OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Vicent Martínez Guzmán

Vicent Martínez Guzmán (La Vall d'Uixó, 1949 - Barcelona, 23 d'agost de 2018) va ser un intel·lectual i professor d'universitat, referent mundial en l'àmbit dels estudis per la pau.

## Biografia

Nascut a la Vall d'Uixó, poble del que és fill predilecte, es va doctorar en filosofia per la Universitat de València. Va ser professor titular i vicerector del departament de filosofia i sociologia de la Universitat Jaume I de Castelló, director honorífic de la seva Càtedra UNESCO de Filosofia per a la pau, va fundar i va codirigir el Màster Internacional en Estudis per a la Pau i el Desenvolupament el 1996.
L'any 2016 va ser nomenat membre de la junta de govern del Institut Català Internacional per la Pau (ICIP) del que va ser escollit vicepresident.
Membre fundador i vocal de la Junta Directiva de la Asociación Española de Investigación para la Paz (AIPAZ) en el moment de la seva mort.
Els últims anys va col·laborar com a membre actiu de l'àrea social del Centre d'Estudis Cristianisme i Justícia.
Ha publicat sobre didàctica de la filosofia, filosofia del llenguatge, fenomenologia i filosofia per a la pau.

## Obres publicades

* «Martin Luther King: les dificultats d'estimar els enemics», introducció a l'edició de 2016 de "El crit de la consciència" de Martin Luther King, Barcelona, Angle Editorial.
* El papel de la sociedad civil en la construcción de la paz, Barcelona, Icaria, 2009.
* Podemos hacer las paces, Bilbao, Desclée de Brower, 2005.
* Filosofía para hacer las paces, Barcelona, Icaria, 2001 (2ª ed. 2009)

## Premis i reconeixements

* Fill predilecte de la Vall d'Uixó.
* Primer reconeixement Francisco A. Muñoz de la Asociación Española de Investigación para la Paz (AIPAZ) atorgat en 2017.
* Medalla d'Or Mahatma Gandhi per la Pau i la No-Violència el 1999

## Referències

* ↑ «Muere el profesor Martínez Guzmán referente mundial de estudios por la Paz y de la Cátedra Unesco de la UJI» (en es). [Consulta: 25 agost 2018].
* ↑ «Condolencias del Ayuntamiento de la Vall d'Uixó por el fallecimiento de Vicent Martínez Guzmán» (en es). [Consulta: 25 agost 2018].
* ↑ «El professor de l'UJI Vicent Martínez Guzmán ha sigut nomenat vicepresident de l'Institut Català Internacional de la Pau». [Consulta: 25 agost 2018].
* ↑ «Miembros del IUDESP UJI | IUDESP UJI» (en castellà). [Consulta: 25 agost 2018].
* ↑ «Vicent Martínez Guzmán elegido vicepresidente del Instituto Catalán Internacional para la Paz | IUDESP UJI» (en castellà). [Consulta: 25 agost 2018].
* ↑ «Junta directiva AIPAZ». Arxivat de l'original el 2018-08-26. [Consulta: 25 agost 2018].
* ↑ «Vicent Martínez Guzmán i Oscar Mateos en la Junta de Gobierno del ICIP» (en es). , 12-05-2016 [Consulta: 25 agost 2018].
* ↑ «Vicent Martínez Guzmán ha rebut el reconeixement de l'Associació Espanyola d'Investigació per a la Pau - Actualitat de Castelló Arxivat 2018-08-26 a Wayback Machine.» (en ca-es). , 05-12-2017 [Consulta: 25 agost 2018].
# José Asensi Sabater

José Asensi Sabater (Alacant, 19 d'abril de 1950) és un jurista i polític valencià.

## Trajectòria

Va estudiar als Maristes i a l'Institut Jorge Juan d'Alacant. Llicenciat en Dret, Filosofia i Ciències Polítiques per la Universitat de València, on es va doctorar i on hi va treballar com a professor, i a la Universitat de Madrid. També va participar en les lluites estudiantils durant la transició En 1972 començà a treballar a la Universitat d'Alacant, on el 1991 arribaria a catedràtic de dret constitucional. Ha estat vicepresident de l'Associació Espanyola de Dret Constitucional.
Políticament participà en el procés autonòmic valencià com a co-redactor de l'Estatut de Morella en 1978. Membre de l'executiva del PSPV-PSOE, partit amb el qual fou elegit diputat a les eleccions a les Corts Valencianes de 1983, 1987 i 1991. Ha presidit el Consell Assessor de RTVE a la Comunitat Valenciana. No va revalidar l'escó en 1995 i va tornar a la Universitat d'Alacant, on el 2000 fou nomenat director de l'Institut Iberoamericà d'Estudis Constitucionals. En 2001 presentà la seva candidatura com a rector de la Universitat d'Alacant, però fou derrotat per Salvador Ordóñez Delgado.

## Obres

* Las Cortes Valencianas
* La época constitucional (1998)
* Constitucionalismo y derecho constitucional: materiales para una introducción (1996)

## Referències

* ↑ Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.44. ISBN 9788495484802.
* ↑ José Asensi Arxivat 2015-10-22 a Wayback Machine. al web de la UA

## Enllaços externs

«Obra de José Asensi Sabater» a Dialnet.
* Notícies sobre José Asensi a El País
# Josefina Bueno Alonso

Josefina Antonia Bueno Alonso (Vanves, França 1966) és una filòloga i política valenciana, va ser consellera d'Innovació, Universitats, Ciència i Societat Digital de la Generalitat Valenciana (2022-2023) al darrer govern del Botànic presidit per Ximo Puig.

## Biografia

Doctora en Filosofia i Lletres de la Universitat de Múrcia, és professora titular de Filologia Francesa de la Universitat d'Alacant (UA) des de 1992. Especialitzada en la literatura i cultura africana, ha investigat el discurs de les dones musulmanes a França. Josefina Bueno ha estat vicerectora d'extensió universitària de la UA fins al seu nomenament com a directora de la seu universitària a la capital de l'Alacantí (2008-2012).
Entra en política de la mà del PSPV-PSOE el 2015 com a directora general d'Universitat, Investigació i Ciència a la conselleria d'Educació del primer govern del president Ximo Puig. El juny de 2019 és nomenada senadora al Senat d'Espanya per designació de les Corts Valencianes on va presidir la comissió d'igualtat. El maig de 2022 fou nomenada consellera pel president Puig en substitució de l'anterior consellera Carolina Pascual al capdavant del departament d'Innovació, Universitats, Ciència i Societat Digital.
A les eleccions a les Corts Valencianes de 2023 va encapçalar la llista electoral del PSPV per la circumscripció d'Alacant aconseguint l'acta de diputada tot i que les forces signants de l'Acord del Botànic no aconseguiren revalidar el govern de la Generalitat. Poc després deixaria l'escó per tornar a la seua activitat de catedràtica de Filologia Francesa de la Universitat d'Alacant.

## Referències

* 1 2 NTC, À Punt. «Miguel Mínguez, Rebeca Torró, Josefina Bueno i Raquel Tamarit, les noves cares del Consell», 14-05-2022. [Consulta: 15 maig 2022].
* ↑ «Fitxa alt càrrec - Generalitat Valenciana». [Consulta: 15 maig 2022].
* ↑ «Joan Lerma y Josefina Bueno adquieren su condición plena de senadores» (en castellà). [Consulta: 15 maig 2022].
* ↑ España, Senado de. «Senado de España: home» (en castellà). [Consulta: 15 maig 2022].
* ↑ S.L, EDICIONES PLAZA. «Josefina Bueno deja el acta de diputada del PSPV en les Corts; le sustituirá José Díaz» (en castellà). [Consulta: 8 setembre 2023].
# Ensifera (desambiguació)

«Ensifera» té aquests significats:
* Ensifera ensifera, un gènere de colibrís d'una sola espècie (colibrí picoespada).
* Ensifera, un subordre d'insectes (llagosta).
# Japanese Experiment Module

El mòdul d'experimentació japonès en anglès Japanese Experiment Module (JEM) o Kibo (希望, esperança) és la contribució japonesa a l'Estació Espacial Internacional i està produït per l'Agència Japonesa d'Exploració Aeroespacial (JAXA).
Ha estat desenvolupat gairebé per complet pel Centre Espacial de Tsukuba (Tsukuba Space Center, TKSC) i està integrat a l'Estació Espacial Internacional (ISS/International Space Station). Es tracta d'un mòdul pressuritzat (Pressurized Module o PM) de 4,4 metres de diàmetre que permet als astronautes desenvolupar-se en un entorn confortable amb una pressió i composició d'aire similars a les terrestres permetent, per tant, experiments i observacions astronòmiques de llarga durada.
A més Kibo és el mòdul més gran de la ISS. Al principi del programa, era el més petit, però els altres socis, Europa i els Estats Units, van reduir la mida dels seus respectius mòduls laboratoris, mentre que les dimensions del Kibo mai van canviar.
Consta de 4 components:
* El Mòdul pressuritzat (PM) és el component principal. Té forma cilíndrica amb uns 11,2 m de llarg i 4,4 m de diàmetre. Conté 10 International Standard Payload Racks (ISPRS).
* El Exposed Facility (EF), també conegut com "La Terrassa" està localitzat fora del port d'atracament del PM (que està equipat amb una escotilla pressuritzada). Aquí els experiments estan totalment exposats a l'entorn espacial.
* El Mòdul Experimental de Logística (ELM) conté una secció presurizada per donar servei al PM i una secció no presurizada per servir l'EF. Es col·loca damunt del costat del port del PM, i és summament mòbil. Es pretén que sigui un mòdul de transport i emmagatzematge.
* El Sistema Remot Manipulador (JEMRMS) és un braç robòtic, muntat en el port d'atracada del PM, destinat a proveir assistència a l'EF i moure l'equip des d'ell a l'ELM.
El 30 de maig de 2003 el PM va partir del Japó cap al Centre espacial Kennedy. Des de l'agost de 2004, la NASA va planejar el llançament de la instal·lació JEM en tres vols:
* Experiment Logistics Module (ELM), novembre de 2007 (vol del transbordador STS-123).
* Kibo Pressurized Module (PM), JEM Sys Racks, Remote Manipulator System (JEM RMS), febrer de 2008 (vol del transbordador STS-124).
* Exposed Facility (EF), juliol de 2009 (vol del transbordador STS-127).

## Especificacions

* Pressurized Module (PM)
** Longitud: 11,2 m
** Diàmetre: 4,4 m
** Massa: 15.900 kg
* Experiment Logistics Module (ELM)
** Longitud: 3,9 m
** Diàmetre: 4,4 m
** Massa: 4.200 kg

## Detalls de l'ensamblatge

| Mòdul Pressuritzat | Experiment Logistics Module | Exposed Facility | Experiment Logistics Module | Remote Manipulator System |

## Referències

* ↑ Kamiya, Setsuko, "Japan a low-key player in space race", Japan Times, 30 June 2009, p. 3.

## Vegeu també

* Investigació científica en l'Estació Espacial Internacional
* Cel estrellat amb vistes del Exposed Facility i el RMS del Kibo

## Enllaços externs

* Tsukuba Space Center
# Jaume Cercós i Solé

Jaume Cercós i Solé (Arbeca, 1804-1865) fou monjo de Poblet i vicari general de la Congregació del Cister a la Corona d'Aragó i Navarra (1861-1862). Al moment de la seva mort, el 1862, era el darrer monjo supervivent de la comunitat pobletana anterior a l'exclaustració de 1835.
Ingressà a l'orde del Cister al monestir de Poblet, on va vestir l'hàbit el 1827 i va professar l'any següent. Va ser destinat a Veruela, a la província de Saragossa, on exercí com a lector de Teologia. Delatat falsament, va ser empresonat a Saragossa, traslladat a Cadis i sentenciat a ser confinat a les Filipines. S'escapà a través del Pirineu i s'establí a Itàlia i més tard a Bordeus. El 1844 tornà a Espanya i s'establí a Reus i després a Arbeca, on la seva família hi tenia possessions. Va ser secretari de cambra del bisbat de la Seu d'Urgell amb el bisbe Caixal el 1854. Atacat per la ceguesa es retirà a Arbeca, on rebé el 1861 el nomenament de Vicari General de la Congregació Cistercenca de la Corona d'Aragó i Navarra i el títol de Mestre en Teologia, fou enterrat a Arbeca mateix. L'any 1979 les seves despulles foren inhumades al monestir de Poblet.
Va publicar algunes obres:
* Deberes monásticos para religiosas cistercienses según la regla de nuestro P. San Benito. Barcelona: imp. de Pablo Riera, 1859.
* Ramillete liturgico ó mejor, cuatro palabras sobre las Ceremonias y Misterios contenidos en el sacrosanto sacrificio de la Misa en refutación de las objeciones que nuestros pretendidos reformadores nos oponen á tan augusto sacramento. Barcelona: Imprenta de Pablo Riera, 1861
I va participar en l'obra

## Notes

* ↑ Les fonts documentades assenyalen que era natural d'Arbeca. Tot i així, altres com l'Enciclopèdia Espasa (volum 12, pagina 1204), el fan fill de Reus.

## Referències

* 1 2 Piquer i Jover, Josep J. «Monjos exclaustrats de Santes Creus i altres abadies de la Corona d'Aragó i que influïren en la restauració de l'esperit monàstic dels cenobis de dones (1815-1881)». Santes Creus, Boletín del Archivo Bibliográfico, 3, 21, 1965, pàg. 11-47.
* ↑ «Monestir de Poblet - Comunitat Monàstica - Necrologi». [Consulta: 22 març 2023].
* ↑ Roigé, Ramon «Catàlec compendiós dels religiosos fills de Reus més célebres nascuts durant el segle xix». Semanario Católico de Reus, 36, 1912, pàg. 3-10.
# Javier Ortiz Estévez

Javier Ortiz Estévez (Sant Sebastià, 24 de gener de 1948 - Madrid, 28 de abril de 2009) va ser un periodista basc.

## Biografia

Va començar la seva activitat periodística als divuit anys en publicacions clandestines durant la dictadura franquista, fet pel qual va ser arrestat en diverses ocasions. Va tenir també divergències amb el Partit Comunista d'Espanya, quan aquest es va negar a manifestar-se per les execucions de Salvador Puig Antich i Heinz Chez, i va militar al Moviment Comunista d'Espanya.
Exiliat a Bordeus i París, va tornar a l'Estat espanyol després de morir Francisco Franco. Va formar part de la Platajunta i va fundar Saida, revista republicana que va ser diverses vegades segrestada per les autoritats, així com els seus membres arrestats. Posteriorment es va unir a el grup fundador de Liberación, diari alternatiu d'esquerres de curta durada, en què va exercir de redactor en cap de la secció de Societat i de cap de tancament. El 1985 va començar a treballar com a redactor en cap de la revista Mar, de l'Instituto Social de la Marina.
Pedro J. Ramírez li va oferir col·laborar en la fundació del diari El Mundo. En va ser redactor en cap, va fundar la redacció de l'edició del País Basc i va ser subdirector i cap d'Opinió en l'edició central. El 2000 va abandonar els seus càrrecs directius en aquest diari, amb el qual a partir de llavors va col·laborar de forma externa amb dues columnes setmanals. Posteriorment, va compaginar la seva tasca com a comentarista a Radio Euskadi i Euskal Telebista amb la direcció de Foca, col·lecció d'assajos polítics de l'editorial Akal. El setembre de 2007 es va incorporar com a columnista al diari Público.
Va morir la matinada del 28 d'abril de 2009 a l'edat de 61 anys. Va deixar escrita la seua pròpia necrologia.

## Obra publicada

* Matrimonio, maldito matrimonio. Manual para novatos, usuarios y reincidentes (Ediciones B, 1991)
* Jamaica o muerte (Akal, 1994)
* El felipismo, de la A a la Z (Espasa, 1996)
* Diario de un resentido social (Talasa, 2001)
* Ibarretxe (La Esfera de los Libros, 2002)
* Repensar la prensa (Editorial Debate, 2002, llibre en col·laboració amb Enrique Gil Calvo i Manuel Revuelta)
* Miradas sobre Euskadi (Alga, 2004)
* Xabier Arzalluz. Así fue (Foca, 2005)
* José K, torturado (Editorial Atrapasueños, 2010)

## Referències

* ↑ «Público.es - Fallece el periodista y columnista de 'Público' Javier Ortiz», 29-04-2009. Arxivat de l'original el 2009-04-29. [Consulta: 2 octubre 2021].
* ↑ «Javier Ortiz, el comunista que contaba chistes malos - elConfidencial.com». [Consulta: 2 octubre 2021].
* ↑ «Javier Ortiz, un periodista a contracorriente». El Mundo, 28-04-2009. [Consulta: 28 abril 2009].
* ↑ «Fallece el periodista Javier Ortiz a los 61 años de edad». El País, 28-04-2009. [Consulta: 28 abril 2009].
* ↑ El cuaderno de Saramago. «Javier Ortiz» Arxivat 2009-05-03 a Wayback Machine.
* ↑ Javier Ortiz. «Sueño con Jamaica», 24 enero 2007. [Consulta: 28 abril 2009].
# Jean-Paul Dubois

Jean-Paul Dubois (Tolosa 1950) periodista i escriptor francès. Premi Goncourt de l'any 2019 per la seva obra "Tous les hommes n'habitent pas le monde de la même façon".

## Biografia

Jean Paul Dubois va néixer el 20 de febrer de 1950 a Tolosa de Llenguedoc. Va fer estudis de sociologia. Com a periodista ha treballat en la secció d'esports del diari "Sud Ouest" editat a Burdeus, i al "Matin de Paris" i posteriorment durant quinze anys, com a corresponsal als Estats Units de "Le Nouvel Observateur". El seu coneixement i la seva experiència estatunidenca ha quedat plasmada en algunes de les seves obres com, "L'Amérique m'inquiète" (1996) o "Jusque-là tout allait bien en Amérique" (2002).
Jean-Paul Dubois ha publicat quinze novel·les, un assaig, dues col·leccions de relats breus i dues col·leccions d'articles. Va prologar un llibre de fotografies dels pins de Bristlecone, de quatre mil·lennis, els arbres més antics del món.
Va començar a tenir una certa notorietat en el camp literari quan el 2004 va rebre el Premi Femina i el premi FNAC per la seva obra "Une vie française".

### Premis

* 1991: Premi d'Humor negre Xavier Forneret, per Vous aurez de mes nouvelles.
* 1996: Premi France Télévisons per Kennedy et moi
* 2004: Premi Femina i Premi de novel·la Fnac per Una vie française
* 2012: Premi Alexandre-Vialatte per Le Cas Sneijder
* 2019: Premi Goncourt per Tous les hommes n'habitent pas le monde de la même façon

### Adaptacions cinematogràfiques

* 1963: Le Condamné (curt-metratge) dirigida per Xavier Giannoli
* 1999: Kennedy et moi, dirigida per Sam Karmann
* 2009: Vous plaisantez, monsieur Tanner, adaptació com a telefilm "En chantier, monsieur Tanner" de Stefan Liberski
* 2016: Le Cas Sneijder adaptada al cinema per Thomas Vincent amb el títol de La Nouvelle Vie de Paul Sneijder

## Referències

* ↑ Leyris, Raphaëlle «Le prix Goncourt décerné à Jean-Paul Dubois, le prix Renaudot à Sylvain Tesson» (en francès). Le Monde, 04-11-2019.
* 1 2 «Biographie de Jean-Paul Dubois» (en francès). France Culture. [Consulta: novembre 2019].
* 1 2 «Jean-Paul Dubois. Ecrivain français» (en francès). Le Figaro. [Consulta: novembre 2019].
* ↑ «Qui est Jean-Paul Dubois ?» (en francès). Le Monde. Arxivat de l'original el 2021-04-30. [Consulta: novembre 2019].
# Jo Moutet

Jo Moutet (Montaigu-le-Blin, 26 de desembre de 1926 – Rambouillet, 8 de març de 2002) va ser un músic francès: compositor, director d'orquestra i arranjador, que va treballar amb els grans de la cançó francesa durant més de quatre dècades.
Els seus pares eren intèrprets de música de ball. El pare tocava el clarinet i l'accordió i la mare, tocava el piano i el cantava. Als dotze anys, Moutet va obtenir el Primer Premi Internacional d'Acordió. Va estudiar al Conservatori de Lió on hi guanyà el primer premi. Amb el seu acordió va enregistrà discos amb els pseudònims Gaston Temporel i Jo l'Auvergnat.
El 1954 Charles Aznavour canta À t'regarder en una orquestració de Moutet. La seva trobada amb Georges Guétary (1915-1997) el 1956 va ser un tombant a la seva carrera. Esdevindrà el seu acompanyant favorit i serà el seu compositor fins a la mort de Guétary el 1997. El 1958 Guétary i André Bourvil van ser els protagonistes en l'estrena de la seva opereta Pacifico. Va escriure per a Édith Piaf, entre d'altres la cançó Jérusalem i compongué música de film, de la qual la més coneguda és la per Béru et ces dames del qual una melodia va esdevenir famosa per acompanyar els crèdits d'un programa sobre la música per acordió a la cadena France 3.

## Obres destacades
### Composicions

* Pacifico, opereta amb llibret de Paul Nivoix, estrenat el 1958 per Bourvil i Georges Guétary
* S.O.6 (1966), opereta en col·laboració de Marc Cab, una paròdia sobre els films de polícies secretes tipus James Bond
* Le Charimari, estrenada el 1981 amb Pierrette Bruno (1981)
* Hourra papa! estrenada el 1984 amb Marie Jo Weldo i Jacques Demarny

### Reedicions recents

* Pacifico, interpretat per Bourvil i Georges Guétary, reedició en CD per Marianne Mélodie, desembre 2008
* Amoureuses, (com a director d'orquestra) CD editat per Accord, 2006
* Le Chanteur de Mexico, opereta de Francis Lopez, Jo Moutet (director), juny 2006
* Lady Paname, Suzy Delair (cantant), Jo Moutet (director), Raymond Legrand (director), Franck Pourcel (director), Accord, 2006

## Referències

* 1 2 3 «Jo Moutet (1926-2002)» Arxivat 2014-02-22 a Wayback Machine., Opérette et theâtre musical, s.d.
* ↑ Raoul Bellaïche, Aznavour «Non je n'ai rien oublié», Editorial Archipel, 2011, ISBN 9782809807646
* ↑ Claude Sarraute,«`PACIFICO´ à la Porte-Saint-Martin», Le Monde, 26 de novembre de 1958
* ↑ «Jo Moutet», banc de dades de la Bibliothèque et Archives Canada
* ↑ Sandro Cassati, André Bourvil une histoire vraie, City Edition, 2010, ISBN 9782824649535

## Enllaços externs

* «Jo Moutet» a IMDB
# Joan Balaguer i Capella

Joan Balaguer i Capella (Barcelona, 25 de juny de 1827 - 17 de novembre de 1890) fou un compositor i fagotista català.

## Biografia

La seva formació començà el 1838 a l'Escolania de la Catedral de Barcelona al costat de Mateu Ferrer, amb qui estudià harmonia i composició, fins a l'any 1843.
L'any 1852 obtingué la plaça de fagot a l'orquestra del Liceu. Dos anys més tard, l'any 1854, obtingué la plaça de professor de fagot al Conservatori del Liceu i estigué ensenyant aquest instrument, més o menys, fins a l'any 1870. L'any 1871 començà les seves classes pedagògiques com a professor de solfeig.
Participà en una reunió "amb l'objectiu d'harmonitzar els molts elements que tanca Barcelona ja tocant a compositors de música, ja a escriptors dramàtics, i establir els medis conduents a la creació en aquesta ciutat de la sarsuela, com a camí breu i profitós per arribar a l'òpera nacional. La reunió -prosegueix l'articulista- fou nombrosa i es mostrà decidida a secundar tan patriòtic pensament per quants medis fossin necessaris... La comissió nombrada per proposar les bases que portin a complir aquesta tan nacional idea es compon dels senyors: Mateu Ferrer, president; don Antoni Bofarull, don Gabriel Ballart, don Lluís d'Olona, don Mariano Soriano Fuertes, don Manuel Angelón, don Nicolás Manent, i don Pere Tintoré, vocals", segons la "Gaceta Musical Barcelonesa" del dia 13 d'octubre de 1861.

## Obra

Escrigué bastantes composicions, però desafortunadament cap fou localitzada.
Música eclesiàstica
* Dues misses a tota orquestra.
* Un miserere.
* Un réquiem.
* Un magnificat titulat Les estacions.
* Lamentacions per a la Setmana Santa.
Música profana
* Dues sarsueles.
* Una fantasia.
* Peces per a ball.
La seva producció, majoritàriament, fou de música eclesiàstica, però tot i així promogué i fomentà el teatre líric.
Tractats
* Teoria i pràctica del solfeig.

## Referències

* 1 2 3 "Balaguer i Capella, Joan". Història de la música catalana, valenciana i balear. Ed. 62, 1999. ISBN 842974830X.
* ↑ «Joan Balaguer i Capella». Gran enciclopèdia de la música. [Consulta: 6 novembre 2023].
* ↑ SUÁREZ-PAJARES, JAVIER. Balaguer Capella, Juan. Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Volum 1. Madrid: Sociedad de Autores y Editores, 1999-2002 [Consulta: 10 novembre 2023].
* ↑ «Juan Balaguer y Capella». Wikiwand. [Consulta: 6 novembre 2023].

## Bibliografia

* DBE; GMB; A. Elías de Molins: Diccionario biográfico y bibliográfico de escritores y artistas catalanes del s. XIX, vol 1, 1889.