OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sergio Vila-Sanjuán

Sergio Vila-Sanjuán Robert (Barcelona 1957) és un escriptor i periodista català. És guanyador del Premi Nadal de 2013 amb la novel·la titulada Estaba en el aire, ambientada a la Barcelona de la dècada de 1960, on es fan reflexions sobre temes com la immigració o el naixement de nous mitjans de comunicació com el diari Tele/exprés i s'articula a partir d'uns personatges que participen en el programa de ràdio històric Rinomicina le busca, de Radio Nacional de España, en què els oients buscaven gent que s'havia perdut.
Sergio Vila-Sanjuán és un expert en el món de la cultura, cobreix la informació dedicada a l'art i la literatura des de 1977 primer als diaris ja desapareguts El Correo Catalán i El Noticiero Universal i, des de 1997, a La Vanguardia. És coordinador del suplement "Cultura/s" del diari La Vanguardia i el 2020 se li va concedir el Premio Nacional de Periodismo Cultural del Ministeri de Cultura i Esport espanyol.

## Obres

Ha publicat diversos llibres, normalment relacionats amb el món de la literatura i el periodisme. La seva primera novel·la es va titular Una heredera de Barcelona (2010), publicada per l'editorial Destino.
Altres llibres són Pasando página: autores y editores en la España democrática" (Destino, 2003), Guia de la Fira de Frankfurt per a catalans no del tot informats (La Magrana, 2007) i Código best seller (Temas de Hoy, 2011).
També ha escrit sobre pintura figurativa contemporània i va ser autor de la primera monografia dedicada al pintor Miquel Barceló (Àmbit, 1984). El 1999 va dirigir el volum col·lectiu Realismo en Cataluña (Lunwerg).
El 2004 va escriure el volum recopilatori titulat Crónicas culturales (De Bolsillo). Vila-Sanjuán va ser comissari de l'Any del Llibre i la Lectura de Barcelona el 2005 i va dirigir, amb el també periodista Sergi Doria, el llibre Passejades per la Barcelona literària (Grup 62, 2005). El 2015 ingressà a l'Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona.

## Llibres publicats

* Pasando página: autores y editores en la España democrática (Barcelona: Destino, 2003)
* Crónicas culturales (Barcelona: De Bolsillo, 2004)
* Guia de la Fira de Frankfurt per a catalans no del tot informats (Barcelona: La Magrana, 2007)
* Una heredera de Barcelona (Barcelona: Destino, 2010)
* Código best seller (Barcelona: Temas de Hoy, 2011)
* Estaba en el aire (Barcelona: Destino, 2013)
* Otra Cataluña (Barcelona: Destino, 2018)
* Por qué soy monárquico (Barcelona: Destino, 2020)

## Referències

* ↑ «Sergio Vila-Sanjuán, Premio Nacional de Periodismo Cultural 2020» (en castellà). [Consulta: 30 setembre 2020].
* ↑ «Sergio Vila-Sanjuán, Premio Nacional de Periodismo Cultural 2020» (en castellà), 30-09-2020. [Consulta: 30 setembre 2020].
* ↑ Sergio Vila-Sanjuán gana el Nadal con una novela sobre la Barcelona de los 60, abc.es
* ↑ Sergio Vila-Sanjuán homenatja i reivindica el periodisme cultural en el seu discurs d'ingrés en la Reial Acadèmia de les Bones Lletres, al web de l'ACEC

## Enllaços externs

* lecturalia.com
* 324.cat/noticia
# Shipibo-conibo

Els shipibo-conibos són els membres d'un grup ètnic de la vall del riu Ucayali, a la selva baixa de l'Amazònia peruana.

## Geografia

Els Shipibo-conibo viuen entre 6 i 10 graus de latitud sud; de tal manera, la seva forma de vida està adaptada a les altes temperatures i a un clima marcat per pluges. Per facilitar el transport en un medi ambient caracteritzat per rius i llacunes, els Shipibo-conibo s'han acostumat a moure en canoes. Tradicionalment, els Shipibo habitaven a la part nord del riu Ucayali i els Conibo al sud, però avui es considera com un sol poble.

## Història

Els primers assentaments trobats a l'Amazònia es prolonguen fins a l'any 2000 AC. Els arqueòlegs han pogut establir una seqüència dels assentaments a les diferents valls de la zona, incloent la del riu Ucayali. Una de les seqüències més importants va ser format per l'arqueòleg D. Lathrop i els seus estudiants; segons Lathrop, la cultura Cumnacaya, que forma part de la fase major Yarinacocha (500-1000 D.C) ja es podia considerar com a representant dels pano, avantpassats dels shipibo-conibo.
Durant l'època prehispànica, la vida dels shipibo, conibo i setebo es marcava per les guerres intertribals, un fenomen que va contribuir a la fusió d'aquests tres pobles. Va ser durant la fase Caimito (1000-1500 DC) quan els setebo es van integrar amb els shipibo de la mateixa manera que més tard passaria amb els conibo.
Al segle xvi van arribar els primers missioners franciscans a la vall del riu Ucayali i es va començar el procés de colonització en forma d'apropiació de les terres indígenes per suportar els nous assentaments de població. Els Shipibo-conibo van representar una forta resistència i es produïa conflictes armats entre els indígenes i els espanyols. La ocupació es fomentava entre els anys 1800 i 1899 amb la indústria moderna i capitalisme global. A partir del segle XX els Shipibo-conibo han fet front al procés d'aculturació des de les formes més pacifiques.

## Kené

Kené serveix per anomenar els dissenys geomètrics i els colors que es visualitzen durant el ritual del consum d'ayahuasca. És típic de la societat shipibo-conibo, un poble que viu a la conca del riu Ucayali, a l'Amazonia peruana. Està declarat Patrimoni Cultural del Perú des d'abril del 2008.

## Referències

* 1 2 Morin, Francoise. «Shipibo-conibo». A: Fernando Santos; Frederika Barclay. Guía Etnográfica de la Alta Amazonia. III. Smithsonian Tropical Research Institute: Abya-Yala, 1998.
* ↑ Eakin, Lucile «People of the Ucayali: The Shipibo and Conibo of Peru». International Museum of Cultures Publication, 1986, pàg. 62.
* ↑ «The Shipibo-Conibo Amazon Forest People at the Dawn of the 21st Century». Arxivat de l'original el 2016-02-23. [Consulta: 3 agost 2021].
* 1 2 3 Cárdenas Timoteo, Clara. Los Unaya y su mundo. Instituto Indigenista Peruano, 1989.
* ↑ Belaunde, Luisa Elvira. «Diseños materiales e inmateriales: la patrimonialización del kené shipibo-konibo y de la ayahuasca en el Perú» (en castellà). Mundo Amazonico. Universidad Nacional de Colombia, 01-01-2012. [Consulta: 7 desembre 2020].

## Enllaços externs

* Shipibo-conibo a l'ethnologue
# Akasia

Akasia (en coreà : 아카시아) és una pel·lícula de terror de Corea del Sud del 2003, dirigida per Park Ki-hyung i protagonitzada per Shim Hye-jin i Kim Jin-geun. Una reedició el 2011 va canviar el títol a Root of Evil.

## Argument

Incapaços de tenir fills propis, la parella casada Mi-sook i Do-il adopten un nen petit anomenat Lee Jin-seong. El seu nom aviat es canvia a Kim Jin-seong quan es muda amb Mi-sook i Do-il. El nen se sent atret per un arbre d'acàcia al pati del darrere de la seva nova casa, creient que és la seva mare, i aviat es converteix en el punt focal d'un nombre creixent d'esdeveniments estranys quan sembla que Jin-seong ha fugit.
Jin-seong fa amistat amb una noia més gran anomenada Min-jee. Li diu a Jin-seong que no pot anar a l'escola perquè ha perdut molta sang. Després de fer un petó a Jin-seong, ell es torna encara més agressiu i violent. Es torna encara pitjor quan Mi-sook es queda embarassada i té un nou nadó anomenat Hae-sung. Jin-seong, experimentant moltes dificultats emocionals, es torna més retraït i confós. Comença a desenvolupar ràbia cap a la seva família adoptiva, tant és així que intenta ofegar el nou nadó. La Mi-sook es veu tan frustrada amb les accions de Jin-Seong i l'obsessió cap a l'arbre d'acàcia que decideix tallar l'arbre, la qual cosa fa que Jin-Seong fugi suposadament.
Després que Jin-Seong fugi, l'arbre que abans moria comença a florir amb una vida espectacular. Min-jee també comença a canviar, obsessionant-se més amb l'acàcia. Comença a afirmar escoltar la veu de Jin-Seong que ve de dins de l'arbre, presenciant experiències paranormals que ocorren al voltant de l'arbre, flors i formigues atacant la gent de la família de Jin-Seong.
Es revela que la seva mare va ferir greument a Jin-Seong per accident mentre intentava talar l'arbre. El seu marit ho va veure i la va ajudar a enterrar el cos del seu fill adoptiu, pensant que estava mort. Però quan el braç d'en Jin-Seong es va moure, alertant la parella que estava viu, en Do-il li va trencar el cos amb la pala i va acabar d'enterrar-lo. La mare de Jin-Seong, per culpa i estrès, finalment es va crear una il·lusió que el seu fill havia fugit, tot el temps enfonsant-se cada cop més en la seva culpa, perdent el control de la realitat.

## Repartiment

* Shim Hye-jin com a Choi Mi-sook
* Kim Jin-geun com a Kim Do-il
* Moon Woo-bin com a Kim Jin-seong
* Park Woong
* Jung Na-yoon com a Min-ji
* Min Hye-ryeong

## Referències

* ↑ «아카시아» (en coreà). movie.naver.com. Arxivat de l'original el 2005-03-09. [Consulta: 20 maig 2019].

## Enllaços externs

* Review a Koreanfilm.org
# Agar Sabouraud

L'agar Sabouraud és un tipus de medi de cultiu que conté peptones. S'empra per a cultivar dermatòfits i altres tipus de fongs.

## Referències

* ↑ «Omnipresence of Microorganisms in the Environment». [Consulta: 24 octubre 2008].
* ↑ Sandven P, Lassen J «Importance of selective media for recovery of yeasts from clinical specimens». Journal of clinical microbiology, 37, 11, novembre 1999, pàg. 3731–2. PMC: 85742. PMID: 10523586.
* ↑ Guinea J, Peláez T, Alcalá L, Bouza E «Evaluation of Czapeck agar and Sabouraud dextrose agar for the culture of airborne Aspergillus conidia». Diagnostic microbiology and infectious disease, 53, 4, desembre 2005, pàg. 333–4. DOI: 10.1016/j.diagmicrobio.2005.07.002. PMID: 16263232.
* ↑ About Modified Sabouraud Agar

## Vegeu també

* Agar CLED
* Agar MacConkey
* Agar xocolata
* Agar sang

## Enllaços externs

* Definició del Online medical Dictionary (anglès)
# Agustí Cortés Soriano

Agustí Cortés Soriano (València, 23 d'octubre de 1947) és un religiós valencià, fou bisbe de Sant Feliu de Llobregat des de 2004 fins al 2024.

## Biografia

Cursà els estudis eclesiàstics al Seminari Metropolità de València, i es llicencià en teologia per la Facultat de Teologia Sant Vicenç Ferrer de la mateixa ciutat.L'any 1993 es doctorà en teologia a la Pontifícia Universitat Gregoriana de Roma. Fou ordenat sacerdot el 23 de desembre de 1971. En el seu ministeri sacerdotal, entre 1972 i 1974, fou vicari a Quart de Poblet; de 1973 a 1984, capellà del Col·legi Sant Josep de la Muntanya de València; de 1974 a 1976, rector de Quart de Poblet i professor a l'Institut Lluís Vives de València; de 1976 a 1978, director del Secretariat Diocesà de Pastoral Juvenil; l'any 1978, vicari de Sant Antoni de Pàdua de València; de 1978 a 1984, secretari particular del qui aleshores era arquebisbe de València, Mons. Miquel Roca Cabanellas; de 1986 a 1997, rector del Seminari Metropolità de València; de 1997 a 1998, canonge penitencier de la catedral de València; i entre 1990 i 1998, professor de teologia a la Facultat Teològica, a l'Institut Teològic per al Matrimoni i la Família i a l'Institut de Ciències Religioses de València.
Fou nomenat bisbe d'Eivissa el 20 de febrer de 1998 rebent l'ordenació episcopal i prenent possessió de la seu el 18 d'abril d'aquell mateix any.
El 12 de setembre de 2004 inicià el seu ministeri com a primer bisbe de la diòcesi de Sant Feliu de Llobregat, a la catedral de Sant Llorenç d'aquesta localitat.
En la Conferència Episcopal Espanyola es membre de la Comissió Episcopal per la Evangelització, Catequesi i Catecumenat des de març de 2020. Va ser membre de la Comissió de Doctrina de la Fe de 2020 a 2024 i vicepresident de Seminaris i Universitats (2014-2017), i membre de la Comissió de Litúrgia (2014-2017), de Doctrina de la Fe (1999-2002) y d'Ensenyament i Catequesi (2002-2005).
En la Conferència Episcopal Tarraconense és el bisbe delegat de la Pastoral Familiar i encarregat del Secretariat interdiocesà de Pastoral de santuaris, peregrinacions i turisme de Catalunya i les Illes.

## Referències

* 1 2 Ariza, Gabriel «Agustín Cortés Soriano: Obispo de Sant Feliu de Llobregat». Infovaticana, 27-08-2013 [Consulta: 8 octubre 2022].
* ↑ «Agustín Cortés Soriano - Conferencia Episcopal Española» (en castellà). [Consulta: 11 novembre 2024].
* ↑ «Quién es Agustí Cortés, obispo emérito de Sant Feliu de Llobregat» (en espanyol europeu), 08-10-2024. [Consulta: 11 novembre 2024].

## Enllaços externs

* Agustí Cortés Soriano Arxivat 2014-10-06 a Wayback Machine. a la pàgina del bisbat de Sant Feliu
* Agustí Cortés Soriano a Catholic Hierarchy (anglès)
# Aliskirèn

L'aliskirèn (Rasilez®) és el primer d'una classe de medicaments anomenats inhibidors directes de la renina. La seva indicació autoritzada actual és la hipertensió arterial essencial. Aliskiren va ser co-desenvolupada pelper les companyies farmacèutiques Novartis i Speedel. Va ser aprovada als EUA per l'Administració d'Aliments i Fàrmacs el 2007.
El desembre del 2011, Novartis va haver d'aturar un assaig clínic del fàrmac després de descobrir "una major incidència després dels 18-24 mesos d'ictus no mortal, complicacions renals, hiperpotassèmia i hipotensió arterial en pacients amb diabetis mellitus tipus 2 juntament amb IECA o ARA-II."

## Referències

* ↑ Gradman A, Schmieder R, Lins R, Nussberger J, Chiang Y, Bedigian M «Aliskiren, a novel orally effective renin inhibitor, provides dose-dependent antihypertensive efficacy and placebo-like tolerability in hypertensive patients». Circulation, 111, 8, 2005, pàg. 1012–8. DOI: 10.1161/01.CIR.0000156466.02908.ED. PMID: 15723979.
* ↑ Straessen JA, Li Y, and Richart T «Oral Renin Inhibitors». Lancet, 368, 9545, 2006, pàg. 1449–56. DOI: 10.1016/S0140-6736(06)69442-7. PMID: 17055947.
* ↑ First Hypertension Drug to Inhibit Kidney Enzyme Approved. Canadian Broadcasting Corporation, 2007.
* ↑ «Aliskireno. Reevaluación del beneficio-riesgo.». Agència Espanyola de Medicaments i Productes Sanitaris (AEMPS), 23-12-2011.
# Agardita-(Ce)

L'agardita-(Ce) és un mineral de la classe dels fosfats. És un arsenat de fórmula CeCu₆(AsO₄)3(OH)₆·3H₂O que pertany al grup de la mixita. Va ser anomenat així l'any 2003 per Kurt Walenta i Thomas Theye per la seva relació amb les altres espècies de la sèrie de l'agardita. La seva localitat tipus es troba a la mina Clara, a la vall de Rankach, Selva Negra, Alemanya.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'agardita-(Ce) pertany a «08.DL - Fosfats, etc. amb cations de mida mitjana i gran, (OH, etc.):RO₄ = 2:1» juntament amb els següents minerals: foggita, cyrilovita, mil·lisita, wardita, agardita-(Nd), agardita-(Y), agardita-(La), goudeyita, mixita, petersita-(Y), zalesiïta, plumboagardita, calciopetersita, cheremnykhita, dugganita, kuksita, wallkilldellita-(Mn), wallkilldellita-(Fe) i angastonita.
Als territoris de parla catalana ha estat descrita a la mina «Iris 18» d'Escornalbou, a Riudecanyes (Baix Camp, Tarragona) i a la mina Alforja, situada al municipi homònim, també al Baix Camp.

## Referències

* ↑ «Agardite-(Ce)» (en anglès). Mindat. [Consulta: 23 juliol 2015].
* ↑ Agardite. Webmineral
* ↑ Joan Vinyoles Verdaguer · Josep Lluís Garrido Rufaste · Adolf Cortel Ortuño · Josep Carreras Peñalvert «La mina "Iris 18" (grup miner "Porvenir") d'Escornalbou, Riudecanyes, el Baix Camp, Tarragona, Catalunya, Espanya». Mineralogistes de Catalunya [Barcelona], 13, 2, 11-2019, pàg. 3-46 [Consulta: 23 novembre 2023].
* ↑ Abella i Creus, Joan «Plumboagardite, green anglesite and other minerals from the Alforja mine, Alforja, Tarragona, Catalunya». Mineral Up, 2, 2018 [Consulta: 13 gener 2024].

## Vegeu també

* L'agardita-(La)
* L'agardita-(Nd)
* L'agardita-(Y)

## Bibliografia

* Walenta, K. and Theye, T. (2004) Agardit-(Ce) von der Grube Clara im mittleren Schwarzwald. Aufschluss 55, 17-23. (en alemany)
* Lapis (1984) 1: 22-37
# Aljub de la Font Santa

L'aljub de la Font Santa o balneari de Sant Joan de la Font Santa (també conegut com a aljub de Cas Donat o aljub des Banyos) és un aljub del municipi de Campos (Mallorca) que ha esdevingut un edifici històric.
Va ser construït entre 1671 i 1673 durant la restauració de l'església de Sant Joan de la Font Santa, que s'hi troba a uns cinquanta metres, amb la remodelació de l'antiga casa de banys coneguda com a Cas Donat. En un costat hi ha gravada una creu i l'escut de Campos.
Era de propietat municipal i servia per a proveir d'aigua l'oratori i la gent dels voltants. Utilitzava un sistema de doble filtre per a portar l'aigua a piques tant a l'interior com a l'exterior de la casa i per a servir d'abeurador per als animals. Tenia una capacitat d'uns 400.000 litres i va estar en ús fins al segle xix. Entre 2007 i 2009, se'n va fer una restauració i es va inaugurar una placa commemorativa.

## Referències

* ↑ «Sant Joan de la Font Santa, Balneari de». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 15. Palma: Promomallorca, p. 358. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ Ajuntament de Campos. «Patrimoni etnològic i arqueològic». Ajuntament de Campos. Arxivat de l'original el 14 de juliol 2014. [Consulta: 8 juny 2014].
* 1 2 Panell d'informació. Ajuntament de Campos.
# Dolors Gómez Pardo

Dolors Gómez Pardo (Manresa) és una cuinera, fundadora ipresidenta de les Cuineres del Bages que va entrar en el món de la cuina d'una manera casual - es dedicava professionalment a donar classes d'arts aplicades.
Les seves alumnes d'aleshores li demanaven que els donés i expliqués les receptes de cuina catalana que tant esmentava a classe; allò va esdevenir fa vint-i-cinc anys en la creació de l'escola de cuina lleure on dirigeix i imparteix classes de cuina juntament amb la seva filla Dolors Castias. Al llarg d'aquests anys l'escola de cuina manresana ha estat un punt de difusió de la cuina de cassola, en el sentit que potencia i posa en valor els sabors, les aromes i la manera de fer de la cuina tradicional de la comarca del Bages. També ha participat com a presentadora i col·laboradora de diversos programes de cuina a la ràdio i la televisió, estant mereixedora de diversos premis gastronòmics, on s'han valorat tant la seva tasca docent com la seva creativitat culinària.
Ha publicat tres llibres de cuina, La paella pel mànec, Viena Edicions 2004, amb pròleg de Ferran Adrià on explica de manera planera i accessible receptes per iniciar-se a la cuina ; i Cuina per quedar bé, Viena Edicions 2008, amb pròleg de Carme Ruscalleda, on fa un recull de receptes acompanyades de consells i propostes de menús. Les cuineres del Bages, Ara llibres, 2013, on l'Associació de Cuineres del Bages ens acosta la seva comarca de la manera més deliciosa possible.

## Premis

* Premi Continuarà de Cultura edició de 2016 a l'Associació de Cuineres del Bages
* Premi Honorífic de l'Escola d'Hoteleria Joviat edició de 2012 a Dolors Gómez

## Referències

* ↑ Corominas, Rosa Badía, Jordi «La cuina del Bages». Cadena SER, 15-05-2017. Arxivat de l'original el 2018-09-27 [Consulta: 27 setembre 2018].
* 1 2 3 4 «Escola de cuina “LLeure”». Cuineres del Bages, 01-03-2012.
* ↑ «Todos los libros del autor Gomez Pardo Dolors» (en castellà). [Consulta: 27 setembre 2018].
* ↑ «Ara Llibres | Catàleg | Les cuineres del Bages». Arxivat de l'original el 2018-09-27. [Consulta: 27 setembre 2018].
* ↑ «Premis Continuarà - TVE Catalunya - Web oficial - RTVE.es» (en espanyol europeu). [Consulta: 27 setembre 2018].
* ↑ «Premis Escola d'Hoteleria Joviat - Joviat». Joviat.

## Enllaços externs

* Dolors Gomez al programa Cuines de TV3. [Consulta: 27 setembre 2018]
# Dos ungüentaris dobles amb producte cosmètic, s. IV dC i V dC

En l'exposició titulada Històries de tocador. Bellesa i cosmètica a l'antiguitat, dins de l'ambit Últims retoncs, s'han pogut veure dos ungüentaris dobles amb producte cosmètic. Encara que es desconeix la seva procedència, se sap que daten dels segles IV i V dC.
El fet que dos ungüentaris de vidre, que compten amb més de 2.000 anys, s'hagin conservat sencers és quelcom sorprenent a causa de la fragilitat del material, però encara provoca més meravella saber que en el seu interior hi queden restes de producte. Tot plegat ho fa un delit per als arqueòlegs.
Aquesta casual troballa d'època romana, permet verificar d'una manera científica el que contenien aquests objectes i conèixer alguns dels secrets de bellesa de l'antiguitat. Es tracta de dos ungüentaris dobles de vidre bufat, un de color verd aigua i l'altre de color verd transparent. En el seu interior s'han trobat restes dels productes que contenien i un fragment de la vareta de bronze amb què s'extreia el contingut i facilitava la seva aplicació.
Les anàlisis fetes han permès identificar un conjunt de substàncies inorgàniques i orgàniques que es podrien interpretar com a procedents de cosmètics. Ambdós contenidors tenen residus d'una mescla de productes minerals amb sofre, element base per a la preparació de cosmètics com el kôhl. A Egipte està documentada l'aplicació de cosmètics ja al 4000 aC, ja que els antics egipcis es pintaven els ulls per protegir-se de possibles malalties, i, també, per repel·lir els insectes i protegir-se de la sequedat de l'ambient i de la resplendor del sol del desert.
En la peça de l'esquerra, la 28.788 de l'exposició, es conserva un altre producte en un dels dos tubs. Són elements orgànics com extracte de plantes, pigments i àcids grassos, atribuïbles a la utilització de greixos animals. Aquestes dues substàncies eren productes utilitzats habitualment en l'elaboració de cosmètics. A més, també és força interessant la presència de productes derivats del petroli, especialment abundant a l'ungüentari 17.819, però inusual, d'altra banda, en aquest tipus de contenidors, encara que la seva utilització a l'antiguitat és coneguda. Podria tractar-se de la presència de restes de betum, que es troba de manera natural en nombrosos indrets i que podia utilitzar-se com a impermeabilitzant, com a adhesiu en joieria. En aquest cas, el seu ús seria segellar l'obertura de l'ungüentari per impossibilitar el vessament del producte que contenia.

## Enllaços externs

* Museu d'Arqueologia de Catalunya Arxivat 2013-07-25 a Wayback Machine.
* Exposició Històries de tocador Arxivat 2013-05-08 a Wayback Machine.