OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ajuntament d'Elx

L'Ajuntament d'Elx és la seu del consell municipal de la ciutat d'Elx. Junt amb la Llotja, domina la plaça de Baix, situada en ple centre de la ciutat vella.
El nucli original de l'edifici és la Torre del Consell, que es construí entre 1441 i 1444, dirigit pel mestre Beiam. Antany, la torre era integrada en la muralla de la vila, i el seu portal servia de lloc de pas entre la plaça de Baix i el Mercat. El 1548 Sebastià Alcaràs convertí tant la Torre com la Llotja adjunta en un sol palau d'estil renaixentista, amb una sala de consells oberta a l'exterior per dos buits arestats i coronats per una llinda amb decoració escultòrica (una composició semblant a les finestres del Col·legi de Sant Doménec d'Oriola). En aquesta reforma d'Alcaràs també es realitzaren la llotja superior d'arquets de mig punt sobre pilars, a la manera com en aquells moments s'estava fent en altres edificis públics valencians, com la Casa Consistorial d'Alzira o l'Hospital de Xàtiva, i l'escala de caragol a l'interior. L'últim canvi fet fou en 1645 quan es construí l'ala de llevant, així deixant la Torre al centre de l'edifici.

## Descripció

L'ajuntament queda, doncs, dividit entre dos estils: el gòtic de la llotja i de la planta quadrada de la torre; i el renaixentista de la façana. La façana és molt sòbria, i consta només de dues finestres a dreta i esquerra, sobre un portal en forma d'arc més alt que ample. A dalt de tot hi ha una sèrie d'arcs petits que corren de banda a banda de la torre.

## Referències

* ↑ Ajuntament d'Elx
* 1 2 3 4 «Turisme d'Elx». Arxivat de l'original el 2009-10-16. [Consulta: 19 novembre 2009].
* ↑ Bérchez, J., Arquitectura renaixentista valenciana (1500-1570). València, Bancaixa, 1994, p. 81. ISBN 84-87684-49-1
# Administració pública d'Espanya

L'Administració pública d'Espanya és l'aparell de govern i gestió dels interessos públics dels ciutadans espanyols.
L'article 103.1 de la Constitució espanyola estableix que l'Administració pública serveix amb objectivitat els interessos generals i actua d'acord amb els principis d'eficàcia, jerarquia, descentralització, desconcentració i coordinació, amb sotmetiment ple a la Llei i al Dret.
Així mateix, l'article 2 de la Llei de Règim Jurídic de les Administracions Públiques i del Procediment Administratiu Comú (LRJAPiPAC) estableix que s'entén per Administracions Públiques:
* l'Administració General de l'Estat
* les Administracions de les Comunitats Autònomes
* i les Entitats que integren l'Administració local
Les Entitats de Dret Públic amb personalitat jurídica pròpia vinculades o dependents de qualsevol de les Administracions Públiques tindran així mateix la consideració d'Administració pública.
Cadascuna de les tres organitzacions administratives (central, autonòmica i local) tenen administracions perifèriques en les zones delimitades del seu territori. Per exemple: les administracions autonòmiques compten amb Delegacions provincials de les Conselleries.
L'estructura de l'Administració pública presenta una gran pluralitat d'administracions amb personalitat jurídica pròpia i inclou, no sols les Administracions territorials (Administració General de l'Estat, Administracions Autonòmiques i Administració local), sinó també les Administracions instrumentals o institucionals (Organismes públics) i les Administracions corporatives (Col·legis professionals, Cambres de Comerç, etc.).
Des de la fi de 1992, es va parlar de l'administració única, un model d'administració que s'ajustara a la realitat de l'organització territorial espanyola.

## Principis constitucionals

La Constitució estableix en els articles 103 al 107 els principis:
    Criteris d'actuació
* Principi d'objectivitat
* Principi d'eficàcia
* Principi de participació de la ciutadania
    Criteris organitzatius
* Principi de descentralització
* Principi de desconcentració
* Principi de coordinació
* Principi de legalitat orgànica

## Referències

* ↑ Martín Rebollo, Luis. Leyes administrativas : manual y normas básicas. 2a ed. Cizur Menor, Navarra: Civitas, 2016, p. 258. ISBN 978-84-9135-888-6.
* ↑ Pérez de Lama, 1998, p. 131.
* 1 2 Pérez de Lama, 1998, p. 44.
* ↑ Trigueros Guardiola, Isabel; Mondragón Lasagabaster, Jasone. Trabajadores sociales. Temario general volumen iii. Administración local (en castellà). MAD-Eduforma, 2005, p. 26. ISBN 8466505342.
* ↑ Rodríguez-Arana Muñoz, 1997, p. 41.
* ↑ Pérez de Lama, 1998, p. 44-45.

## Bibliografia

* Pérez de Lama, Ernesto (dir.). Manual del Estado Español 1999. Madrid: LAMA, 1998. ISBN 84-930048-0-4.
* Rodríguez-Arana Muñoz, Jaime. Estudios de derecho autonómico. Madrid: Montecorvo, 1997. ISBN 8471113538.
# Anguatib daurat

L'anguatib daurat (Arctocebus aureus), també conegut com a poto daurat, és un primat estrepsirrí de la família dels lorísids, que comparteix el gènere amb l'anguatib daurat de Calabar (Arctocebus calabarensis). En conjunt, aquestes dues espècies són conegudes com els potos daurats. El poto daurat viu al Camerun, la República del Congo, Guinea Equatorial i Gabon, on el seu hàbitat més freqüent és la selva, encara que també pot viure a terres de cultiu.
Té un pes que varia entre 266 i 465 grams, una cua vestigial, un dit índex escurçat, una urpa a cada peu, especialitzada en la neteja i una línia blanca al seu rostre. Se'l distingeix del poto daurat de Calabar en bona part per la coloració del seu pelatge, el qual és daurat vermellós a l'esquena i d'un vermell més apagat al ventre. A diferència de l'altra espècie del gènere, el poto daurat no té membrana nictitant.
El poto daurat és una espècie nocturna i arborícola, que viu generalment en branques petites, a entre 5 i 15 metres sobre el terra. La seva dieta està formada en un 85% d'insectes (especially erugues) i un 14% de fruits. El seu comportament alimentari, antidepredador, social i reproductiu és extremadament semblant al del poto daurat de Calabar.

## Enllaços externs

* Golden potto (Arctocebus aureus) at The Primata (anglès)
# Aqüeducte de Sant Rafel

L'aqüeducte de Sant Rafel és una infraestructura hidràulica d'estil gòtic construït entre els segles xiv i xv dins del terme municipal de Petrer (Vinalopó Mitjà, País Valencià). Aquest aqüeducte és sobre el barranc de Puça, el qual desemboca al Vinalopó. Contigu a l'aqüeducte pel costat nord s'hi troba el barri homònim de Sant Rafel, el carrer principal del qual, anomenat dels Picapedrers, està clarament alineat amb la séquia per a la conducció de l'aigua, pel que, en certa manera, l'aqüeducte va actuar com a generador del barri. Es desconeix l'època de la seua construcció, però es podria datar dels segles XIV o XV, encara que altres fonts indiquen que és del segle xvi.
Es tracta d'una construcció hidràulica de la que només es conserven tres dels sis arcs que el formaven, junt amb quatre pilars de base troncocònica de carreus regulars. Els arcs apuntats de maçoneria concentrada arrenquen d'una mena de mènsula circular, a la part superior es conserva la canalització en forma d'U feta amb peces ceràmiques. S'aprecien restes de la canalització a la ribera nord i a la part sud l'arrancada d'un contrafort.

## Referències

* ↑ URL de la referència: https://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=1725. Data de consulta: 5 setembre 2023.
* ↑ «Ajuntament de Petrer, Patrimoni». Arxivat de l'original el 2010-09-21. [Consulta: 4 febrer 2011].

## Bibliografia

Aquest article incorpora material procedent de la pàgina web de la Federació Valenciana de Municipis i Províncies, que mitjançant una autorització va permetre agregar contingut i imatges i publicar-los sota llicència GFDL.

## Enllaços externs

* Fitxa a la Biblioteca de Patrimoni
# Aqüeducte de Tartareu

L'Aqüeducte de Tartareu és una obra de les Avellanes i Santa Linya (Noguera) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

La conducció d'aigua o aqüeducte, consisteix en una canalització construïda amb teules de manera que formen un tub. La conducció es troba a la part alta del mur que li serveix de suport. Es tracta d'un mur construït amb pedra calcària sense treballar, de mida mitjana, unida amb morter. Aquesta estructura està construïda sobre la roca que li fa de fonaments. La construcció d'un marge de pedra en sec amb pedres de mida gran sense treballar sobre l'estructura ha permès que s'hagi pogut conservar en molt bon estat.
El punt de captació d'aigua estava al barranc d'Espinau, on hi ha l'abeurador. Si bé no es conserva l'aqüeducte que salvava el barranc hom pot determinar que l'estructura discorria paral·lela al camí vell d'Alberola a Tartareu fins a arribar a la bifurcació amb el camí que mena als Masos de Millà, on es desviava per seguir aquest nou camí, no obstant a partir d'aquest punt el conjunt està molt malmès degut a l'erosió i es difícil seguir el seu traçat. Cal pensar que el final d'aquesta conducció es trobava a la mateixa vila de Tartareu, probablement en algun tipus de bassa on s'acumulava l'aigua.
Actualment es poden veure tres trams de canalització: el primer té una longitud de 46.63 m, el segon 5.35 m i el tercer 2.4 m. Si bé els tres trams no presenten connexió física entre ells perquè hi ha trams en què la terra esllavissada no deixa veure la part baixa del mur, no es pot posar en dubte que es tracta de la mateixa conducció d'aigua.

## Història

L'aqüeducte de Tartareu és un element únic en el seu entorn proper i aporta informació sobre l'adaptació al medi dels habitants de la zona. El conjunt, emmarcat en un paratge d'una extrema bellesa, es troba en un dels indrets menys coneguts i humanitzats de la comarca i té un alt interès per entendre l'organització territorial de la vall alta del riu Farfanya al llarg de la història.
Al mateix temps, etnogràficament és un element de rellevància, ja que mostra com es duia l'aigua a Tartareu abans de tenir aigua corrent a la segona meitat del segle xx.
La construcció de l'aqüeducte es podria remuntar a la baixa edat mitjana o a l'època moderna.
S'ha establert un perímetre de protecció de tota l'estructura i del punt de captació d'aigua. Des del mig de l'estructura aproximadament el perímetre de protecció és d'11 metres. La distància a banda i banda de l'estructura no és equitativa. Per una banda es proposa la protecció de 4 m de distància cap a la seva dreta. I per una altra es proposa una distància de 7 m des del mur fins als camps que té a la seva esquerra. Al punt de captació d'aigua, s'hi ha establert un diàmetre de protecció de 25 m a partir de la font amb l'abeurador situat al barranc d'Espinau amb coordenades 31063.80 - 1644187.5.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Aqüeducte de Tartareu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 setembre 2017].
# Aqüeducte de Xalamera

L'aqüeducte de Xalamera és una obra del municipi de Benifallet (Baix Ebre) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Aqüeducte que es troba dins de la finca de Xalamera, construït per salvar un petit barranc situat al darrere de la masia del mateix nom. No se sap d'on procedia l'aigua, ja que no es conserven altres restes de l'aqüeducte pròpiament dit, encara que se suposa que venia de la font del Fangar, cabdal de la qual és avui encara molt abundant i que dona a la carretera N-230 de Tortosa a Gandesa.
Està constituït per un massís de pedres de diverses mides unides amb morter i tres arcs ogivals, un central que es recolza directament sobre el barranc i els altres dos més amunt, a cada banda del primer. El tipus de pedra emprada com a carreus per aixecar aquestes arcades semblen de procedència forana, o almenys no pròpies del terreny immediat: arenisca per l'arc inferior, calcària per a les superiors. Per damunt de l'arc central hi ha una filada de maons que sobresurten i formen una línia fistonada que es veu només a una banda de l'aqüeducte. La part superior o canal de l'aigua són teules posades cap per amunt d'uns dos pams d'amplada.

## Història

Es desconeix quina va ser l'època de construcció d'aquest aqüeducte. La notícia més antiga referent a la finca de Xalamera és de l'any 1268, quan el rei Jaume I va aconsellar la concòrdia entre l'abat de Benifassà i l'Orde de Sant Joan de Jerusalem o Hospitalers en relació a la possessió del lloc de Rosell: l'abat va renunciar a tota acció sobre Rosell i va rebre dels Hospitalers el domini directe d'una granja coneguda com a "Xalamera". El tractat va ser aprovat pel rei l'11 d'octubre del mateix any (1268).

## Referències

* 1 2 3 «Aqüeducte de Xalamera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Aqüeducte de Xalamera». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Aqüeducte de les Aigües a Vilanova i la Geltrú II

L'Aqüeducte de les Aigües a Vilanova i la Geltrú II és una obra de Castellet i la Gornal (Alt Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es tracta d'un aqüeducte de tres arcs, de les aigües, que des de Castellet són portades a Vilanova i la Geltrú, un dels arcs està sobre la carretera.

## Referències

* ↑ «Aqüeducte de les Aigües a Vilanova i la Geltrú II». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Aqüeducte dels Frares

L'Aqüeducte dels Frares és un aqüeducte de Torà, a la comarca del Solsonès, inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una obra d'arquitectura civil actualment en desús. Es troba a pocs metres de la carretera de Solsona i es fa pràcticament invisible a causa de la vegetació que hi ha crescut.
Aquest aqüeducte conduïa l'aigua fins al monestir del convent de Sant Antoni de Pàdua per tal d'abastir-lo d'aigua. Es troba muntat damunt d'arcs de mig punt, avui dia tapats, amb una boca de fins a 3 m de llum. L'alçada d'aquesta construcció és d'aproximadament 1,70 m Aquests portants sustentaven un canal d'uns 50 cm que pràcticament ha desaparegut.
L'aqüeducte està construït amb carreus de pedra irregulars lligats amb morter i actualment funciona com a mur de contenció de les terres d'un camp de conreu.

## Referències

* 1 2 3 «Aqüeducte dels Frares». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 març 2015].

## Bibliografia

* Coberó, Jaume; Garganté, Maria; Oliva, Jordi [et al.].. Inventari del Patrimoni Arqueològic, Arquitectònic i Artístic de la Segarra. Vol.II Torà. Hostafrancs: Fundació Jordi Cases i Llebot, Abril 2000, p. 149-150. ISBN 84-607-0408-4.
# Aqüeducte sobre el torrent de Can Clota

L'aqüeducte sobre el torrent de Can Clota és una obra de l'any 1878 protegida com a bé cultural d'interès local del municipi d'Esplugues de Llobregat (Baix Llobregat).

## Descripció

L'aqüeducte està situat just al límit municipal, però encara prop de Can Cervera, al costat de l'avinguda de la Ciutat. Aquesta construcció està dedicada a conduir l'aigua, guanyant un fort desnivell del terreny. És d'obra vista, de maçoneria i maó, format per una vintena d'arcs rebaixats, essent els centrals de majors dimensions que la resta. Estan suportats per pilars lleugerament atalussats

## Història

Juntament amb l'aqüeducte sobre el torrent d'en Farré forma part de la xarxa de distribució construïda a l'últim terç del segle xix per proveir a les poblacions del Baix Llobregat de l'aigua recollida a la muntanya de Sant Pere Màrtir, al nord.
A principi de la dècada del 1980 l'ajuntament es trobava en tràmits per expropiar els terrenys en nom de la corporació metropolitana de Barcelona. Hi havia també un projecte del pla parcial de Can Cervera que destinava la zona a espais verd, equipaments i aparcaments. Actualment la zona és plena d'horts furtius.

## Referències

* «Aqüeducte sobre el torrent de Can Clota». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r maig 2012].
# Aqüífer Guaraní

L'aqüífer Guaraní és la segona major reserva subterrània d'aigua dolça del món, sent també un dels majors en totes les categories. La major part (70% o 840 mil km²) de l'àrea ocupada per l'aqüífer - a prop d'1,2 milions de km² - està en el subsòl del centre-sud-oest de Brasil. El restant es distribueix entre el nord-est de l'Argentina (255.000 km²), nord-oest de l'Uruguai (58.500 km²) i sud-est de Paraguai (71.700 km²). La població actual del domini de l'aqüífer és estimada en quinze milions d'habitants.
A Brasil, l'aqüífer integra el territori de vuit estats,
* Mato Grosso do Sul (213 200 km²)
* Rio Grande do Sul (157 600 km²)
* São Paulo (155 800 km²)
* Paraná (131 300 km²)
* Estat de Goiás (55 000 km²)
* Minas Gerais (51 300 km²)
* Santa Catarina (49 200 km²)
* Mato Grosso (26 400 km²)

## Referències

* ↑ Bilibio, Carolina; Hensel, Oliver; Selbach, Jeferson Francisco. Boletín geológico y minero, Volum 109, Edicions 4-6 (en castellà). Instituto Geológico y Minero, 1998, p. 73. ISBN 8563337238.
* ↑ Sustainable water management in the tropics and subtropics - and case studies in Brazil. vol.4, p. 1519.
# Arabinosa

L'Arabinosa és una aldopentosa – un monosacàrid que conté cinc àtoms de carboni i que inclou un grup funcional aldehid. L'arabinosa rep el seu nom de la goma aràbiga, d'on va ser primer aïllada. És un component d'alguns medi de cultiu per a certs bacteris.
Per motius biosintètics, la majoria dels sacàrida abunden en la natura en la forma "D", o anàlegs estructuralment aD-gliceraldehid. Tanmateix, L-arabinosa és de fet més comuna que D-arabinosa a la natura i es troba en biopolímers com l'hemicel·lulosa i la pectina. La L-arabinosa operon és un operon molt important en biologia molecular i bioenginyeria.
Un mètode clàssic per la síntesi orgànica d'arabinosa des de la glucosa és la degradació de Wohl.

## Notes

* ↑ Pels sucres, la nomenclaturaD/L no es refereix a les propietats rotatories òptiques sinó a l'analogia estructural amb el gliceraldehid.

## Referències

* ↑ Merriam Webster Dictionary
* ↑ Braun, Géza (1940). "D-Arabinose". Org. Synth. 20: 14; Coll. Vol. 3: 101.
# Arabitol

L'arabitol és un poliol, altrament dit polialcohol, també rep el nom de lixitol o arabinitol.

## Química

L'arabitol és un pentol, un poliol que té una cadena de carboni linear composta de 5 àtoms de carboni i cinc hidroxils. Té la mateixa fórmula química que el xilitol i el ribitol: C5H12O5.
Existeix com dos estereoisòmers: L i D. La forma D està en la natura present en els líquens i fongs.

## Propietats

El D-arabitol té un gust de sucre més feble que la sacarosa i un valor energètic febleble, proper a zero.
El poder edulcorant del D-arabitol, sobre una base molar, és de 0,25 lleugerament menys dolç que el xilitol que és de 0,3.
Mesclat amb un edulcorant natural intens (taumatina) té el mateix perfil sucrós que la sacarosa.

## Producció

Eles pot produir a partir de la D-glucosa per un bacteri, Candida famata.
També es pot produir D-arabitol per reducció de l'arabinosa o bé de la lixosa.

## Notes

* ↑ (anglès) CRC Press Dictionary of carbohydrates Peter M. Collins 2005 pages=1282 isbn=0849338298
* ↑ CHANG-2001 HL CHANG, GR CHAO, CC CHEN & JL MAU Non-volatile taste components of Agaricus blazei, Antrodia camphorata and Cordyceps militaris mycelia Food chemistry |ISSN=0308-8146 2001 Vol=74 pages=203-207http://cat.inist.fr/?aModele=afficheN&cpsidt=14100612
* 1 2 (anglès) http://www.freepatentsonline.com/4122205.html Sweetening compositions containing protein sweeteners United States Patent 4122205 patent-4122205 MLE Burge & Z Nechutny 10/24/1978 www.freepatentsonline.com freepatentsonline
* ↑ d=2002-Glaser D Glaser Specialization and phyletic trends of sweetness reception in animals Pure Appl. Chem. |ISSN= 2002 |vol=74 |numéro=7 |pages=1153–1158
* ↑ Ahmed-2001 Z Ahmed Production of natural and rare pentoses using microorganisms and their enzymes EJB Electronic Journal of Biotechnology |issn=0717-3458 |numéro=2 |année=2001 |vol=4|pages=

## Enllaços externs

* (anglès) Compound: C00532 L-Arabitol www.Genome.net
* (anglès) Compound: C01904 D-Arabitol www.Genome.net
# Aragosaure

L'aragosaure (Aragosaurus, 'llangardaix d'Aragó') és un gènere de dinosaure sauròpode que va viure al Cretaci inferior en allò que actualment és la província de Terol, a l'Aragó, Espanya.
L'aragosaure era un gran dinosaure herbívor quadrúpede, que va viure entre fa 130 i fa 120 milions d'anys, a l'Hauterivià-Barremià. Feia uns 18 metres de longitud i pesava uns 28.000 kg.
Com altres sauròpodes, tenia un coll llarg, una cua llarga i forta, un cap petit i un cos corpulent. Era similar al camarasaure. Està representat per un fòssil parcial trobat a Espanya i anomenat per Sanz, Buscalioni, Casanovi i Santafe l'any 1987. L'espècie tipus és A. ischiaticus. Com el camarasaure, l'aragosaure probablement tenia un crani curt i compacte i un coll moderadament llarg. Les dents eren llargues i amples, i podrien haver sigut útils per a llescar fulles i branques d'altes coníferes. Les extremitats anteriors eren només una mica més curtes que les posteriors, i la cua era llarga i musculosa.

## Enllaços externs

* Aragosaurus a The Dinosaur Encyclopaedia Arxivat 2009-09-22 a Wayback Machine. a Dino Russ's Lair (anglès)
Gèneres de sauropodomorfs :
Regne: Animalia
Filum: Chordata
Classe: Sauropsida
Clade: Avemetatarsalia
Clade: Dinosauria :
Sauropodomorpha :
Sauropoda :
Neosauropoda :
Macronaria :
Titanosauria :