OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Antoni Escarré Esteve

Antoni Escarré Esteve (Alacant, 22 d'octubre de 1941 - Alacant, 5 de març de 2022) va ser un biòleg i polític valencià.

## Biografia

Escarré Esteve fou professor universitari en diverses etapes. Després de llicenciar-se en biologia a la Universitat de Barcelona, va obtenir una beca per a estudiar la vegetació de la Guinea Equatorial. Després fou professor de botànica i ecologia en la Universitat de Navarra, de Biologia al Centre d'Estudis Universitaris d'Alacant el 1976. També ha estat professor a la Universitat de Barcelona en 1986 i, altra vegada a Alacant, de Bioestadística. Aconseguida la càtedra d'Ecologia, fou vicerector d'Investigació a la Universitat d'Alacant, estant rector Ramón Martín Mateo, el 1986.
L'any 1981 s'afilià al PSOE. Fou diputat a les Corts Valencianes poc més de la meitat de la III Legislatura, ja que renuncià a l'acta de diputat el 1994 per tornar a la docència.
El juny de 1988 fou nomenat Director General d'ensenyaments universitaris i investigació de la Generalitat Valenciana. Fou Conseller de Cultura, Educació i Ciència de la Generalitat Valenciana entre el setembre de 1989 i el juliol de 1991; i Conseller de Medi Ambient entre els mesos de juliol de 1991 i 1993. Sempre integrat als governs del socialista Joan Lerma.
Com a científic va participar activament als inicis de l'ecologia ibèrica, amb estudis del cicle biogeoquímics de conques. A més va coordinar un doctorat a Cuba sobre Desarrollo sostenible de bosques tropicales, manejos forestal y turístico, doctorat conjunt entre la Universitat d’Alacant i la Universidad de Pinar del Río (Cuba). Arran del doctorat han eixit un centenar de tesis a Cuba, cosa que comportà que Antoni Escarré sigui molt estimat pels naturalistes en aquell país.

## Referències

* ↑ «Fitxa de les Corts Valencianes». Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 15 juny 2015].
* ↑ Javier Paniagua Fuentes i J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.189. ISBN 9788495484802.
* ↑ «Adéu a un amic: en la mort d’Antoni Escarré».
* ↑ «Antoni Escarré (1941-2022)».
# Cyathopus

Cyathopus és un gènere de plantes de la família de les poàcies, ordre de les poals, subclasse de les commelínides, classe de les liliòpsides, divisió dels magnoliofitins. L'única espècie coneguda és nativa de les muntanyes de Bhutan, Yunnan, Sikkim, Nepal, Uttarakhand i regions properes.

## Taxonomia

* Cyathopus sikkimensis Stapf

## Referències

* ↑ Stapf, Otto. 1895. Hooker's Icones Plantarum 24: plate 2395 + subsequent text page line drawing of Cyathopus sikkimensis, descriptions in Latin, commentary and figure captions in English
* ↑ Kew World Checklist of Selected Plant Families
* ↑ Flora of China Vol. 22 Page 364 锡金杯禾 xi jin bei he Cyathopus sikkimensis Stapf, Hooker’s Icon. Pl. 24: t. 2395. 1895.
* ↑ Bor, N. L. 1960. Grass. Burma, Ceylon, India & Pakistan i–767. Pergamon Press, Oxford.
* ↑ Kandwal, M.K. & Gupta, B.K. (2009). An update on grass flora of Uttarakhand. Indian Journal of Forestry 32: 657-668
* ↑ Noltie, H.J. (2000). Flora of Bhutan 3(2): 457-883. Royal Botanic Gardens, Edinburgh
# Miguel Ortiz

Miguel Ortiz és el nom dels següents personatges:
* Miguel Ortiz Berrocal (Villanueva de Algaidas, Màlaga, 1933 - Antequera, Màlaga, 2006), escultor espanyol
* Miguel Ortiz Llonis (Madrid, 1963), actor i presentador de televisió espanyol
* Miguel Ortiz Zaragoza (Altea, 1962), advocat i polític valencià, alcalde d'Altea i senador en la V i la IX legislatures
# LTJ Bukem

Daniel Williamson (Watford, 20 de setembre de 1967), més conegut pel seu nom artístic LTJ Bukem, és un músic anglès, productor i DJ de drum amd bass. Juntament amb el seu segell discogràfic, Good Looking Records, se l'associa amb el vessant més jazzístic i ambiental de la música drum and bass.

## Trajectòria i estil musical

Es va formar en piano clàssic i va descobrir la fusió del jazz durant els seus anys d'adolescència, arribant a tenir una banda de jazz-funk. Tanmateix, a finals dels anys 1980 va decidir convertir-se en DJ fins a aconseguir fer-se un nom en l'escena més famosa de principis dels 1990 a Europa.
Més tard, va dirigir la discoteca londinenca Speed i es va dedicar a la producció musical al segell Good Looking Records amb una sèrie de recopilacions titulades «Logical Progression» i «Earth» que exploraven el costat downtempo de la música electrònica, amb un nou estil, de tall més suau i amb influències acid-jazz, que es va anomenar intelligent drum and bass, el qual incorporava, per exemple, instruments de corda i sons de la natura.
L'any 2007, va anunciar que havia trobat la seva mare biològica, una dona ugandesa que vivia a París i que va revelar-li que el seu pare era egipci.

## Discografia
### Singles/Àlbums

* Delitefol
* Logical Progression
* Demon's Theme / A Couple of Beats (1992/2000)
* Who Knows Vol, 1
* Bang The Drums / Remnants (1993)
* Return to Atlantis (1993)
* Music / Enchanted (1993)
* 19.5 / 19.5 Reprisal (1994)
* Mixmag Live! Volume 21 (1996)
* Logical Progression
* Progression Sessions (1998–2003)
* Earth
* The Journey (1996)
* Mystical Realms EP (1998)
* Journey Inwards (2000)
* Suspended Space EP (2000)
* Producer 01 (2001)
* Producer 05: Rarities (2002)
* Some Blue Notes of Drum 'N Bass (2004)
* FabricLive.46 (2009)
* Bukem in Session (2013)

### Singles

* DJ Biz – Losing Track of Time (LTJ Bukem Mix) (1992)
* Teach Me to Fly (LTJ Bukem & DJ Trace, 1992)

### Remescles

* "Sweetness (Mellow Drum n Bass Mix)" – Michelle Gayle (1994)
* "Feenin' (LTJ Bukem Remix)" – Jodeci (1995)
* "Transamazonia (LTJ Bukem Remix)" – The Shamen (1995)
* "If I Could Fly (LTJ Bukem Remix)" – Grace (1996)
* "The James Bond Theme (LTJ Bukem Remix)" – David Arnold (1997)
* "The Essence (LTJ Bukem Remix)" – Herbie Hancock (amb Chaka Khan) (2001)

## Referències

* ↑ Bush, John. «LTJ Bukem – Music Biography, Credits and Discography». AllMusic. [Consulta: 15 febrer 2013].
* ↑ «LTJ Bukem». Clubbingspain. [Consulta: 18 agost 2019].
* ↑ «LTJ Bukem». Resident Advisor. [Consulta: 18 agost 2019].
* ↑ Harrington, Richard. LTJ Bukem. The Washington Post 27 April 2001.
* ↑ Chris Sharp, "Jungle." In Modulations: A History of Electronic Music, Peter Shapiro, Ed (Nova York: Caipirnha Productions Inc., 2000), p. 141.
* ↑ BBC Radio 1, One in the Jungle, 6 September 2007 @1:27:00
* ↑ «LTJ Bukem». Discogs. [Consulta: 18 agost 2019].
# Mafalda Favero

Mafalda Favero (Portomaggiore, Ferrara, 5 de gener de 1905 - Milà, 3 de setembre de 1981) va ser una soprano italiana.
Va estudiar a Bolonya, on va atreure l'atenció del compositor Franco Alfano. Cantà a Cremona i Parma i debutà a La Scala com a Eva en Els mestres cantaires de Nuremberg, dirigida per Arturo Toscanini, el 1929. Fins a 1950 va cantar a La Scala amb debuts al Covent Garden el 1937 i 1939, i el (Metropolitan Opera (La bohème) i l'Òpera de San Francisco en 1938.
En el seu repertori va incloure moltes obres contemporànies d'Alfano, Pietro Mascagni, Riccardo Zandonai i Ermanno Wolf-Ferrari. Famosa com a Madama Butterfly, en retirar-se va comentar que l'esforç per cantar-la havia escurçat la seva carrera.
Va registrar Manon de Massenet el 1947 i Mefistofele, de Boito, el 1929.

## Referències

* ↑ «FAVERO, Giuseppina, detta Mafalda» (en italià). TRECANNI. Institut Giovanni Treccani. "Dizionario Biografico". [Consulta: 2 juny 2020].

## Bibliografia

* The Last Primera Donnas, Lanfranco Rasponi, Alfred A Knopf, 1982. ISBN 0-394-52153-6
# Maharashtri

El maharashtri (Marathi: महाराष्ट्री प्राकृत), és una llengua de l'Índia antiga i medieval, que descendeix del pràcrit, i que es parla en el que actualment és Maharashtra i altres parts de l'Índia. És l'avantpassat del marathi, el konkani, el singalès i el divehi. És una de les moltes llengües (sovint anomenades dialectes) que formen l'anomenat pràcrit, i part dels pràcrits dramàtics. El seu ús literari es va fer famós amb les obres de teatre de Kālidāsa.
El maharashtri va ser la més popular entre les llengües del pràcrit. Es va parlar des de Malwa i Rajputana (al nord) fins a la regió dels rius Kistna i Tungabhadra (al sud). El sànscrit va perdre el seu estatus de llengua de comunicació en algun moment al voltant de l'any 500 aC, quan el pràcrit va esdevenir la llengua en ús. El rei Hala (rei: 20-24 dC), mencionat en els Puranas com a membre de la dinastia Satavahana, va utilitzar el maharashtri, aleshores popular, per escriure el Saptashati(सप्तशती) o Gāthā Saptashatī, el Setubandh (सेतुबंध) i el Karpurmanjari (कर्पुरमंजरी). El maharashtri es va parlar durant 1000 anys (del 500 aC al 500 dC). Els historiadors estan d'acord que el maharashtri i altres pràcrits han prevalgut en l'actual Maharashtra. El maharashtri va ser àmpliament parlat a l'oest de l'Índia i, fins i tot al sud, a zones que parlen kanara.
El marathi descendeix del dialecte maharashtri (literalment, la llengua de l'imperi), el qual va ser la llengua oficial de l'imperi Satavahana en el primer segles de l'Era comuna. Sota el patrocini de l'imperi Satavahana, el maharashtri es va convertir en el pràcrit més estes del seu temps, i també va dominar la cultura literària entre els tres pràcrits dramàtics d'aquell temps (el maharashtri, el sauraseni i el magadhi). Una versió del maharashtri, anomenada maharashtri jaina, també va ser emprat per escriure seccions de les escriptures jainistes. El Sattasai de l'emperador Hala, una antologia de més de 700 poemes d'amor, s'ha establert com l'obra més famosa de la literatura en maharashtri. El maharashtri va evolucionar durant els segles XV i XVI en el marathi.

## Referències

* ↑ (anglès) «Roots of Konkani» (en anglès,konkani). Goa Konkani Akademi. Arxivat de l'original el 2008-08-28. [Consulta: 3 setembre 2009].
* ↑ Dr.Kolarkar, Marathyancha Itihaas
* ↑ V.Rajwade, Maharashtrache prachin rajyakarte
* ↑ C. V. Vaidya, History of Medieval Hindu India, Being a History of India from 600 to 1200 AD, in 3 vols.: Vol. I, p. 317. ISBN 81-7020-438-0
* ↑ (anglès) Bhashaindia-Marathi Arxivat 2008-03-21 a Wayback Machine.
# Maksim Óssipov

Maksim Óssipov (Moscou, 4 d'octubre de 1963) Maksim Alexandrovitx Óssipov és un escriptor i cardiòleg rus. Els seus contes i assaigs han guanyat diversos premis, i les seves obres s'han posat en escena i s'han emès a la ràdio a Rússia. Va estudiar medicina i es va especialitzar en cardiologia. Als anys 90 va fer un viatge d’estudi als Estats Units, però va decidir tornar-ne per viure i exercir a Rússia, on va fundar una editorial especialitzada en llibres científics. “El meu pare era escriptor, el vaig veure debatre’s tota la vida entre editors censors i correctors soviètics. Pot ser que les ganes de disposar lliurement de les paraules em vinguin d’aquí…”.
A partir del 2005, per tal de recuperar el contacte directe amb els pacients, abandona Moscou i s'instal·la a províncies. “El meu avi era metge. Deportat el 1932 al Gulag, alliberat el 1945 i sotmès a la regla dels 101 km [que prohibia als exdeportats acostar-se a les grans ciutats], va instal·lar-se a Tarussa, a 117 km de Moscou.” I és a Tarussa on s'ha instal·lat Maksim Óssipov, per impulsar-hi una campanya de modernització de l’hospital que va arribar fins al Washington Post.
El 2007 publica la seva primera prosa a la revista Znàmia, “Sobre el pare Ilià”, unes notes autobiogràfiques. El 2009 surt el seu primer recull de contes i assagística, No ens podem queixar, on testimonia en part la seva experiència a l’hospital de Tarussa, seguit per El crit de l'ocell domèstic l'any 2016 i pel recull de relats Pedra, paper, estisores el 2019. També ha escrit obres de teatre que s'han representat a diverses sales de Rússia. Actualment viu i treballa entre Moscou i Tarussa.

## Referències

* ↑ The author's website (Russian).
# Mandinkà

El mandinkà —de vegades escrit, erròniament, mandinga, per influència de la literatura en francès— és un dialecte de la llengua mandenkà, (de la branca de les llengües mandé, família lingüística del Congo-Níger), parlat a l'extrem occidental de la seva àrea lingüística. Cal no confondre, per tant, el nom donat a aquest dialecte de l'extrem occidental, mandinkà, amb el nom que es dona al conjunt de tota la llengua mandenkà. Com que forma part d'aquesta darrera, és similar als dialectes bàmbara i als dialectes maninkà. Actualment el mandinkà es parla a Gàmbia, Guinea Bissau i el sud del Senegal.

## Característiques

És una llengua aglutinant i SOV. És una llengua tonal que presenta principalment dos tons: alt i baix, una modulació ascendent i una altra descendent, encara que les varietats parlades a Gàmbia i el Senegal poden perdre l'accent tonal degut a la proximitat amb llengües veïnes no tonals com el wòlof.

## Alfabets i escriptura

Tot i que no té una llarga tradició com a llengua escrita, hi ha exemples d'escriptura amb caràcters de l'alfabet àrab.
| Àrab | ا | ع | ب | ت | ط | ض | ج | ه | ح | خ | د | ر | س | ش | ص | ث | ظ | ڢ | ل | م | ن | و | ي | ك | لا |
| Llatí | ('), aa, ee | (', amb madda ŋ) | b, p | t | t | t | c, j | h | h | | d | r | s | s (sh) | s | s | s | f | l | m | n, ñ, ŋ | w | y | k, g | la |
Posteriorment s'utilitzà l'alfabet N'ko, encara que és poc difós.
Actualment s'utilitza l'alfabet llatí amb caràcters especials. En aquest dialecte no s'usen les consonants v, x, z, q i g.
La c és pronunciada com el dígraf tx català a ‘cotxe’. La lletra especial ŋ es pronuncia ng i la ñ com ny.
Les vocals són les d'obertura simple a, e, i, o, u que poden ser llargues i aleshores s'escriuen repetides, per exemple: baabaa, ‘papa’, o teerimaa, ‘amic’. Algunes paraules canvien de significat depenent si es pronuncien amb vocal llarga o curta.

## Una frase d'exemple

N niŋ saasaa le mu, ‘estic malalt’, literalment ‘jo amb malaltia estic’.

## Nombre de parlants

Ethnologue afirmà el 2006 que hi havia 1.346.000 parlants nadius de mandinkà.

## Referències

* ↑ «Mandinka» (en anglès). Ethnologue - Languages of the World, 2006. [Consulta: 13 febrer 2012].
# Manuel Capdevila i Font

Manuel Capdevila i Font (Barcelona, 1931) és un músic, traductor i musicògraf català.
Per tal de fomentar la difusió de la música entre el jovent català, del 1963 al 1976 fou secretari de les Joventuts Musicals de Barcelona, des d'on ha promocionat a nivell internacional músics i intèrprets catalans. Ha traduït prop de cinc mil lieder alemanys, el mètode de pedagogia per a percussió del professor Siegfried Fink, el llibre sobre les 32 Sonates per a piano de Beethoven de Paul Badura-Skoda i Jörg Demus i l'autobiografia de Jean-Pierre Rampal.
També ha estat membre de la Fundació Pere Tarrés. Fou gran admirador i amic personal de Victòria dels Àngels. El 1994 va rebre la Creu de Sant Jordi.

## Obres

* Eduard Toldrà (1995)
* El Gran Libro de la Ópera
* Tretze anys de Joventuts Musicals de Barcelona (1963-1976), (1998)
* Disfrutar con la música clásica : guía básica (2002)
* La carrera de Victoria de los Ángeles

## Referències

* ↑ Biografia de Manuel Capdevila a Amazon.es
* ↑ La Carrera de Victoria de los Ángeles
# Mapoyo

El mapoyo o wanai és una llengua carib que és una llengua amenaçada d'extinció, parlat encara per algunes persones en la conca del riu Suapure, molt pròxim al yabarana.
El mapoyo és una llengua de tipus ergatiu, com la major part de llengües caribes.

## Història

El grup ètnic mapoyo està format per unes 400 persones i cap a 2014 només quatre d'elles eren parlants competents de la llengua mapoyo, ja que dins de la comunitat s'usa principalment el castellà. Els mapoyos viuen al municipi Cedeño de l'estat de Bolívar, en la via que uneix a la població de Caicara del Orinoco i Puerto Ayacucho a l'estat Amazones.
La comunitat habita en habitatges de bahareque i palma prop de l'escut guaianès, les seves tècniques artesanals, la caça, pesca, sembra de la terra i el maneig de la llengua mapoyo són part important en la conservació de la seva cultura.
El 25 de novembre de 2014 va ser inclòs en la llista de Patrimoni Cultural Immaterial de la Humanitat, en la llista de salvaguarda urgent i és la primera llengua indígena veneçolana declarada per la UNESCO.

## Referències

* ↑ Investigación Documental: Fuente Telesur, Enciclopedia Venezuela, Boletin de Wamma, 2014
* ↑ La tradición oral mapoyo: patrimonio inmaterial de la humanidad con sólo seis hablantes, news.un.org

## Bibliografia

* Gordon, Raymond G., Jr. (ed.), 2005. Ethnologue: Languages of the World, Fifteenth edition. Dallas, Tex.: SIL International.
* Desmond C. Derbyshire & G. K. Pullum, 1991:Handbook of Amazonian Languages, ISBN 978-0-89925-813-3 (referencia).
* Dixon, R.M.W. (1999). Amazonian Languages. Nova York: Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-57021-3.
* William J. Frawley (2003) [1997]. International Encyclopedia of Linguistics: 4-Volume Set. Tomo I. Nova York: Oxford University Press. ISBN 0-19-516783-X.
* Rodrigues A. D., 2000, "‘Ge-Pano-Carib’ X ‘Jê-Tupí-Karib’: sobre relaciones lingüísticas prehistóricas en Sudamérica", in L. Miranda (ed.), Actas del I Congreso de Lenguas Indígenas de Sudamérica, Tome I, Lima, Universidad Ricardo Palma, Facultad de lenguas modernas, p. 95-104.
* Granadillo, Tania. 2019. El mapoyo y la rama venezolana de lenguas caribes. Cadernos de Etnolingüística, volume 7, número 1, julho/2019, p. 43-55.

## Enllaços externs

* Ethnologue
* Los dos últimos hablantes de mapoyo
# Mar lunar

Els mars lunars (en llatí mare, plural maria, abr. ME) són grans planes basàltiques, que es troben a la Lluna i que es formaren amb antigues erupcions volcàniques. Els primers astrònoms els donaren el nom de «mars» per l'aspecte que ofereixen vists des de la Terra. A causa de la seva composició rica en ferro, reflecteixen menys llum que els altiplans lunars i, per tant, tenen un aspecte més fosc. Els mars cobreixen un 16% de la superfície lunar, especialment a la cara visible de la Lluna. Els pocs mars que hi ha a la cara oculta són molt més petits, i es troben majoritàriament en cràters molt grans on no hi tingueren lloc gaire inundacions. La nomenclatura usada tradicionalment per la Lluna inclou també un «oceà» (oceanus), així com «llacs» (lacus), «pantans» (palus) i «badies» (sinus). Aquests últims són més petits que els mars, però tenen la mateixa naturalesa i les mateixes característiques.

## Vegeu també

* Llista de mars lunars

## Referències

* ↑ (anglès) Descriptor Terms (Feature Types) - Gazetteer of Planetary Nomenclature - International Astronomical Union (IAU) Working Group for Planetary System Nomenclature (WGPSN)
# André Bazin

André Bazin (Angers, 18 d'abril de 1918 - Nogent-sur-Marne, 11 de novembre de 1958) va ser un influent crític de cinema i teòric cinematogràfic francès.

## Biografia

Bazin va néixer en Angers (França) el 1918. Va començar a escriure sobre el cinema el 1943 i va ser un dels fundadors de la revista cinematogràfica Cahiers du cinéma el 1951 junt amb Jacques Doniol-Valcroze i Joseph-Marie Lo Duca.

### Crítica cinematogràfica

Bazin va ser part important de la crítica i l'estudi del cinema després de la Segona Guerra Mundial. A més d'haver editat Cahiers du Cinéma fins als seus últims dies, una col·lecció de quatre volums (titulada Qu'est-ce que le cinéma?) de les seves obres va ser publicada entre 1958 i 1962. Dos d'aquests volums van ser traduïts a l'anglès a finals dels anys 1960 i es van convertir en suports importants per a la cinematografia nord-americana i encyclopædia Britannica. Bazin va tenir molts problemes amb els seus deixebles de Cahiers du Cinéma tret d'incorporar el feminisme dins del cinema, en contra de les seves opinions de fer només cinema i representar la societat tal com es presentava als seus ulls.
Bazin recolzava els films que mostraven el que el veia com a "realitat objectiva" (com documentals i films de l'escola del neorealismo italià) i als directors que es feien "invisibles" (com Howard Hawks). També defensava l'ús de profunditat de focus (Orson Welles), plans oberts (Jean Renoir) i preses en profunditat i preferia el que ell anomenava "continuïtat verdadera" a través de la posada en escena sobre els experiments en edició i efectes visuals. La seva opinió era oposada a la teòrica cinematogràfica en els anys 1920 i els anys 1930, la qual s'enfocava en com el cinema pot manipular la realitat.
Bazin creia que una pel·lícula hauria de representar la visió personal del director. Aquesta idea seria de gran importància per al desenvolupament de la teoria d'auteur, la qual es va originar en un article de François Truffaut a Cahiers du Cinéma. Bazin també era un seguidor de la "crítica apreciativa", en la qual els crítics sol poden escriure crítiques de les pel·lícules que els van agradar i així promoure la crítica constructiva.

## Referències

* ↑ «Andre Bazin dies». Focus Features. Arxivat de l'original el 18 gener 2015.
* ↑ «Obituary: Janine Bazin», 17-06-2003.
* ↑ «Divining the real: the leaps of faith in André Bazin's film criticism | Sight & Sound».
* ↑ Blakeney, Katherine «An Analysis of Film Critic Andre Bazin's Views on Expressionism and Realism in Film». Inquiries Journal, 1, 12, 04-09-2009.

## Enllaços externs

* «André Bazin». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Reserva Siletz

La reserva Siletz és una reserva índia de 15,157 km² al comtat de Lincoln, Oregon, Estats Units, propietat de les Tribus Confederades d'Indis Siletz. La reserva té nombroses parcel·les no contigües al centre-est del comtat de Lincoln, principalment a l'est de la ciutat de Siletz, vora la frontera amb el comtat de Polk. (La ciutat es troba a 44° 43′ 19″ N, 123° 54′ 59″ O﻿ / ﻿44.72194°N,123.91639°O﻿ / 44.72194; -123.91639.

## Història
### Establiment

En novembre de 1855 el president dels Estats Units Franklin Pierce va emetre una ordre executiva creant una reserva per a la reubicació dels pobles indígenes de la regió costanera del Territori d'Oregon. Hi fou designada com a reserva "Costa" o "Siletz" una franja de 120 milles de terra. Aquesta reserva s'estenia des de Cape Lookout al comtat de Tillamook a la costa del nord i s'estenia tot el camí fins al riu Siltcoos, vora Florence al sud.
Com la població d'Oregon va créixer, aquestes terres de la reserva es van obrir a poc a poc a l'assentament dels nouvinguts blancs, que van desplaçar als pobles indígenes. Tribal groups restablished a presence in isolated portions of their traditional homelands. La Llei Dawes de 1887 privatitzà les terres tribals restants i es va accelerar encara més el procés d'atomització dels pobles indígenes de l'estat apropiant les terres considerades "excessives" pels nous colons.

## Vegeu també

* Tolowa

## Referències

* 1 2 3 David R.M. Beck, "'Standing Out Here in the Surf': The Termination and Restoration of the Coos, Lower Umpqua and Siuslaw Indians of Western Oregon in Historical Perspective," Oregon Historical Quarterly, vol. 110, no. 1 (Spring 2009), pg. 10.
* 1 2 3 Beck, "'Standing Out Here in the Surf,'" pg. 11.

## Bibliografia

* David R.M. Beck, "'Standing Out Here in the Surf': The Termination and Restoration of the Coos, Lower Umpqua and Siuslaw Indians of Western Oregon in Historical Perspective," Oregon Historical Quarterly, vol. 110, no. 1 (Spring 2009), pp. 6–37. In JSTOR.
* C.F. Coan, "The Adoption of the Reservation Policy in Pacific Northwest, 1853–1855," Quarterly of the Oregon Historical Society, vol. 23, no. 1 (March 1922), pp. 1–38. In JSTOR.

## Enllaços externs

* Tribus Confederades de Siletz
# Club Social y Deportivo Cobán Imperial

El Club Social y Deportivo Cobán Imperial és un club guatemalenc de futbol de la ciutat de Cobán.

## Història

El Cobán Imperial es va fundar l'any 1924. Es proclamà campió nacional l'any 2004, quan derrotà el CSD Municipal al torneig de clausura. El club va perdre la categoria en perdre el Deportivo Zacapa el 2006.

## Palmarès

* Lliga guatemalenca de futbol: 1
** 2004 Clausura

## Referències

* ↑ «Guatemala - List of Champions». RSSSF. [Consulta: 1r octubre 2011].

## Enllaços externs

* Web oficial (castellà)