Units a l'estat de Nova Jersey. Segons el cens del 2008 tenia 15.201 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Harrison tenia 14.424 habitants, 5.136 habitatges, i 3.636 famílies. La densitat de població era de 4.564,9 habitants/km².
Dels 5.136 habitatges en un 33,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 49,8% hi vivien parelles casades, en un 13,9% dones solteres, i en un 29,2% no eren unitats familiars. En el 22,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 8,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,81 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,27.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 21,5% tenia menys de 18 anys, un 10,6% entre 18 i 24, un 36,8% entre 25 i 44, un 20,9% de 45 a 60 i un 10,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 34 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 101,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 41.350 $ i la renda mediana per família de 48.489 $. Els homes tenien una renda mediana de 33.069 $ mentre que les dones 26.858 $. La renda per capita de la població era de 18.490 $. Aproximadament el 10,1% de les famílies i el 12,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Harrison». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Harrison». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Frontera entre el Níger i el Txad

La frontera entre el Níger i el Txad és la línia fronterera en sentit nord-sud que separa l'oest del Txad de l'oest del Níger al nord de l'Àfrica central. Té 1.175 km de longitud. De nord a sud, aquesta frontera comença al trifini d'ambdós països amb Líbia, a l'extrem oest de la Franja d'Aouzou i a l'oest de la regió del Tibesti, i acaba al trifini entre ambdós estats amb Nigèria, vora de 100 km al nord-oest del llac Txad.

## Referències

* ↑ «Chad». The World Factbook. Central Intelligence Agency.
* ↑ «Níger». The World Factbook. Central Intelligence Agency.
* ↑ Ian Brownlie,Ian R. Burns African Boundaries: A Legal and Diplomatic Encyclopaedia, p. 607-612

## Enllaços externs

* The Anglo-French Niger-Chad Boundary Commission, G. S. McD. Elliot, The Geographical Journal, Vol. 24, No. 5 (Nov., 1904), pp. 505-520
# Behobia

Behobia és un barri del municipi guipuscoà d'Irun situat al seu extrem oriental, al sud del riu Bidasoa. Limita al Nord i a l'Est amb França, al Sud amb els barris Meaka i Bidasoa i a l'oest amb els de Meaka, Olaberria i Anaka.

## Etimologia

Sobre el significat de "Behobia" no existeix criteri unànime. Existeixen diverses teories. Per uns prové de Beko-ibia, "gual de baix", mentre que per a altres prové de Behor-ibia, "gual de les eugues". En totes les interpretacions, però, l'element comú és que es tracta d'un gual.

## Història

Behobia consta com a barri des que es va esqueixar de Bidasoa el 1887, el que el converteix en el barri més jove d'Irun.

## Referències

* 1 2 «Barrio Behobia». Irungo Udala - Ajuntament d'Irún. [Consulta: 12 novembre 2018].
* 1 2 M., I. «El origen del nombre de los siete barrios históricos de la ciudad». Diario Vasco, 17-04-2016 [Consulta: 12 novembre 2018].
# Birket Qarun

Birket Qarun (àrab: بِركة قارون, Birkat Qārūn) o llac de Karun (àrab: بحيرة قارون, buḥayrat Qārūn) és el nom d'un llac d'Egipte, situat a l'oest del Nil, uns cent kilòmetres al sud-oest del Caire. Té una superfície d'uns 230 km². Està situat per sota el nivell del mar, com tota la regió que l'envolta. Està unit al Nil per un canal.
Durant el Regne Antic d'Egipte, l'excavació a Hawara per crear el canal ara conegut com a Bahr Yussef va augmentar el volum d'entrada al llac Moeris, i els projectes de drenatge i recuperació de terres concurrents veurien explotat el llac amb finalitats agrícoles.
El llac, molt més gran al neolític, va anar baixant de nivell, i està actualment reduït a una desena part de la superfície que tenia fa 10.000 anys. El seu nom antic era llac Meris.

## Referències

* ↑ Van de Mieroop, Marc. A history of ancient Egypt. Blackwell history of the ancient world (en anglès). Chichester: Wiley-Blackwell, 2011. ISBN 978-1-4051-6070-4.
* ↑ Heròdot, 2001, p. 98.

## Bibliografia

* Heròdot. Història. Llibre II. Fundació Bernat Metge, 2008. ISBN 9788472257771.
# Joan del Alcàzar Garrido

Joan del Alcàzar Garrido (València, 1954) és catedràtic d'Història Contemporània de la Universitat de València, exdirector del Centre Internacional de Gandia, autor de llibres d'assaig, i perit de l'acusació del sumari que instruïa el jutge Baltasar Garzón contra Augusto Pinochet per genocidi. Fou director del Centre Internacional de Gandia (CIG) de la Universitat de València durant deu anys, fins al març de 2012.
Com a docent, ha estat vicedegà de la Facultat de Geografia i Història, vicerector de Professorat de la Universitat de València, director de la Universitat d'Estiu de Gandia i director del Centre Internacional de Gandia de la Universitat de València. Actualment és director d'Activitats Acadèmiques del Centre Internacional de Gandia de la Universitat de València (CIG-UV).

## Referències

* ↑ «Joan del Alcàzar dimite del Centre Internacional de Gandia por "dificultad de comunicación" con el equipo rectoral». 20 minutos, 02-03-2012 [Consulta: 26 juliol 2014].

## Enllaços externs

* Locsus Arxivat 2015-05-18 a Wayback Machine.
# Frederick Reines

Frederick Reines (Paterson, EUA, 16 de març de 1918 - íd., 26 d'agost de 1998) fou un físic i professor universitari estatunidenc guardonat amb el Premi Nobel de Física l'any 1995 pel seu descobriment del neutrí.
De ben petit, es traslladà amb la seva família a la ciutat de Nova York, on estudià física a l'Institut Stevens de Tecnologia de la Universitat de Nova York. Fou professor de la Universitat de Califòrnia a Irvine, situada a l'estat de Califòrnia, i fou membre de l'Acadèmia de Ciències dels Estats Units.
Va iniciar la seva recerca l'any 1945 en la Divisió Teòrica del laboratori de Los Alamos sota la direcció de Richard Feynman. Al costat de Clyde Cowan, inicià les seves investigacions al voltant dels leptons i aconseguiren descobrir l'any 1956 el primer neutrí, confirmant així la predicció del físic Wolfgang Pauli realitzada vint anys abans.
L'any 1959 abandonà la seva recerca al laboratori de Los Alamos per esdevenir cap del departament de física de la Universitat de Case, i el 1966 acceptà el seu nomenament com a professor de la Universitat d'Irvine. Reines és considerat com l'únic científic en la història íntimament associat amb el descobriment i la posterior recerca d'una partícula elemental.
El 1995 fou guardonat amb la meitat del Premi Nobel de Física per les seves contribucions, pioneres, en la física dels leptons i especialment en la detecció del neutrí, premi que compartí amb el físic Martin Lewis Perl.
Va morir el 1998 de causes naturals.

## Enllaços externs

* «Frederick Reines» (en anglès). The Nobel Prize. The Nobel Foundation.
# Font de n'Horta

La Font de n'Horta és una font a ponent del nucli de la Torre de l'Espanyol (Ribera d'Ebre) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Durant una reforma practicada l'any 1965, va trobar-se material arqueològic al seu interior, el qual correspon a un lot de monedes, fragments de ceràmica i una àmfora romanes, entre d'altres. S'han datat entre els segles I dC i II dC. Font i safareig públic constituït per dues grans basses rectangulars, una situada en una cota inferior respecte l'altra. L'aigua de la font brolla directament a la bassa superior, que consta de pedres inclinades al seu voltant, on es rentava la roba. L'aigua sobrant està canalitzada fins a la segona, on brolla a través d'un tub metàl·lic. A continuació hi ha una petita pica quadrangular amb un rec on es condueix l'aigua sobrera. L'espai ha estat adequat en l'actualitat a través d'una estructura de fusta amb pilars d'obra i teulada a dos vessants de teula àrab, que cobreix la bassa superior i part de la inferior.

## Galeria

* Bassa inferior
* Brollador per on surt l'aigua sobrera des de la bassa inferior
* Detall del brollador per on surt l'aigua sobrera des de la bassa inferior
* Rec que canalitza l'aigua sobrera

## Notes

* ↑ «Font de n'Horta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].

## Enllaços externs

* «Font de n'horta». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Beber

El Beber (baix alemany Bever) és un afluent del riu Ohre a Saxònia-Anhalt d'una llargada de quasi disset quilòmetres.
Neix al mont Butterberg, un pujol boscós al sud de Bregenstedt. Rega els nuclis d'Emden, Bebertal i a la ciutat d'Haldensleben els nuclis Hundisburg i Althaldensleben. Desemboca al nord-est de Wedringen a l'Ohre. La seva conca cobreix uns 194 km². Al seu marge es troben les runes de l'església romànica de Nordhusen del 1214, l'únic edifici del despoblat que queda dempeus.

## Afluents

* Schafbade
* Sieggraben
* Krummbeek
* Riehe
* Olbe
* Garbe
* A Emden
* A Hundisburg
* Runes romàniques de Nordhusen

## Referències

             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Beber
* ↑ Fabri, Johann Ernst. «Flüsse und Bäche der Altmark (Rius i rierols de l'Altmark)». A: Magazin für die Geographie, Staatenkunde und Geschichte (en alemany). vol. I. Nürnberg: Ed. Raspeschen Buchhandlung, 1797, p. 62.
* ↑ «Verzeichnis der Gewässer mit erheblicher Bedeutung für die Wasserwirtschaft (Inventari del cursos d'aigua significatius per a la gestió de les aigües» (en alemany). Wassergesetz für das Land Sachsen-Anhalt (WG LSA) vom 16. März 2011 (Llei sobre les aigües de l'estat de Saxònia-Anhalt del 16 de març del 2011), 16 març 2011 (2011-03-16) [Consulta: 19 octubre 2014].
* ↑ «earthtools.org». Arxivat de l'original el 2013-01-29. [Consulta: 19 gener 2021].
* ↑ «Die Beber» (en alemany). Bildungsserver Sachsen-Anhalt. [Consulta: 19 octubre 2014].
* ↑ AA.VV., Gesamtliste der Fließgewässer im Elbeeinzugsgebiet, Magdeburg, Flussgebietsgemeinschaft Elbe Geschäftsstelle, 2012, pàgina 29
* ↑ «Ruine Nordhusen bei Hundisburg». A: Schloss Hundisburg (.pdf) (en alemany). Königslutter: Geopark-Geschäftsstelle FEMO e.V., 2013. Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine.
Viccionari
# Betílids

Els betílids (Bethylidae) són una família d'himenòpters apòcrits. Són de mida mitjana i l'aspecte general és de color negre o marró fosc. S'assemblen superficialment a les formigues.

## Característiques de la família

Les ales són més aviat curtes, amb lòbuls característics en el parell posterior i de vegades estan reduïdes o absents. El cap és allargat. Les antenes tenen 12 o 13 segments. El gàster (abdomen) amb tergites visibles 7-8. Els fèmurs anteriors estan engruixits. No tenen lluentor metàl·lica.
Hi destaca Sclerodermus domesticus, un eficient depredador dels corcs de la fusta.

## Subfamílies

S'han descrit més de 1.800 espècies, repartides en quatre subfamílies:
* Bethylinae. Tenen venació alar. El fente amb una quilla longitudinal mitjana.
* Mesitiinae. 200 espècies es troben en Clytrinae.
* Pristocerinae. El mascle sense ales tègules, o sense ocels. Els ulls reduïts o absents.
* Epyrinae. Ales generalment presents, si no, llavors la presència de tègules i ocels.

## Referències

* ↑ T. W. Fisher, Thomas S. Bellows, L. E. Caltagirone, D. L. Dahlsten, Carl B. Huffaker, G. Gordh. Handbook of Biological Control: Principles and Applications of Biological Control (en anglès). Elsevier, 1999, p. 458. ISBN 9780080533018.

## Bibliografia

* Evans, H. I. 1964. A Synopsis of the American Bethylidae (Hymenoptera, Aculeata). Bulletin of the Museum of Comparative Zoology 132: 1-222.
* Evans, H. I. 1978. The Bethylidae of America North of Mexico. Memoirs of the American Entomological Institute 27: 1-332, 159 figures.
* Gordh, G. & Moczar, L. 1990. A catalog of the world Bethylidae (Hymenoptera, Aculeata). Memoirs of the American Entomological Institute 46: 1-364.
* Kieffer J.J. Bethylidae // Das Tierreich. Berlin: R. Fridlandar o. Sohn, 1914, Lief. 41. 595 S.
* Richards, O. W. 1939. The British Bethylidae (Hymenoptera). Transactions of the Royal Entomological Society of London 89(8): 185- 344, 111 figures.
# Pecíol (insectes)

En entomologia, pecíol és un terme tècnic per la cintura estreta d'alguns insectes himenòpters, especialment formigues, abelles i vespes. El pecíol pot constar d'un o dos segments, característica d'interès taxonòmic de les subfamílies en les formigues. El terme pecíol es fa servir per a referir-se per al primer o segon segment del metasoma (posterior) dels membres dels himenopters subordre Apocrita (formigues, abelles i vespes). De vegades es fa servir per altres insectes.

## Referències

* ↑ «Còpia arxivada». University of Florida. Arxivat de l'original el 13 de gener 2014. [Consulta: 10 gener 2016].
* ↑ Zombori, L.. Dictionary of Insect Morphology. Walter de Gruyter, 1999, p. 173.
# Federació de Futbol de l'Àsia Oriental

La Federació de Futbol de l'Àsia Oriental, també coneguda per l'acrònim EAFF (en anglès: East Asian Football Federation), és l'òrgan de govern del futbol de les federacions de l'est d'Àsia de la Confederació Asiàtica de Futbol (AFC). Va ser fundada l'any 2002 per nou federacions de l'AFC i, l'any 2006, s'hi va integrar l'Associació de Futbol de les Illes Mariannes del Nord que pertany a la Confederació de Futbol d'Oceania (OFC).
L'EAFF és una de les cinc zones geogràfiques en què està dividida l'AFC i una de les sis confederacions que integren la Federació Internacional de Futbol Associació (FIFA).
La principal competició que organitza l'EAFF és la EAFF E-1 Football Championship. Va ser creada el 2003 amb el nom de East Asian Football Championship i, des de 2010', és coneguda amb el nom de EAFF East Asian Cup.
L'any 2018, es va crear el AFF–EAFF Champions Trophy, un partit de caràcter bienal organitzat per i l'EAFF i la Federació de Futbol del Sud-est Asiàtic (AFF) a disputar entre els campions de la EAFF E-1 Football Championship i la AFF Championship.
Des de 2005, l'EAFF organitza la versió femenina de la competició anomenada EAFF E-1 Football Championship Women.

## Membres de la EAFF

| Pais | Federació |
| Corea del Nord | Associació de Futbol de Corea del Nord |
| Corea del Sud | Associació de Futbol de Corea del Sud |
| Guam | Associació de Futbol de Guam |
| Hong Kong | Associació de Futbol de Hong Kong |
| Illes Mariannes del Nord | Associació de Futbol de les Illes Mariannes del Nord |
| Japó | Associació Japonesa de Futbol |
| Macau | Associació de Futbol de Macau |
| Mongòlia | Associació de Futbol de Mongòlia |
| Taiwan | Federació de Futbol de Taiwan |
| Xina | Associació Xinesa de Futbol |

## Referències

* ↑ «East Asian Football Federation» (en anglès). EAFF. [Consulta: 4 novembre 2019].
* ↑ Menary, Steve. «North Mariana exit weakens Oceania Football Confederation» (en anglès). Play the Game, 11-05-2009. [Consulta: 4 novembre 2019].
* ↑ «About AFC» (en anglès). AFC. [Consulta: 2 novembre 2019].
* ↑ «Asian Football Confederation» (en anglès). FIFA. Arxivat de l'original el 31 de març 2019. [Consulta: 2 novembre 2019].
* ↑ «EAFF E-1 Football Championship (East Asian Football Championship)» (en anglès). South China Morning Post. [Consulta: 4 novembre 2019].
* ↑ «AFF, EAFF Introduce Champions Trophy for Regional Winners» (en anglès). Asean Football Federation, 15-12-2018. [Consulta: 4 novembre 2019].
* ↑ «EAFF E-1 Football Championship Women» (en anglès). Soccerway. [Consulta: 4 novembre 2019].
# Guillem Bernat de Perles

Guillem Bernat de Perles (Perles, inici del segle xiv) era un prevere catala. Va néixer a la masia de Can Pagès al veïnat de Perles (Vilademuls) a l'inici del segle xiv.
Va professar el 1328 i va ser capellà de la parròquia i del monestir de Sant Daniel a Girona. El 1349 va esdevenir majordom del bisbe de Girona.
És conegut com a autor del Llibre verd dels feus, un inventari de tots els feus i delmes de les més de quatre cents parròquies de la diòcesi, obra encarregada per Berenguer de Cruïlles el 1362. Va continuar després de la mort de Berenguer sota els seus successors Ènnec de Valterra (1361-1369) i de Jaume de Trilla (1369-1374). Aquest darrere el va amonestar que acabi, el que finalment sera fet l'estiu de 1371 després de quasi deu anys.
El 2012 la Diputació de Girona va encarregar l'historiador Elvis Mallorquí i García amb una edició crítica amb el títol Llibre verd del Bisbe de Girona (1362-1371).

## Referències

* 1 2 «Conèixer El Pla de l'Estany: Vilademuls». Centre d'Estudis Comarcals de Banyoles, 25-03-2020. [Consulta: 17 setembre 2020].
* ↑ Mallorquí i García, Elvis. «Dîme et féodalité en Catalogne : le diocèse de Gérone et le Livre Vert (1362-1371)». A: La dîme dans l'Europe médiévale et moderne (en francès).
* ↑ Mallorquí i García, Elvis (ed.). El llibre verd del Bisbe de Girona (1362-1371). Girona: Diputació de Girona, 2012, p. 580 (Col·lecció Francesc Eiximenis). ISBN 978-84-96747-85-2.