OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Montserrat Llagostera i Casas

Montserrat Llagostera i Casas (Barcelona, 1954) és una científica catalana especialitzada en Microbiologia Molecular. Lidera el grup de investigació de Microbiologia Molecular de la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB). A més, coordina la línia de recerca "Aplicacions Biotecnològiques dels bacteriòfags", destinat a l'àmbit de producció animal i seguretat alimentària.
És la investigadora principal del projecte europeu "Phagovet", el qual està basat en l'obtenció de productes a partir de bacteriòfags (virus bacterians innocus) per tal de controlar infeccions bacterianes causades per Salmonella i Escherichia coli en granges, amb l'objectiu de reduir el consum d'antibiòtics en aquest sector.
Investigadors del grup de Microbiologia Molecular de la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB), que Montserrat Llagostera encapçala, participen en el projecte europeu Phagovet. Donat l'ús massiu i inapropiat que s'ha fet dels antibiòtics durant les últimes dècades, l'objectiu de Phagovet és trobar nous mètodes pel control bacterià en granges avícoles per tal de reduir al màxim l'ús d'antbiòtics.
El projecte Phagovet, dotat amb 3,3 milions d'euros, desenvoluparà tres productes a partir de bacteriòfags per lluitar contra la Salmonella i l'Escherichia coli, dos infeccions bacterianes que afecten greument les explotacions d'aus. Amb el projecte es busca una alternativa a l'ús d'antibiòtics en producció animal mitjançant el desenvolupament d'un biocida i dos productes tecnològics aditius alimentaris.
El projecte el coordina Controlvet, un grup empresarial portuguès que ofereix serveis de biotecnologia aplicada a la seguretat alimentària.
El grup d'investigació de la doctora Llagostera és un referent en la investigació de bacteròfags. Ha patentat i llicenciat un producte d'ús alimentari basat en fags, tot i que encara no estigui comercialitzat.
Montserrat va ser guanyadora en la primera edició dels "Premis a l'excel·lència en la transferència del coneixement".

## Referències

* ↑ ««Els investigadors no tenen capacitat de pressió social»». Nuvol.com, 07-02-2024. [Consulta: 8 febrer 2024].
* 1 2 «25 científiques que has de conèixer». [Consulta: 11 febrer 2019].
* 1 2 3 EFE. «Investigan cómo controlar las infecciones en granjas avícolas sin antibiótico» (en castellà), 11-01-2019. [Consulta: 11 febrer 2019].
* 1 2 3 4 Barcelona, UAB-Universitat Autònoma de. «La UAB participa en un proyecto para controlar infecciones bacterianas en granjas avícolas» (en castellà). [Consulta: 11 febrer 2019].
# Mosquiter de Lompobattang

El mosquiter de Lompobattang (Phylloscopus sarasinorum) és una espècie d'ocell de la família dels fil·loscòpids (Phylloscopidae). És endèmic del les muntanyes del sud-oest de l'illa de Sulawesi, a Indonèsia. Els seus hàbitats principals són els boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits de l'estatge montà. El seu estat de conservació es considera gairebé amenaçat.

## Taxonomia

Anteriorment Phylloscopus sarasinorum es considerava coespecífic amb Phylloscopus nesophilus, ocupant tota l'illa de Sulaewsi. Tanmateix, el 2021, algunes autoritats van passar a considerar les dues subespècies de sarasinorum com a espècies separades.
Segons el Handook of the Birds of the World i la quarta versió de la BirdLife International Checklist of the birds of the world (Desembre 2019), el mosquiter de Lompobattang presenta dues subespècies: (P.s. sarasinorum i P.s. nesophilus). Tanmateix, en la llista mundial d'ocells del Congrés Ornitològic Internacional (versió 13.2, juliol 2023) la subespècie nesophilus, al sud-oest de Sulawesi, es considera una espècie separada: Phylloscopus nesophilus.

## Referències

* ↑ «Mosquiter de Lompobattang». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 setembre 2023 (català)
* 1 2 «Bushtits, leaf warblers, reed warblers» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 16 octubre 2023].
* 1 2 del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 627. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Lompobattang Leaf-warbler. Phylloscopus sarasinorum» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2022. [Consulta: 11 setembre 2023].
* ↑ «Species Updates» (en anglès). IOC Version 11.2 (July 10, 2021). International Ornithologists' Union, 01-07-2021. [Consulta: 22 octubre 2023].
# Mugearita

La mugearita és un tipus de traquiandesita basàltica o traquibasalt amb oligoclasa, composta d'olivina, apatita i òxids opacs. El feldespat principal en la mugearita és l'oligoclasa.
La roca tipus va ser identificada per primera vegada a Mugeary, a l'illa de Skye (Escòcia), per Alfred Harker en 1904. Aquesta mugearita es va formar durant un període d'activitat volcànica que va passar a l'oest d'Escòcia durant l'època del Paleògen de la història geològica de la Terra. Els afloraments del mugearita d'aquesta edat també es produeixen a l'illa de Mull.
L'anàlisi d'una roca marciana trobada pel Curiosity rover i anomenada «Jake Matijevic» (o «Jake M»), en honor d'un enginyer de la NASA, va determinar que la roca marciana era molt similar a la mugearita terrestre.

## Referències

* ↑ «Diccionari de geologia». [Consulta: 23 desembre 2017].
* ↑ «Mugearite: Mugearite mineral information and data.». [Consulta: 23 desembre 2017].
* ↑ «Mugearite». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 22 setembre 2017].
* 1 2 Amos, Jonathan. «Cosmic coincidence on the road to Glenelg». BBC News, 17-10-2012. [Consulta: 20 octubre 2012].
* ↑ ; Baker, M.B.; Newcombe, M.E.; Schmidt, M.E.; Treiman, A.H.; Cousin, A.«The Petrochemistry of Jake_M: A Martian Mugearite». AAAS. DOI: 10.1126/science.1239463. [Consulta: 23 setembre 2017].
* ↑ Grotzinger, John «Introduction To Special Issue: Analysis of Surface Materials by the Curiosity Mars Rover». Science, 341, 26-09-2013, pàg. 1475. Bibcode: 2013Sci...341.1475G. DOI: 10.1126/science.1244258 [Consulta: 23 setembre 2017].
* ↑ ; Brown, Dwayne«Science Gains From Diverse Landing Area of Curiosity». NASA, 26-09-2013. Arxivat de l'original el 2 de maig 2019. [Consulta: 23 setembre 2017].

## Vegeu també

* Traquiandesita basàltica

## Enllaços externs

* I. D. Muir and C. E. Tilley, Mugearites and Their Place in Alkali Igneous Rock Series, The Journal of Geology, Vol. 69, No. 2 (Mar., 1961), pp. 186-203
# Municipis de Suïssa

Els municipis o comunes de Suïssa (francès: commune; alemany: Gemeinde, pl. Gemeinden; italià: comune, pl. comuni) són l'entitat territorial bàsica i de menor nivell en la divisió político-territorial de la Confederació Helvètica. El gener de 2020, existien al país 2.202 municipis. Si bé algunes compten amb només alguns centenars d'habitants, les ciutats més grans com Ginebra o Zúric tenen el mateix estatus legal de comuna.
Les responsabilitats de cada municipi (com educació, servei mèdic, assistència social, transport públic i recaptació d'impostos) són definides pel govern cantonal i varien d'un cantó a un altre. De manera general, el govern comunal està encapçalat per un alcalde com a cap de l'executiu, amb la cooperació d'un consell obert, que s'encarrega de les tasques legislatives, encara que per a aquestes funcions, els municipis amb major nombre d'habitants tenen l'opció de triar un Consell municipal.
En alguns cantons, es permet la participació política comunal als estrangers que portin cert temps de residència a Suïssa. La ciutadania suïssa està basada en la ciutadania comunal. Cada suís és ciutadà d'una o diverses comunes (per exemple, la del seu lloc d'origen, Heimatort en alemany o Lieu d'origen en francès).
L'economia de cada comuna està finançada per impostos directes (com ara l'impost sobre la renda). Les taxes fluctuen segons allò fixat pel govern de cada cantó.
Les "ciutats" (Stadt, Städte o ville, villes) són comunes que tenen més de 10.000 habitants, o bé poblacions més petites que han rebut drets medievals per rebre el nom de Ciutat. No hi ha una denominació específica per a comunes més petites (com, per exemple, pobles).

## Distribució cantonal dels municipis

| Cantó | Nombre de municipis |
| Zuric | 169 |
| Berna | 356 |
| Lucerna | 83 |
| Uri | 20 |
| Schwyz | 30 |
| Obwalden | 7 |
| Nidwalden | 11 |
| Glaris | 3 |
| Zug | 11 |
| Friburg | 163 |
| Solothurn | 109 |
| Basilea-Ciutat | 3 |
| Basilea-Camp | 86 |
| Schaffhausen | 26 |
| Appenzell Rodes Exteriors | 20 |
| Appenzell Rodes Interiors | 6 |
| Sankt Gallen | 77 |
| Grisons | 125 |
| Argovia | 213 |
| Turgòvia | 80 |
| Tesino | 135 |
| Vaud | 318 |
| Valais | 134 |
| Neuchâtel | 37 |
| Ginebra | 45 |
| Jura | 57 |
| Total | 2.324 |

## Distribució percentual per nombre d'habitants

| Població per municipis | Quantitat de municipis (2006) | % |
| Més de 20.000 | 30 | 1,1 |
| 10.000-19.999 | 89 | 3,2 |
| 5000-9999 | 180 | 6,6 |
| 1000-4999 | 1.025 | 37,4 |
| 500-999 | 555 | 20,3 |
| menys de 500 | 861 | 31,4 |

## Referències

* ↑ Statistik, Bundesamt für. «Die 2202 Gemeinden der Schweiz am 1.1.2020 (Politische Gemeinden) | Karte» (en alemany), 18-12-2019. [Consulta: 22 gener 2021].
* ↑ «Schweizerischer Gemeindeverband, Bern - «Schweizer Gemeinde»». [Consulta: 22 gener 2021].
* ↑ Lista oficial de las comunas suizas (2006), p. 17 «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2007-11-23. [Consulta: 22 gener 2021].
# Microcirculació

La microcirculació és el flux de sang que passa pels vasos sanguinis de mida igual o inferior a 100 micres com són les arterioles, els capil·lars i les vènules.
Té les següents funcions principals:
* Transport de sang des de i fins als teixits.
* Serveix com a líquid refrigerant del cos en processos de termoregulació.
* Contribueix al calor i la turgència dels teixits.

## Referències

* ↑ Conti, Fiorenzo. FISIOLOGIA MEDICA (en castellà). McGraw-Hill Interamericana de España S.L., 2010-04-13. ISBN 978-970-10-7341-4.
* ↑ Hall, John E. Guyton y Hall. Tratado de fisiología médica (en castellà). Elsevier Health Sciences, 2011-08-30. ISBN 978-84-8086-549-4.
# Tres de Corazón

Tres de Corazón o Tr3sdeCoraZón és una formació de punk rock d'origen Colombià de la ciutat de Medellín. Va iniciar l'any 2002 amb una gran acollida pels seguidors del rock a Colòmbia. La formació ja compta amb sis treballs discogràfics, a més d'un reconeixement a Llatinoamericà en països com Mèxic, Argentina i Amèrica del Nord en Estats Units; amb diversos concerts desenvolupats en aquests països. El seu primer àlbum es va cridar "No hay tiempo que perder" l'any 2003. El segon treball discogràfic és "Cien por ciento", de l'any 2005. Després de tres anys llancen al mercat "La vida sigue" i el 2010 llancen "Quietos Todos". L'any 2014 llancen "Dame una Alegría" cançó homenatge a la Selecció de futbol de Colòmbia, per al mundial Brasil 2014. Més endavant, en el mateix any publiquen "Equación D'Amor". Diverses cançons provinents de l'àlbum "Arriba Las Banderas".

## Fundació del grup

Aquesta idea es crea al mes de gener de l'any 2002 per iniciativa de Sebastián (vocalista) i Felipe (bateria). Des de l'inici sabien que volien formar una formació que fes cançons quotidianes, basant-se en el rock clàssic i el so cru del Punk: guitarra, baix i bateria. Sense cap pretensió van escriure les seves dues primeres cançons: Que esperas y Que se yo?, i entusiasmats pel bon resultat van decidir cridar el Jorge (baixista) per acabar de donar forma a la formació i poder començar a treballar en aquest projecte musical que diversos mesos després i amb més de 10 cançons compostes s'anomenranTr3sdecoraZón.

## Enllaços externs

* Entrevista a Tres de Corazón Arxivat 2014-11-29 a Wayback Machine. a "gibsonguitar.es"
* Tres de Corazón Arxivat 2010-12-14 a Wayback Machine. a "vozavos.com"
* Informació que ens dona el grup a "facebook.com"
# Guadalupe Llori

Esperança Guadalupe Llori Abarca (El Coca, 1963) és una advocada i política equatoriana. Ha ocupat diversos càrrecs públics, sent el més important d'ells, la de Presidenta de l'Assemblea Nacional d'Equador (entre maig del 2021 i maig del 2022), sent la primera dona indígena en la història d'Equador a dirigir el poder legislatiu, així com la primera membre del Moviment d'Unitat Plurinacional Pachakutik a assolir aquest càrrec.
Va iniciar la seva carrera política el 2000 com a alcaldessa del cantó Francisco de Orellana. Posteriorment va ser elegida prefecta de la Província d'Orellana, però va ser destituïda del càrrec al març de 2008, en trobar-se detinguda des de desembre de 2007, per ser artífex d'una vaga a Dayuma en contra de l'activitat petroliera. Després de rebre una amnistia de l'Assemblea Nacional Constituent, va tornar a intervenir per la prefectura, recuperant el càrrec i sent reelegida el 2014.
El desembre del 2018 va renunciar al seu càrrec de prefecta, per participar en les eleccions municipals de Francisco de Orellana, perdent aquests comicis. Posteriorment, el 2021, va ser escollida assembleista nacional en representació d'Orellana. Gràcies a un pacte polític entre el Moviment CREO, Pachakutik i altres agrupacions polítiques, Llori va ser triada com a presidenta del parlament, càrrec del qual va ser destituïda un any més tard. Va conservar la curul legislativa, fins a la dissolució del parlament el maig de 2023, pel govern de Guillermo Lasso.

## Referències

* ↑ «Guadalupe Llori fue destituida de la Presidencia de la Asamblea». , 31-05-2022 [Consulta: 31 maig 2022].
* ↑ España, Sara. «Guadalupe Llori, la mujer indígena amazónica que ostenta el segundo poder del Estado en Ecuador», 26-05-2021. Arxivat de l'original el 2021-05-26. [Consulta: 6 agost 2021].
* ↑ «¿Quién es Guadalupe Llori, la primera indígena en alcanzar la presidencia de la Asamblea Nacional?», 15-05-2021. Arxivat de l'original el 2021-05-15. [Consulta: 15 maig 2021].
* ↑ «Movimiento político indígena de Ecuador gana presidencia de la Asamblea Nacional», 15-03-2021. Arxivat de l'original el 2021-05-24. [Consulta: 24 maig 2021].
* ↑ Romero, Daniel. «Una mujer es la presidenta de la Asamblea, Guadalupe Llori, de Pachakutik», 15-05-2021. Arxivat de l'original el 2021-05-15. [Consulta: 15 maig 2021].
* ↑ «Asamblea otorga amnistía para Alejandra Cantos». El Universo, 06-03-2008. Arxivat de l'original el 26 de agosto de 2013. [Consulta: 23 abril 2016].
* ↑ González, Jorge. «Nuevos prefectos por renuncia de titulares de cara a las seccionales». El Comercio, 13 enero 2019. Arxivat de l'original el 7 de febrero de 2019. [Consulta: 12 febrer 2019].
* ↑ Zambrano, Ela. «Las mujeres ganaron el 4,65% de las alcaldías». El Universo, 01-11-2004. Arxivat de l'original el 23 de abril de 2016. [Consulta: 23 abril 2016].
# Legió V Alaudae

La Legió V Alaudae va ser una legió romana creada per Juli Cèsar l'any 52 aC a la Gàl·lia Transalpina. Va ser la primera legió que es va reclutar entre pobles sotmesos, i es va formar amb soldats gals no per ciutadans romans. Cèsar pagava els soldats amb els seus propis recursos, però després va ser reconeguda pel senat romà. El seu emblema era un elefant, que li va ser concedit l'any 46 aC pel valor que va mostrar en la lluita contra els elefants a la batalla de Tapsos.
La creació d'aquesta legió va significar un avenç cap a la romanització de les províncies, perquè permetia als no romans d'incorporar-se a l'exèrcit. Potser la legió es va dir originàriament Gallica, i el cognomen d'Alaudae, (que significa 'alosa') es va originar pel costum que tenien els gals d'ornar els seus cascs amb ales metàl·liques que representaven les d'aquest ocell.
La legió va lluitar a la guerra de les Gàl·lies, i la seva primera acció va ser contra Vercingetòrix al setge d'Alèsia. Va participar amb Cèsar a la invasió d'Itàlia quan lluitava contra Pompeu l'any 49, i va estar estacionada un temps a la Pulla.
Va servir sota Marc Antoni entre l'any 41 aC i el 31 aC i probablement va lluitar en la batalla d'Àccium. Posteriorment va quedar incorporada en els exèrcits d'August. August la va destinar a Augusta Emèrita, on els seus veterans van col·laborar en la fundació de la ciutat, després de l'any 30 aC, i la legió va participar en les guerres càntabres. Se sap que l'any 19 aC es va traslladar a la Gàl·lia Belga, on, en un enfrontament l'any 16 aC contra els germànics comandats per Marc Lol·li, la legió va perdre l'àguila segons diu Suetoni Drus el Vell va traslladar la legió a Xanten des d'on va participar en les campanyes que el fillastre d'August va dur a terme a Rècia. També va lluitar a les ordres de Tiberi i de Germànic Cèsar a l'altra banda del Rin.
L'any 69 estava estacionada a la frontera del Rin i és possible que es desmantellés després de la Revolta dels Bataus de l'any 70. Al segle iii ja no apareix cap més legió V que la Legió V Macedònica.

## Referències

* 1 2 Le Boec, Yann (ed.); Catherine Wolff (ed.). Les légions de Rome sous le Haut-Empire. Lió: De Boccard, 2000, p. 39-48. ISBN 9782904974199.
* ↑ Suetoni. August,23
* ↑ Lendering, Jona. «Lagio V Alaudae». Livius.org. [Consulta: 22 octubre 2022].

## Enllaços externs

* http://web.utk.edu/~cohprima Arxivat 2012-02-10 a Wayback Machine.
# Legió XVI Gallica

La Legió XVI Gallica, (setzena legió «de la Gàl·lia») va ser una legió romana fundada per Octavi per lluitar contra Sext Pompeu Pius que havia ocupat Sicília i posava en perill els subministraments a Roma. Després de la derrota de Sext Pompeu la legió va ser possiblement traslladada a l'Àfrica.
Quan Octavi es va convertir en emperador amb el nom d'August, la legió va ser enviada al Rin, potser l'any 27 aC, amb tres altres legions, la Legió XVII, la Legió XVIII i la Legió XIX, de les que no se'n coneix el cognomen, que defensaven la Germània Superior. Segurament es van estacionar a Mogontíacum (actual Magúncia) o potser a Rètia.
Va participar en les campanyes de Drus el Vell a Germània entre els anys 12 aC i 10 aC, i després amb Tiberi a la guerra que va fer contra Marobod, rei dels marcomans. Després de la batalla del bosc de Teutoburg va ser destinada a la Colonia Agrippina. Quan l'emperador Claudi va envair Britànnia, va prendre la Legió XX Valèria Victrix, i la XVI Gallica va ser traslladada a Novesium a cobrir el seu lloc.
Durant la Revolta dels bataus l'any 70, la Legió XVI Gallica i la Legió I Germanica van anar a auxiliar les legions que estaven assetjades a Castra Vetera (Xanten) a les ordres de Dil·li Vòcula. Les coses no van sortir segons allò que s'havia previst, i aquestes dues legions van ser rodejades i finalment fetes presoneres. Molts dels seus homes van jurar lleialtat al batau Juli Civilis.
Quint Petil·li Cerial, enviat a aquell lloc per Vespasià, va acceptar que els desertors tornessin a la legió, impedint als seus propis soldats que els insultessin per haver comès un delicte d'alta traïció, ja que els necessitava per acabar amb les operacions per derrotar Juli Civilis. L¡emperador va creure que el nom d'aquestes legions havia de desaparèixer, va llicenciar una part dels legionaris i a la resta els va humiliar incorporant-los a noves legions. La Legió XVI Gallica va ser dissolta i reconstruïda amb el nom de Legió XVI Flavia Firma.

## Referències

* ↑ Lendering, Jona. «Legio XVI Gallica». Livius.org. [Consulta: 24 octubre 2022].
# Manuela Gandarillas

Manuela Josefa Eras y Gandarillas (Cochabamba, s. XIX), citada habitualment com Manuela Gandarillas, va ser una aristòcrata boliviana, tradicionalment identificada amb una anciana que va encapçalar les anomenades heroïnes de la Coronilla o de Cochabamba, durant la guerra d'independència de les províncies del Río de la Plata.
Tradicionalment ha estat identificada com una dona anciana i cega que va participar en les lluites per la independència del Río de la Plata, destacant el seu paper encapçalant 300 dones anònimes, les anomenades heroïnes de Cochabamba, que van enfrontar-se a les tropes reialistes a l'altiplà de San Sebastián, a la Coronilla, el 27 de maig de 1812. Aquesta llegenda va néixer arran d'una novel·la d'estil romàntic de Nataniel Aguirre al segle xix, que recollia teòricament tradicions orals de persones que havien viscut la batalla. Tanmateix, això ha estat refutat per l'historiador Edmundo Arze, que va documentar Gandarillas el 1833, casada amb Juan de Dios Revollo i afirmava tenir 25 anys. Per tant, en el moment de la batalla Gandarillas devia tenir, com a molt uns 15 anys, i no pot ser identificada com l'anciana, que segons alguns historiadors, hauria estat una tal Josefa «Chepa» Flores.
En realitat, era filla de José Eras Gandarillas, descendent d'espanyols, i de Margarita Fernández. Val a dir que la seva família va estar vinculada a la causa independentista i, de fet, el seu pare va ser afusellat el 1812 i el seu germà el 1820. No obstant això, el relat d'Aguirre, suposadament, hauria volgut ocultar la participació d'una aristòcrata per davant de dones vinculades al poble.

## Referències

* ↑ García López, Ana Belén. «Las heroínas calladas de la Independencia Hispanoamericana» (en castellà). Centro Virtual Cervantes. [Consulta: 13 març 2021].
* 1 2 3 «Confirmado: Manuela Gandarillas no murió en la Coronilla». Los Tiempos, 04-06-2015.
* ↑ «Editorial: 192 años de vida independiente». Tiempo Universitario, 8-2017, pàg. 2.
* 1 2 3 «A 200 años de las Heroínas de la Coronilla». Datos Bolívia, 5-2012.
# Nusrat al-Din Shah Muzaffar

Nusrat al-Din Shah Muzaffar (nascut 1325, mort juliol de 1353) fou un príncep muzaffàrida, fill gran de Mubariz al-Din Muhàmmad.
Encara molt jove va participar en les operacions per a la conquesta del Kirman amb el seu pare (1340) i el 1341 va combatre a grups organitzats de lladres d'ètnia àrab que operaven a la comarca de Rafjsanjan, als quals va derrotar.
El 8 de juny de 1343 va tenir el seu primer fill, Mubariz al-Din Shah Yahya. Aquell mateix mes de juny de 1343 es va lliurar batalla a Na’in entre el cobànida Malik Ashraf i Shah Muzaffar (aquest amb recolzament del seu parent Shah Sultan). Malik Ashraf fou derrotat i es va retirar cap a Sultaniya, on va reunir un nou exèrcit per envair Fars. Es trobava a Kirman amb el seu pare, quan l'injúida Abu-Ishaq Jamal-ad-Din va entrar a Yadz sense resistència el 1348; va tornar a marxes forçades i va cridar als seus fills, que estaven a Maybud, prop de Yadz, amb altres membres de la família i van establir una guarnició a la ciutat reforçant les fortificacions. Abu Ishaq va enviar tropes a Maybud que foren derrotades; llavors hi va enviar vint mil homes, que tampoc no van aconseguir el propòsit de conquerir Maybud i finalment es va acordar la pau.
El 1350 Abu Ishaq amb 12.000 homes va assetjar Yadz, Shah Muzaffar i els seus fills van participar en la defensa i el injúida no va aconseguir conquerir-la i es va haver de retirar. No obstant la fam va fer estralls a la ciutat assetjada, durant i després del setge. Poc després d'aixó, l'amir Beg Jakaz, que havia servit al cobànida Malik Ashraf, va abandonar el servei d'aquest i es va oferir a Abu Ishaq, que el va nomenar comandant en cap del seu exèrcit (1351) que calia reorganitzar després del recent fracàs a Yadz. Sota el comandament de Jakaz i de l'amir Kaykubad ibn Kay-Khusraw, l'exèrcit injúida va entrar al Kirman. Mubariz va cridar als seus fills i Muzaffar hi va anar des de Yadz, arribant a Rafsanjan (1352). La batalla es va lliurar a Panj Angusht (juny/juliol de 1352), i després d'una lluita ferotge, Jakaz fou derrotat i es va retirar cap a Xiraz. Muzaffar va participar al costat del seu pare en aquesta batalla.
A principis de 1353 Shah Muzaffar va actuar com a mediador amb Abu Ishaq, assetjat Shiraz. Durant el setge de Shiraz Shah Muzaffar es va posar malalt; els metges no van saber com curar-lo i encara que es van fer tots els esforços, va acabar morint el juliol de 1353.
Va deixar quatre fills: Shah Yahya, Shah Mansur, Shah Husayn i Shah Ali.

## Referències

* Capítol addicional del manuscrit Ta'ríkh-i-guzída; or, "Select history" de Hamdulláh Mustawfí-i-Qazwíní, compilat el 730 de l'hègira (1330) i reproduït en un facsímil d'un manuscrit datat el 857 de l'hègira (1453), pàgs 151 a 207
* Enciclopedia Irànica, article Mozaffarids.
* Enciclopedia del Islam, article Muzaffarids.