OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Damià Mollà Beneyto

Josep Damià Mollà Beneyto (Bocairent, 1 de gener de 1946 - València, 3 de juliol de 2017) fou un sociòleg valencià. Va fer el batxiller al col·legi dels pares Franciscans d'Ontinyent, i estudià dret, economia i sociologia a les universitats de Barcelona i València. Com a doctor per esta última Universitat, va ser professor invitat en la Universitat de París (Nanterre). Va fundar l'Institut Valencià d'Investigació Social; ha sigut director del Departament de Sociologia de la Universitat de València i representant del rectorat d'esta universitat en el Pla estratègic de la Ciutat de Valencia. Entre les seues obres cal destacar Estructura i dinàmica de la població al País Valencià (1979) i El País Valencià com a formació social (1979, Premi Fontana Rosa-Blasco Ibáñez). Ha sigut col·laborador regular en els periòdics Las Provincias i Levante-EMV.
El 1970 milità a Germania Socialista. Des de 1974 fins a 2008, va ser professor de sociologia, primer a la Facultat d'Econòmiques i després a la Facultat de Ciències Socials de la Universitat de València. El 1986 va obtenir el premi Joan Fuster d'assaig amb De impura natione (abans anomenada El valencianisme un joc de poder) amb Eduard Mira, anàlisi sobre la batalla de València que generà molta polèmica. Una sala de la Biblioteca Municipal de Bocairent porta el seu nom.

## Obres

* Estructura y dinámica de la población en el País Valenciano (1979), pròleg d'Amando de Miguel.
* El País Valencià com a formació social (1979), pròleg de Josep Vicent Marqués.
* De impura natione (1986), amb Eduard Mira.
* Efectos demográficos de la sociedad postindustrial (2000).

## Referències

* ↑ Mira, Eduard. «A la teua, Damià». Levante-EMV, 21-07-2017 [Consulta: 13 gener 2023].
* ↑ Villarrubia Juan, Josep. «Apunts per a la biografia de Damià Mollà Beneyto, "un sociòleg fent camí entre la utopia i la realitat del País Valencià"». Aculliber. Associació Cultural Lleó Ibèric, Bocairent, 23-11-2010. [Consulta: 13 gener 2023].
* ↑ Gran enciclopedia de la Comunidad Valenciana, 2005. ISBN 84-87502-47-4.
* ↑ «S'ha mort el sociòleg Damià Mollà, a 71 anys», Vilaweb, 16 de juliol de 2017
* ↑ Inauguració de la Sala Damià Mollà, nova sala de la Biblioteca Municipal al web del PSPV de Bocairent.
# Aqüeducte del Baix Vallès

L'Aqüeducte del Baix Vallès és una obra de Barcelona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Avui dia en desús, l'aqüeducte està situat al barri de Torre Baró.

## Descripció

Aquest tram de l'aqüeducte del Baix Vallès es troba molt a prop de la Torre Baró, a tocar de l'avinguda d'Escolapi Càncer. Consta de quatre arcades de mig punt que aguanten el pas cobert on circulava l'aigua. El pilar central és ample amb una pilastra decorativa adossada i els laterals són estrets i es fan una mica més amples cap a la base. Als dos extrems superiors de l'aqüeducte hi ha una petita construcció de planta quadrangular amb petites finestres semicirculars, portes tapiades i rematada per una cornisa. El parament és de pedra irregular i amb alguns elements destacats amb maó com l'intradòs dels arcs, les cantonades, els pilars estrets, entre d'altres.

## Història

Durant molts anys la ciutat de Barcelona s'havia abastit d'aigua mitjançant l'antic aqüeducte romà i, més tard, amb el Rec Comtal. Però amb l'arribada de la revolució industrial les necessitats d'aigua són majors i per això a finals del segle xix van sorgir un seguit d'iniciatives privades per portar aigua a la ciutat. Una d'elles es l'empresa "Aguas del Bajo Vallès" que va fer aquesta infrastructura amb una longitud de 18 quilometres i una capacitat de 1700 metres cúbics diaris. L'obra fou impulsada per Andreu Mari, empresari que tenia drets d'aigua a les rieres de Ripoll i Caldes i finançat pel banquer Manuel Girona i Agrafel.
L'any 1881 l'empresa es venuda a la "Compagnie des Eaux de Barcelone" que ja explotava l'aigua de Dosrius. Després va passar a mans de la Societat General d'Aigües de Barcelona que va explotar el canal fins a mitjans dels anys 50, moment en què la ciutat va superar els 1,5 milions d'habitants i es va iniciar la canalització del riu Ter.

## Referències

* 1 2 3 «Aqüeducte del Baix Vallès». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 desembre 2017].

## Enllaços externs

* «Aqüeducte del Baix Vallès». Cercador Patrimoni Arquitectònic. Ajuntament de Barcelona.
# Laura Bonaset Moner

Laura Bonaset Moner (Fortià, 6 d'agost de 1904 - la Bisbal d'Empordà, 13 de març de 1995) fou una empresària del transport i la primera conductora de camió de la província de Girona.
Filla de Ventura Bonaset i Assumpció Moner, pagesos de Fortià, de ben petita la família es va traslladar a Castelló d'Empúries. Als anys vint es va traslladar a treballar de minyona a la Bisbal, on va casar-se amb Josep Balaguer Escortell, pagès natural de El Castell de Guadalest (País Valencià). El matrimoni va obrir una agència de transports amb un sol vehicle. En adquirir el segon, Laura Bonaset es va treure el carnet de conductora de camió. Un fet que capgiraria consciències.
En ser la primera dona de sol·licitar el permís a tota la província de Girona, les autoritats van haver de demanar si legalment era possible. El dia de les proves per obtenir el carnet, de les set persones que s'hi van presentar només va aprovar ella i la resta, set homes, van suspendre. El primer camió de Bonaset va ser un Ford (GE-3879). El seguirien un altre Ford, un Lanz i dos GMC. La seva figura, juntament amb el seu home, va ser clau per transformar el petit negoci de Transports Balaguer en un dels més importants de la demarcació, que mantenia connectada la Bisbal amb l'Estació de Flaçà i el Port de Palamós, punts estratègics del comerç de la comarca.
Una dona avançada al seu temps, capdavantera a defensar els drets de la dona, apta com els homes per a qualsevol ofici. Era també una gran aficionada als llibres d'història, els escacs i el cinema.

## Referències

* 1 2 3 Padrosa Gorgot, Inès. Diccionari biogràfic de l'Alt Empordà. Girona: Diputació de Girona, 2009, p. 131-132. ISBN 978-84-96747-54-8.
* ↑ Bastons Vivanco, Carles; Bastons Garcia, Montserrat. Dones de les terres gironines que han fet història. Barcelona: Editorial Base. ISBN 978-84-17183-27-1.
# República de Salé

La República de Salé, també anomenada República del Bu Regreg, República de les dues Ribes o República de Rabat-Salé, va ser una petita república marítima independent que va existir al segle xvii al voltant de les actuals ciutats marroquines de Salé i Rabat, separades per la desembocadura del riu Bu Regreg.
Els orígens de la república es remunten a l'any 1610, amb l'arribada de moriscos ibèrics procedents d'Hornachos (Extremadura), que es van assentar a Salé després de l'expulsió decretada per Felip III.
Les diferències culturals entre els nous pobladors de llengua castellana i els autòctons van provocar el rebuig d'aquells, de manera que un grup d'uns 3.000 es va instal·lar en un petit assentament a l'altre costat de la desembocadura del Bu Regreg, llavors conegut com a Salé la Nova (Salà al-Jadida) i on ara hi ha la medina de Rabat (que pren el seu nom d'un ribat en ruïnes preexistent).
Les desavinences entre les dues comunitats van continuar fins al punt que, el 1627, els andalusins es van proclamar independents, i fundaren així la República de Salé, reconeguda per alguns regnes europeus, que van enviar ambaixadors i que, amb el temps, va acabar per annexionar Salé la Vella.
La república va esdevenir un actiu centre comercial que va atreure altres andalusins així com "renegats" europeus, jueus i comerciants cristians. Principalment, es va dedicar a la pirateria en l'àrea de l'estret de Gibraltar, fustigant les costes de Ceuta i Andalusia, sovint en connivència amb l'Imperi Otomà.
La república estava governada per un diwan; els membres triaven cada mes de maig un governador o capità general de la Fortalesa. Tota la seva documentació es realitzava en el castellà de l'època.
Finalment, va ser absorbida pel soldanat del Marroc cap al 1666 en ser pres l'estuari per Mulay al-Rashid dels alauites després de vèncer Khadir Ghaïlan

## Referències

* ↑ Coindreau, Roger. Les Corsaires de Salé (en francès). La Croisée des chemins, 1948, p. 53. ISBN 978-9981-896-76-5.
* ↑ Mouette, Germain. Histoires Des Conquestes De Mouley Archy, Connu Sous Le Nom D e Roy De Tafilet (en francès). Edme Coutirot, 1683, p. 32–40..

## Bibliografia

* Fajardo, J. M., Rabat, República de pirates espanyols, El Mundo, 23 de gener de 1999.
* Guerra Caballero, A., Moriscos de Hornachos i República de Rabat , Webislam, 03/03/2009.
# Andesita basàltica

L'andesita basáltica és una roca volcànica negra que conté al voltant d'entre 52% i 55% de SiO₂ (vegeu Classificació TAS). És diferent del basalt i de l'andesita en un percentatge diferent de contingut de sílice. Els minerals en andesita basáltica inclouen olivina, augita i plagiòclasi.
L'andesita basáltica es pot trobar en volcans de tot el món, incloent en:
* Andes d'Amèrica del Sud
* Volcà Agua en Guatemala
* Hegau o Donnersberg a Alemanya
* Mont Shasta i Three Sisters als Estats Units
* Trapps del Dècan a l'Índia

## Referències

* ↑ «Glossary for the Geology of Mount Shasta». Arxivat de l'original el 2010-03-14. [Consulta: 21 setembre 2017].
* ↑ Kay, Suzanne Mahlburg; Copeland, Peter. «Early to middle Miocene backarc magmas of the Neuquén Basin: Geochemical consequences of slab shallowing and the westward drift of South America». A: Evolution of an Andean margin: a tectonic and magmatic view from the Andes to the Neuquén Basin (35 degrees-39 degrees S lat). Geological Society of America, 2006, p. 209.
* ↑ Jordan, B.R.; Sigurdsson, H.; Carey, S.; Lundin, S.; Rogers, R.D.; Singer, B.; Barquero-Molina, M.. «Petrogenesis of Central American Tertiary ignimbrites and associated Caribbean Sea tephra». A: Geologic and tectonic development of the Caribbean plate boundary in northern Central America. Geological Society of America, 2007, p. 161.

## Bibliografia

* Roger Walter Le Maitre (Hrsg.): Igneous Rocks. A Classification and Glossary of Terms. Cambridge University Press, Cambridge 2002, ISBN 0-521-61948-3.

## Vegeu també

* Classificació TAS
* Diagrama QAPF

## Enllaços externs

* Atlas de minerals. Andesita basàlica (anglès)
# EU SSR Guinea-Bissau

L'EU SSR Guinea-Bissau o Missió de la Unió Europea en Suport de la Reforma del Sector de la Seguretat a la República de Guinea Bissau, va ser una missió mixta civil i militar de la Política comuna de seguretat i defensa de la Unió Europea per donar suport al sector de la seguretat a Guinea Bissau (Àfrica Occidental).
Va ser aprovat pel Consell d'Afers Generals de la Unió Europea el 12 de febrer de 2008. El comandant suprem de la missió és el general espanyol Juan Esteban Verástegui. El mandat inicial es va concedir fins al 31 de maig de 2009. Després de diverses extensions, el mandat va expirar definitivament el 30 de setembre de 2010.
Sota comandament militar les Forces Armades de Guinea Bissau tindrien uns efectius de 2000-2500 soldats, sense armes pesants o vehicles blindats. No obstant això, hi hauria d'haver unitats policials molt armades que també podrien desplegar-se sota comandament militar. Fins i tot abans que es poguessin implementar els plans, es va acabar la missió per manca d'una perspectiva prometedora.

## Referències

* ↑ COUNCIL JOINT ACTION 2008/112/CFSP of 12 February 2008 on the European Union mission in support of security sector reform in the Republic of Guinea-Bissau (EU SSR GUINEA-BISSAU)
* ↑ En el corazón del 'narcoestado', El País, 28 de juny de 2009
* ↑ Javier SOLANA, EU High Representative for the CFSP, welcomes the appointment of General ESTEBAN VERÁSTEGUI as the Head of the EU mission in support of security sector reform in Guinea-Bissau
* ↑ THE EU SSR GUINEA-BISSAU MISSION COMPLETES ITS MANDATE, COnsell de la Unió Europea
* ↑ Security Sector Reform in Guinea-Bissau: An Opportunity Not to Be Missed, crisisgroup.org

## Bibliografia

* PDF The Reform of Guinea-Bissau’s Security Sector. Between demand and practice, Cristoph Kohl

## Enllaços externs

* EU SSR Guinea-Bissau
# Egotel de les Moluques

L'egotel de les Moluques (Aegotheles crinifrons) és una espècie d'ocell de la família dels egotèlids (Aegothelidae). Habita els boscos de Bacan i Halmahera, a les Moluques.

## Referències

* ↑ «Egotel de les Moluques». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 28 febrer 2025(català)
# René Hamel

René Hamel (Orxa, 14 d'octubre de 1902 - Gouvieux, 7 de novembre de 1992) va ser un ciclista francès, que va córrer durant els anys 20 del segle xx. Els seus principals èxits esportius els aconseguí als Jocs Olímpics de París de 1924, en què guanyà la medalla d'or en la contrarellotge per equips (formant equip amb Armand Blanchonnet i Georges Wambst; i la de bronze en la contrarellotge individual, per darrere Armand Blanchonnet i Henri Hoevenaers.

## Palmarès

* 1922
** 1r a la París-Dieppe
* 1924
** Campió de França en ruta amateur

### Resultats al Tour de França

* 1928. 32è de la classificació general

## Referències

* ↑ «Olympedia – René Hamel». [Consulta: 18 octubre 2023].

## Enllaços externs

* Fitxa de René Hamel a sitiodeciclismo.net
# Associació Mineralògica Internacional

L'Associació mineralògica Internacional (IMA, de l'anglès, International Mineralogical Association) és una associació internacional fundada l'any 1958 composta per 38 societats nacionals de mineralogia o grups. L'objectiu d'aquesta associació és el de promoure la ciència de la mineralogia i normalitzar la nomenclatura dels 6.126 minerals coneguts. L'associació està afiliada a la Unió Internacional de Ciències Geològiques (IUGS).
L'associació dona suport a les activitats organitzant diferents comissions i grups de treball que participen en certs aspectes de la pràctica mineralògica i facilita les relacions entre els mineralogistes mitjançant el patrocini i l'organització de reunions. La comissió més activa és la "Comissió de nous minerals i de noms de minerals" (CNMMN). Va ser fundada el 1959 per coordinar l'assignació de noms de nous minerals, la revisió dels noms existents i rebutjar les classes no vàlides. Al juliol de 2006 una fusió entre la CNMMN i la Comissió de Classificació dels minerals, iniciada a petició d'ambdues comissions, es va traduir en la "Comissió de Nous Minerals, Nomenclatura i classificació" (CNMNC). Els minerals descoberts abans de l'any 1959 no acostumen a seguir els criteris i normes de l'IMA-CNMNC, tot i que alguns minerals publicats abans d'aquesta data han pogut ser confirmats o desacreditats per l'associació.

## Referències

* ↑ U. Hålenius, F. Hatert, M. Pasero, S. J. Mills. «The New IMA List of Minerals – A Work in Progress – Updated: November 2024» (en anglès). Commission on new minerals, nomenclature and classification, 2024. [Consulta: 9 desembre 2024].
* ↑ «Comission on new minerals nomenclature and classification» (en anglès). International Mineralogical Association. [Consulta: 4 gener 2014].

## Enllaços externs

* Pàgina de la International Mineralogical Association (anglès)
# Reserva índia Yakama

La reserva índia Yakama és una reserva índia dels Estats Units de la tribu reconeguda federalment de les Tribus i Bandes Confederades de la Nació Yakama. La tribu està formada per klickitats, palus, walla walla, wanapum, wenatchi, wishram, i yakama.

## Localització

La reserva està situada al cantó est de les muntanyes Cascade al sud de l'estat de Washington.
Segons l'Oficina del Cens dels Estats Units, la reserva té una superfície de 5.661,56 km² i una població el 2000 de 31.799 habitants. Ocupa la major part del comtat del comtat de Yakima i el límit septentrional del comtat de Klickitat. Una petita secció travessa la cantonada sud del comtat del comtat de Lewis (Washington). La ciutat més gran de la reserva és Toppenish.

## Història

La reserva va ser creada el 1855 per un tractat signat pel governador del territori de Washington Isaac Stevens i els representants de la tribu yakama. Alguns líders creien que aquests representants no tenen l'autoritat per cedir la terra i que no havien obtingut el consens del ple del consell o de la tribu. Una disputa sobre el tractat va conduir a la Guerra Yakima (1855-1858).
Després de la Guerra Bannock de 1878 el govern dels Estats Units va obligar els paiute del nord a marxar de Nevada i a la reserva Yakama, encara que la majoria no havien participat en la guerra. Els més de 500 paiute van ser sotmesos a privacions durant anys abans que se'ls permeté tornar a Nevada. Tenir-los no significava competència pels recursos i l'habitatge de tots els habitants. Els paiute no van tornar a Nevada fins a la dècada de 1880.

## Comunitats

* Glenwood
* Harrah
* Parker
* Satus
* Tampico (part)
* Toppenish
* Union Gap (part)
* Wapato
* White Swan

## Referències

* ↑ «Indian Affairs | FAQs». Bia.gov. [Consulta: 12 agost 2012].
* ↑ Pritzker 260
* ↑ «Yakima War, Washington» (en anglès). Legends of America. [Consulta: 5 setembre 2021].
* ↑ Omer Stewart, Review: "Gae Whitney Canfield, 'Sarah Winnemucca of the Northern Paiutes', Norman, OK: University of Oklahoma, 1983", Journal of California and Great Basin Anthropology, 5(2), 1983, accessed 12 February 2014

## Bibliografia

* Pritzker, Barry M. A Native American Encyclopedia: History, Culture, and Peoples. Oxford: Oxford University Press, 2000. ISBN 978-0-19-513877-1.
* Yakama Reservation and Off-Reservation Trust Land, Washington Arxivat 2020-02-11 at Archive.is United States Census Bureau

## Enllaços externs

* Tribus i Bandes Confederades de la Nació Yakama, web oficial
# Eikenberg

L'Eikenberg és un turó de 82 metres de les Ardenes flamenques que es troba a la comuna de Maarkedal, a la província belga de Flandes Oriental. Els vessants d'aquest turó es troben recoberts amb llambordes. Al cim del turó hi ha la unió amb la carretera que uneix Brakel i Oudenaarde. El 1995 la carretera de l'Eikenberg va ser declarada monument protegit.

## Ciclisme

L'Eikenberg és sobretot conegut per ser una de les ascensions de les clàssiques flamenques, en especial al Tour de Flandes. És una cota amb llambordes de 1.200 metres de llargada al 5,8 % de mitjana.
Al Tour des Flandes va ser pujat per primera vegada el 1956. No va ser fins a l'edició de 1974 quan l'ascensió es va consolidar en el recorregut i des d'aleshores sols ha faltat el 1997, 2003 i 2008.
Aquest turó també es puja en altres curses ciclistes belgues, com l'Omloop Het Nieuwsblad, l'E3 Harelbeke, l'A través de Flandes o els Tres dies de De Panne.

## Referències

* ↑ «Eikenberg». rondevanvlaanderen.be [Consulta: 1r abril 2017].

## Enllaços externs

* Trajecte de l'Eikenberg a Google Maps
# Andouillette

L'andouillette és un embotit, especialitat de la cuina francesa, que es pot trobar en moltes regions; les de més anomenada són les de les ciutats de Lió, Troyes, Cambrai, Rouen i de les regions de Provença i Perigord. Es tracta d'un embotit de gust adquirit elaborat tradicionalment amb l'intestí i l'estómac del porc o de la vedella. A principis dels anys 2000, es va prohibir fer servir budells de vedella a causa de la malaltia de les vaques boges, i només es va utilitzar porc fins que la legislació europea va tornar a autoritzar la utilització de massa intestinal de vedella el 2015.
Les andouillettes tenen una intensa aroma i sabor pels condiments i espècies que porta, perfumats amb alcohol o vi. Tenen també un alt contingut en greix. Es venen ja cuites i es preparen a la graella, al forn o en una paella, o guisades amb vi blanc. S'acompanyen tradicionalment de mostassa de tipus francès, blanca i molt picant.
No ha de confondre's amb l'andouille, que es consumeix freda i el sabor de la qual resulta més suau.

## Referències

* ↑ «Andouillette» (en francès). CNRTL. [Consulta: 1r novembre 2017].
* ↑ «Le retour de la vraie andouillette à Lyon avec fraise de veau, madame» (en francès). Rue89Lyon, 03-09-2015. [Consulta: 1r novembre 2017].
# Eix del món

L'eix del món és l'eix de rotació de l'esfera celeste i és paral·lel a l'eix de rotació de la Terra. Tal eix talla l'esfera celeste en dos punts, els pols celestes: el que es veu en l'hemisferi nord, per trobar-se per damunt de l'horitzó és el pol nord celeste; diametralment oposat a aquest i no visible per trobar-se per davall de l'horitzó està el pol sud. L'esfera celeste gira en 24 hores en la direcció est-oest.
El desplaçament dels pols, encara que lent, era conegut per Hiparc, i constitueix el fenomen de la precessió dels equinoccis. A causa de la xicoteta amplitud de tal desplaçament, en moltes aplicacions l'eix del món pot considerar-se com fix.
# Eastmancolor

L'Eastmancolor és un sistema de filmació de pel·lícula a color. Era més barat que els altres dos sistemes principals de rodatge a color, el Technicolor i el Metrocolor. Es va fer servir molt en el cinema des dels anys 50 i 60 del segle xx. Però tenia el problema que amb el pas dels anys els colors es destenyien, per una inestabilitat química de la pel·lícula. El 1983, Eastman va corregir el defecte de conservació del seu procés. El sistema Technicolor es conservava molt millor i obtenia un color de millor qualitat, però la complexitat del procés i sobretot el seu preu més alt van provocar-ne la derrota davant de l'Eastmancolor.

## Vegeu també

* Technicolor
* Metrocolor

## Referències

* ↑ «History of the motion picture - The war years and post-World War II trends» (en anglès). Encyclopedia Britannica.
* ↑ Diccionario de Arte I (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.185. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 30 novembre 2014].
# Ezri Konsa

Ezri Konsa Ngoyo (23 d'octubre de 1997) és un futbolista professional anglès que juga com a defensa central per l'Aston Villa FC de la Premier League.

## Referències

* ↑ «The Football League Limited: Club list of registered players as at 16th May 2015». The Football League, 16-05-2015, p. 15 [Consulta: 23 novembre 2015]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2015-12-21. [Consulta: 22 agost 2019].
* ↑ «Ezri Konsa Ngoyo: Overview». Premier League. [Consulta: 17 agost 2019].