OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Maria Marquès i Planagumà

Josep Maria Marquès i Planagumà (Cruïlles, Baix Empordà, 8 d'octubre de 1939 - Girona, Gironès, 8 de novembre de 2007) fou un eclesiàstic i historiador català.
Es va ordenar prevere el 1963 i es doctorà a la Universitat Gregoriana de Roma amb una tesi sobre la nunciatura de Madrid al segle xvii i publicà els índexs de l'arxiu d'aquella nunciatura. El 1978 esdevé Doctor en Història de l'Església i el 1981 es llicencia en Història per la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB). Des de 1980 s'ocupà de l'Arxiu Diocesà de Girona, del qual elaborà repertoris que resumeixen prop de 60.000 documents. A partir del 2003 fou també cap del servei del patrimoni històric documental de la diòcesi.
Va publicar més de cent seixanta treballs com El cartoral de Santa Maria de Roses (1987), Rutes d'art sacre (1986), Impresos gironins de la Biblioteca del Seminari Diocesà: (1502-1936) (1987), Cristians de Girona (1990), Cartoral, dit de Carlemany, del bisbe de Girona (1993), Concilis provincials tarraconenses (1994), Cultura i art d'Església a la diòcesi de Girona (1997), Arxiu Diocesà de Girona: guia-inventari (1998), Pies paraules: anàlisi del llenguatge religiós (2000), Ermites i santuaris de la diòcesi de Girona (2000), Ordinari Ritual de Girona, 1502 (2006, amb Francesc Feliu) i Lletres del bisbe de Girona: segle XIV (2007, amb Jaume de Puig i Oliver). Creà i dirigí les col·leccions Sant Feliu i Francesc Eiximenis sobre les esglésies i la història, respectivament, del bisbat de Girona. Fou col·laborador del Diccionari d'història eclesiàstica de Catalunya, i dels Annals de l'Institut d'Estudis Gironins, Dominus Vobiscum i Germinabit.
Fou nomenat membre de la Reial Acadèmia de la Història de Madrid el 2001. Fou també important la seva tasca pedagògica: degà d'estudis del seminari gironí (1978-1984) i professor de la Facultat de Ciències de l'Educació de la Universitat de Girona (1985-1997), de la Facultat de Teologia de Catalunya (1986-1996), i d'història de l'Església a l'Institut de Teologia i a l'Institut Superior de Ciències Religioses de Girona (1988). Fou rector de Fornells, Sils, Riudarenes, l'Esparra i Vallcanera i Quart.

## Referències

* ↑ Busquets i Dalmau, Joan «Necrològica del Dr. Josep M. Marquès». Arxiu de Textos Catalans Antics, vol. 27, 2008, pàg. 427.
* 1 2 3 «Josep Maria Marquès i Planagumà». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Miscel·lània en honor de Josep Maria Marquès». Miscel·lània en honor de Josep Maria Marquès. Girona: Diputació de Girona, Patronat Francesc Eiximenis; Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2010 [Consulta: 24 agost 2016].

## Enllaços externs

* Josep Maria Marquès a Grup de Recerca de Fornells de la Selva
# La casa de l'alegria

La casa de l'alegria (títol original en anglés: The House of Mirth) és la segona novel·la d'Edith Wharton, publicada el 1905 i posterior al seu primer llibre, Santuari, i també és el títol de la pel·lícula que narra el drama personal d'una dona agraciada de l'alta societat de Nova York a la primeria del s. XX.

## Ressenya

Aquesta novel·la narra el drama de Lily Bart, una dona soltera de 29 anys de classe alta novaiorkesa, que cerca estabilitat econòmica i social de manera desesperada mentre, irònicament, deixa passar moltes oportunitats.
La història comença a l'estació Central de Nova York, on Lily acaba de perdre un tren i ha d'esperar dues hores per agafar-ne el següent. En aquest moment Lawrence Selden l'està observant, i es pregunta què pot estar fent Lily, una noia de tanta bellesa i classe, enmig de la ciutat, desorientada i indecisa, i quin pot ser el propòsit dels seus actes. Selden la convida a l'edifici Benedick on s'allotja. En el diàleg descobrim que Selden és un advocat amb pocs recursos econòmics i que el major objectiu en la vida de Lily és trobar a algú que tinga diners amb qui casar-se. Un dels majors drames de l'obra és el rebuig per part de Lily cap a Selden, de qui està enamorada i amb qui es troba còmoda, només pel fet de no ser ric.
Selden és descrit com un observador extern de l'alta societat novaiorquesa, i Lily, en certes ocasions, admira aquest fet i li agradaria deixar de formar part del món de mentides, superficialitat i conveniència: el món burgés. Lily es troba, en certa manera, amb l'obligació de seguir buscant estabilitat financera per continuar així el llegat de sa mare, la qual morí quan ella tenia 19 anys i havia criat Lily de manera que valorara la gent no per com és, sinó pel que li puga aportar a ella (econòmicament) i la qual repudiava la pobresa. Per això, Lily deixarà passar moltes ocasions d'aconseguir el seu objectiu i acabarà sent víctima d'un parany de la seua enemiga Berta Dorset, la qual propaga la mentida que culpa Lily d'adulteri amb George, el marit de Bertha.
A la fi de la novel·la, Lily sofreix una sobredosi de medicaments (probablement intencionada), i Selden la troba morta a l'apartament just quan volia demanar-li matrimoni.

## Personatges

* Lily Bart: és una dona soltera, molt bella. Enamorada de Lawrence Selden, Lily rebutja el seu amor per ajustar-se a les exigències de la classe burgesa. Sempre tria el pitjor moment per als seus plans d'aconseguir diners; més endavant, una rival (Bertha Dorset) l'acusa falsament de voler casar-se amb el seu marit.
* Lawrence Selden: prestigiós advocat de Nova York. Enamorat de Lily Bart, mai arriba a confessar-li el seu amor secret.
* Sim Rosedale: home de negocis de recent prestigi. Carismàtic, ambiciós.
# Lift Me Up (cançó de Rihanna)

Lift Me Up (lit. ‘Eleva'm’) és una cançó de la cantant barbadiana Rihanna. És el primer llançament de l'artista en solitari en més de sis anys. Va sortir a la llum el 28 d'octubre del 2022 com a senzill principal de la banda sonora de Black Panther: Wakanda Forever.

## Rerefons

El 2017, Rihanna va decidir de prendre's un descans prolongat de la carrera musical després del seu vuitè àlbum d'estudi, Anti, i d'algunes altres col·laboracions. Amb tot, el 26 d'octubre del 2022, va anunciar que Lift Me Up formaria part de la banda sonora del film Black Panther: Wakanda Forever. Es tracta, doncs, del seu primer senzill com a artista individual d'ençà del 2016. Va ser escrit per Rihanna acompanyada de Ludwig Göransson i Ryan Coogler, el compositor i el director del llargmetratge, respectivament; també hi va ajudar l'artista nigeriana Tems, com a homenatge al difunt Chadwick Boseman, l'intèrpret primordial del protagonista de Black Panther, el rei T'Challa, també anomenat Pantera Negra.

## Referències

* ↑ Admin. «Rihanna Announces Release of New Song ‘Lift Me Up for the Black Panther: Wakanda Forever Soundtrack» (en anglès americà). Gove News, 27-10-2022. [Consulta: 27 octubre 2022].
* ↑ Nast, Condé. «The Rihanna Drought Is Finally Ending This Friday With a New Song» (en anglès americà). GQ, 26-09-2022. [Consulta: 27 octubre 2022].
* ↑ Strauss, Matthew. «Rihanna Announces Black Panther Single “Lift Me Up,” First New Song in 6 Years» (en anglès). Pitchfork, 26-10-2022. Arxivat de l'original el 26 octubre 2022. [Consulta: 27 octubre 2022].
# Melchor de Marchena

Melchor Jiménez Torres (Marchena, Sevilla, 17 de juliol de 1907 - Madrid, 12 de març de 1980), conegut amb el nom artístic de Melchor de Marchena, va ser un guitarrista de flamenc i un dels més representatius de l'anomenat toque gitano.
El flamenc sempre va ser part de la seva vida, ja que va pertànyer a una família de gitanos on hi va haver molts artistes. El seu pare, el Lico, va ser un guitarrista notable, la seva mare, la Josefita va ser cantaora, com també una de les seves ties coneguda artísticament com la Gilica de Marchena. Dos dels seus germans van ser també guitarristes, Miguel el Bizco i Chico Melchor, i també el seu fill Enrique de Melchor (1950 - 2012) que va continuar amb la tradició familiar.
Com a tocaor va acompanyar amb la guitarra als cantaors més importants de la seva època, com Manolo Caracol, Juanito Valderrama, la Niña de los Peines, Antonio Mairena o José Menese.
El 1963 va gravar els discos Duendes del Cante de Triana, Noches de la Alameda y Tangos de Andalucía amb el Niño Ricardo. Altres gravacions seves es troben a col·leccions com Maestros de la guitarra, Guitarra gitana y Grandes guitarras del flamenco.
El 1966, la Càtedra de Flamencologia de Jerez li va concedir el Premi Nacional de Guitarra Flamenca, màxim guardó en el seu gènere.
Va morir a Madrid a l'edat de setanta-tres anys, però va ser enterrat a Sevilla.

## Referències

* 1 2 Biografías y Vidas. «Biografia de Melchor de Marchena» (en castellà). [Consulta: 17 agost 2020].
* ↑ MCN Biografías. «Melchor de Marchena» (en castellà). La Web de las Biografías. [Consulta: 17 agost 2020].
* ↑ El Arte de Vivir el Flamenco. «Melchor de Marchena» (en castellà). [Consulta: 17 agost 2020].
* 1 2 Instituto Andaluz del Flamenco. «Melchor de Marchena, un guitarrista que creó escuela» (en castellà), 18-06-2020. [Consulta: 17 agost 2020].
* ↑ País, El «Falleció el guitarrista Melchor de Marchena» (en castellà). El País [Madrid], 13-03-1980. ISSN: 1134-6582.
# Maria José Ragué Arias

Maria Josep Ragué Arias (Barcelona, 26 de juliol de 1941- 18 de juny de 2019) fou una investigadora, crítica cultural, especialista en la contracultura catalana dels anys setanta, assagista, autora teatral, periodista i professora universitària.

## Trajectòria

Doctora en Filologia Hispànica, llicenciada en Ciències Econòmiques i en Ciències de la Informació, també va estudiar a l'Institut del Teatre.
Entre 1968 i 1970 va viure a Califòrnia (EUA). A Berkeley conegué de prop els moviments alternatius de l'època: el moviment d'alliberament de la dona i la contracultura. Involucrada activament des d'aleshores en el moviment feminista, fou una de les fundadores del Partit Feminista de Catalunya.
Des de 1990 exercí com a professora titular d'Història de les Arts Escèniques a la Universitat de Barcelona. La seva tesi doctoral tracta dels mites femenins grecs en el teatre espanyol del segle XX i un bon nombre dels seus assaigs versen sobre història i crítica del teatre. Col·laborà en revistes de teatre com Yorick, Primer Acto, ADE, Hamlet, Assaig de teatre i Artez, i es feu càrrec de la crítica teatral de Destino, Diario 16, El Independiente i El Mundo. L'any 1982 participà com a ajudant de direcció en l'espectacle Dones i Catalunya, que dirigí Ricard Salvat.
Com a traductora, l'any 1988 obtingué l'accèssit del premi Nacional Josep Maria de Sagarra de Traducció per la seva versió d'Annie Wobbler, d'Arnold Wesker.

## Vida personal

Estigué casada amb l'escriptor Lluís Racionero i tingué un fill, Alexis. L'any 1990 es casà amb el metge Jesús Moll.

## Publicacions destacades

* California Trip (1971)
* Hablan las Women's (1972)
* La liberación de la mujer (1973)
* Los movimientos pop (1974)
* Proceso a la familia española (1979)
* Els personatges femenins de la tragèdia grega en el teatre català del segle XX (1989)
* Lo que fue Troya: los mitos griegos en el teatro español actual (1992)
* Dona i teatre: ara i aquí (1994)
* El teatro de fin de milenio en España: de 1975 hasta hoy (1996)
* ¿Nuevas dramaturgias? Los autores de fin de siglo en Cataluña, Valencia y Baleares (2000)
També és l'autora de les obres teatrals Clitemnestra (1986) i Crits de gavines (1990). I també I Nora obrí la porta, amb Armonía Rodríguez i Isabel Clara-Simó (1990). I del recull de narracions I tornarà a florir la mimosa (1983).

## Referències

* ↑ «Biografia Maria Josep Ragué». Associació d'Escriptors en Llengua Catalana. [Consulta: 2 maig 2024].
* ↑ «Ragué i Arias, Maria Josep». Visat. [Consulta: 30 agost 2019].
* ↑ «Esquela». La Vanguardia, 19-06-2019. [Consulta: 2 maig 2024].
* 1 2 3 «La Ragué, una imprescindible» (en castellà). El Mundo, 27-06-2019. [Consulta: 2 maig 2024].
* ↑ «Maria Josep Ragué i Arias». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: abril 2020].
* 1 2 3 4 5 «Biografia Maria Josep Ragué | Associació d'Escriptors en Llengua Catalana». [Consulta: 27 abril 2020].
* ↑ «María José Ragué, una honda mirada crítica.. Noticias de teatro | CDT · Teatro Español» (en castellà). [Consulta: 30 agost 2019].

## Vegeu també

* Freixas, Laura «De la burguesía catalana al feminismo». La Vanguardia, 01-07-2019, pàg. 33.
# Antonio Pedro Miralles

Antonio Pedro Miralles o Antonio Miralles va ser un compositor espanyol del qual no es conserven dades bibliogràfiques, però sí obres seves en l'arxiu de Sogorb (Alt Palància).

## Obres

* Misa tercia, 3V, órg
* Misa de difuntos, 4V, fl, fg, vc, cb, órg
* Te Deum laudamus, 4V, órg (en el Col·legi del Corpus Christi de València)

## Referències

* ↑ Suárez Pajares, Javier. Diccionario de la música Española e Hispoanoamericana. Sociedad General de Autores y Editores (SGAE), Vol nº7 (en castellano).
# Trofa, Segadães e Lamas do Vouga

Trofa, Segadães e Lamas do Vouga (oficialment: União das Freguesias de Trofa, Segadães e Lamas do Vouga) és una freguesia del municipi d’Àgueda, districte d’Aveiro, Portugal. El 2011 la població era de 4.630 habitants, en una superfície de 16,07 km². El Ponte do Cabeço do Vouga i la Igreja de Trofa es troben en aquesta freguesia.

## Història

El jaciment arqueològic de Cabeço do Vouga, de l’ edat del ferro, classificat com a Imóvel d’Interesse Público, es troba en aquesta freguesia.
La freguesia es va establir el 2013 en el marc de la reforma administrativa nacional d'aquell any, fusionant les freguesies de Trofa, Segadães i Lamas do Vouga.

## Referències

* ↑ «Trofa, Segadães e Lamas do Vouga» (en portuguese). cm-agueda.pt. Câmara Municipal de Águeda. Arxivat de l'original el 3 de febrer 2014. [Consulta: 2 febrer 2014].
* ↑ Instituto Nacional de Estatística (INE), Census 2011 results according to the 2013 administrative division of Portugal
* ↑ «Áreas das freguesias, concelhos, distritos e país». Arxivat de l'original el 2018-11-05. [Consulta: 6 març 2021].
* ↑ «Ponte do Cabeço do Vouga» (en portuguese). igespar.pt. Instituto de Gestão do Património Arquitectónico e Arqueológico. [Consulta: 6 febrer 2014].
* ↑ «Estação arqueológica do Cabeço do Vouga» (en portuguese). igespar.pt. Instituto de Gestão do Património Arquitectónico e Arqueológico. [Consulta: 10 febrer 2014].
* ↑ Diário da República, 1.ª Série, n.º 19, Lei n.º 11-A/2013 de 28 de janeiro (Reorganização administrativa do território das freguesias). Acedido a 2 de fevereiro de 2013.
# Ilhéu das Rolas

Ilhéu das Rolas és un illot de São Tomé i Príncipe, a Àfrica. L'illot es troba a l'Equador, a l'extrem sud de l'illa de São Tomé. Administrativament, pertany al districte de Caué de la província de São Tomé. L'illa és la llar d'un petit complex, el Pestana Equador.
L'activitat econòmica principal i dominant és el turisme, principalment relacionat amb el complex. Hi ha una població permanent d'aproximadament 200 persones que treballa en el sector turístic de l'illa.
L'illa només es pot accedir amb barca des de l'illa de São Tomé.

## Confirmació de la posició equatorial

Carlos Viegas Gago Coutinho (1869–1959), oficial de la Marina Portuguesa, navegant i historiador, va dirigir una missió geodèsica tasca a São Tomé entre 1915 i 1918, quan es van col·locar marques com a base per a una xarxa geodèsica a l'arxipèlag. Després d'això, es van fer observacions sobre la triangulació, el mesurament precís i observacions astronòmiques de base.
En el procés, Gago Coutinho va demostrar que Ilhéu das Rolas és creuat per la línia de l'Equador. El mapa resultant es va publicar en 1919, juntament amb l'Informe de la Missió Geodèsica a l'illa de São Tomé 1915–1918, que oficialment és considerat el primer treball complet de geodèsia pràctica a les colònies portugueses.

## Galeria

* Furnas a Rolas
* Strand Santo António
* Ilhéu das Rôlas, STP
* Resort Pestana Equador

## Bibliografia

* Grande Atlas Mundial, Selecções do Reader´s Digest, 1a edició, setembre 2006, pàg. 223. ISBN 972-609-471-2
* Grande Dicionário Enciclopédico Ediclube Vol. XVI, pàgines 5574 i 5575. 1996. ISBN 972-719-056-1
# Carla Juri

Carla Juri (Locarno, 2 de gener de 1985) és una actriu suïssa. Ha treballat en pel·lícules com ara 180°, Feuchtgebiete, Finsterworld, Brimstone, Blade Runner 2049, Quan Hitler em va robar el conillet rosa i Les filles del Reich.

## Trajectòria

Juri es va criar a Ambrì, un poble del cantó de Ticino. Parla alemany, anglès i italià. Va aprendre alemany i italià quan era jove i anglès als 15 anys. El seu pare és advocat i la seva mare és escultora. A l'escola, va jugar a hoquei sobre gel amb l'HC Ambrì-Piotta l'SC Reinach. Del 2005 al 2010 va estudiar interpretació a Los Angeles i Londres. Va començar la seva carrera d'actriu saltant entre audicions a Berlín, Londres i Roma.
La primera aparició al cinema de Juri va ser al curtmetratge Midday Room. El 2011 va rebre el premi del cinema suís en la categoria de millor interpretació en un paper secundari per 180° (2010). L'any següent, va guanyar el premi a la millor actriu pel seu paper a Eine wen iig, dr Dällebach Kari. El 2013, va rebre el premi Shooting Star que s'atorga anualment a deu joves intèrprets europeus al Festival Internacional de Cinema de Berlín.
També va protagonitzar l'adaptació cinematogràfica de Feuchtgebiete del 2013. La novel·la en què es basa va ser un best-seller controvertit a Alemanya. Per preparar aquest paper, Juri va portar la roba del seu personatge, Helen, durant diverses setmanes i va passar gran part d'aquest temps a Berlín, on viu el personatge. Fins i tot va assistir com a estudiant a un institut de secundària on només el director sabia que era actriu. Va aparèixer a la seqüela de Blade Runner, Blade Runner 2049, com a dissenyadora de memòries implantades als replicants.

## Referències

* ↑ «Wie gern erinnern Sie sich an die "Feuchtgebiete"?». [Consulta: 12 octubre 2017].
* ↑ «Carla Juri of Wetlands, Playing the Wild Child». , 28-08-2014 [Consulta: 8 octubre 2014].
* ↑ «¿Quién es Carla Juri, el último fichaje de 'Blade Runner 2'?» (en castellà). Cinemanía, 12-05-2016. [Consulta: 5 febrer 2025].
* ↑ «FBE agentur : Carla Juri». www.felix-bloch-erben-agentur.de. Arxivat de l'original el 12 October 2017. [Consulta: 21 març 2017].
* ↑ Ravensburg, Munzinger-Archiv GmbH. «Carla Juri - Munzinger Biographie». www.munzinger.de. [Consulta: 24 juny 2017].
* ↑ Essenz in den Augen. Arxivat 13 October 2013 a Wayback Machine. Interview mit Carla Juri in: Der Rheintaler vom 16. März 2012.
* ↑ «Carla Juri – Officine Artistiche» (en italià). officineartistiche.com. [Consulta: 21 març 2017].
* ↑ Carla Juri Arxivat 25 August 2017 a Wayback Machine. bei Swiss Films; retrieved, 10 August 2013
* ↑ «FBE agentur : Carla Juri». felix-bloch-erben-agentur.de. Arxivat de l'original el 12 October 2017. [Consulta: 21 març 2017].
* ↑ Carla Juri Arxivat 27 August 2017 a Wayback Machine. bei shooting-stars.eu; retrieved, 10 August 2013
* ↑ Rapold, Nicolas «Always Let Them See You Sweat» (en anglès). The New York Times, 28-08-2014. ISSN: 0362-4331.
* ↑ «Blade Runner 2 Adds Carla Juri to Cast». [Consulta: 24 juny 2017].
# James Gay-Rees

James Gay-Rees es un productor de cinema britànic. Ha participat a la producció de nombroses pel·lícules, inclosos els documentals aclamats per la crítica Senna (2010) i Amy (2015), pels que va guanyar nombrosos premis i nominacions.

## Biografia

Després de graduar-se de la Universitat de Southampton, Gay-Rees va començar la seva carrera cinematogràfica treballant per a Miramax a Londres. Posteriorment es va mudar a Nova York durant un any i després va començar a treballar com a cap de desenvolupament a Orbit Productions, amb seu a Los Angeles. Gay-Rees finalment va decidir guiar la seva carrera cap a la producció de documentals; la seva primera pel·lícula, Exit Through the Gift Shop (2010), va ser nominada al Premi de l'Acadèmia a la Millor Pel·lícula Documental. El seu segon film, Senna (2010), també va rebre elogis de la crítica i va guanyar un premi BAFTA al millor documental. El 2015, va produir Amy, que va ser nominada a nombrosos premis, inclosos als premis BAFTA al Millor Documental i Millor Pel·lícula Britànica, així com al Premi de l'Acadèmia a la Millor Pel·lícula Documental a la 88ª edició dels Premis de l'Acadèmia.

## Filmografia

* Exit Through the Gift Shop (2010)
* Senna (2010)
* McCullin (2012)
* The Wedding Video (2012)
* The Quiet Ones (2014)
* All This Mayhem (2014)
* Palio (2015)
* Amy (2015)
* Ronaldo (2015)
* Oasis: Supersonic (2016)
* Maradona (2018)
* Make Us Dream (2018)
* Formula 1: Drive to Survive (2019)

## Premis i nominacions

* Senna (2012):
** Premis BAFTA (British Academy Film Awards)
*** Millor pel·lícula britànica: NOMINAT
*** Millor documental: GUANYAT
** Premis del Sindicat de Productors
*** Productor destacat a una pel·lícula documental: NOMINAT
* Amy (2016):
** Premis de l'Acadèmia
*** Millor pel·lícula documental: GUANYAT
** Premis BAFTA (British Academy Film Awards)
*** Millor pel·lícula britànica: NOMINAT
*** Millor documental: GUANYAT
** Premis Grammy
*** Millor pel·lícula musical: GUANYAT
** Premis del Sindicat de Productors
*** Productor destacat en una pel·lícula documental: GUANYAT
* Formula 1: Drive to Survive (2022):
** Premi Emmy d'esports
*** Millor sèrie documental: GUANYAT

## Referències

* ↑ Humphrey. «Interview: Producer James Gay-Rees Discusses Chronicling A Fallen Star In AMY». Twitch Film, 16-11-2015. Arxivat de l'original el 2016-01-29. [Consulta: 21 gener 2016].
* ↑ Morfoot. «Gay-Rees: Driving force behind high-profile docs». Variety, 08-11-2011. [Consulta: 21 gener 2016].
* ↑ Ford. «Oscar Nominations: The Complete List». The Hollywood Reporter, 14-01-2016. [Consulta: 14 gener 2016].
# Lanio

Lanio és un gènere d'ocells de la família dels tràupids (Thraupidae).

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per 4 espècies:
* Tàngara alablanca (Lanio versicolor d'Orbigny & Lafresnaye, 1837)
* Tàngara lleonada (Lanio fulvus Boddaert, 1783)
* Tàngara gorjanegra (Lanio aurantius Lafresnaye, 1846)
* Tàngara gorjablanca (Lanio leucothorax Salvin, 1865)

## Referències

* ↑ «Lanio (Lanio sp.) - Avibase». [Consulta: 12 febrer 2025].
* ↑ «Lanio Vieillot, 1816» (en anglès). GBIF | Global Biodiversity Information Facility. [Consulta: 12 febrer 2025].
* ↑ «Tanagers and allies – IOC World Bird List». [Consulta: 12 febrer 2025].
# Steve Ciarcia

Steve Ciarcia és un enginyer de sistemes de control embedded. Esdevingué popular a través de la seva columna Ciarcia's Circuit Cellar a la revista BYTE, i més tard a través de la seva revista també anomenada Circuit Cellar. Va ser l'autor de Build Your Own Z80 Computer, (Construeix el teu Propi Ordinador Z80), publicat el 1981 i de Take My Computer...Please!, (Agafa el meu ordinador...Si us plau!,) publicat fins al 1978. Més tard va compilar una col·lecció de set volums dels seus articles de projectes de maquinari apareguts a la revista BYTE, amb el títol Circuit Cellar.

## Primer compatible PC

Entre 1982 i 1983 va publicar una sèrie d'articles de com construir el MPX-16, el "primer ordinador d'una placa de 16-bits compatible amb el PC d'IBM", demostrant que es podia fer una còpia compatible amb el maquinari d'IBM, totalment legal, les ROMs del BIOS, van trigar una mica més.

## Elektor

El desembre de 2009, Ciarcia va anunciar per al mercat americà una cooperació estratègica entre Elektor i la seva revista Circuit Cellar. El novembre de 2012, Steve Ciarcia va anunciar que abandonava Circuit Cellar, i Elektor agafava el relleu.
L'octubre de 2014, Ciarcia va adquirir, "Circuit Cellar, audioXpress, Voice Coil, Loudspeaker Industry Sourcebook "i les seves respectives pàgines web, newsletters, i productes d'Elektor International Media. Dites revistes van continuar sent publicades per l'equip americà de Ciarcia.

## Referències

* ↑ Ciarcia, Steve «Build the Circuit Cellar MPX-16 Computer System». BYTE, 11-1982, p. 78 [Consulta: 19 octubre 2013].
* ↑ Ciarcia, Steve «Build the Circuit Cellar MPX-16 Computer System / Part 2». BYTE, 12-1982, p. 42 [Consulta: 19 octubre 2013].
* ↑ Ciarcia, Steve «Build the Circuit Cellar MPX-16 Computer System / Part 3». BYTE, 1-1983, p. 54 [Consulta: 19 octubre 2013].
* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2011-09-27. [Consulta: 30 abril 2017].
* ↑ Ciarcia Onward and Upward; Circuit Cellar; November 26, 2012.

## Enllaços externs

* Circuit Cellar magazine
* Índex d'articles de Steve Ciarcia a BYTE