OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gran Premi de Gran Bretanya del 1958

Resultats del Gran Premi de la Gran Bretanya de Fórmula 1 de la temporada 1958, disputat al circuit de Silverstone el 19 de juliol del 1958.

## Resultats

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 1 | Peter Collins | Ferrari | 75 | 2h 09' 04. 2 | 6 | 8 |
| 2 | 2 | Mike Hawthorn | Ferrari | 75 | + 24.2 s | 4 | 7 |
| 3 | 10 | Roy Salvadori | Cooper - Climax | 75 | + 50.6 s | 3 | 4 |
| 4 | 9 | Stuart Lewis-Evans | Vanwall | 75 | + 50.8 s | 7 | 3 |
| 5 | 20 | Harry Schell | BRM | 75 | + 1' 14.8 min. | 2 | 2 |
| 6 | 11 | Jack Brabham | Cooper - Climax | 75 | + 1' 23.2 min. | 10 | |
| 7 | 8 | Tony Brooks | Vanwall | 74 | + 1 Volta | 9 | |
| 8 | 4 | Maurice Trintignant | Cooper - Climax | 73 | + 2 Voltes | 12 | |
| 9 | 5 | Carroll Shelby | Maserati | 72 | + 3 Voltes | 15 | |
| Ret | 3 | Wolfgang von Trips | Ferrari | 59 | Motor | 11 | |
| Ret | 22 | Jo Bonnier | Maserati | 49 | Caixa canvi | 13 | |
| Ret | 6 | Gerino Gerini | Maserati | 44 | Caixa canvi | 18 | |
| Ret | 12 | Ian Burgess | Cooper - Climax | 40 | Embragatge | 16 | |
| Ret | 7 | Stirling Moss | Vanwall | 25 | Motor | 1 | |
| Ret | 17 | Cliff Allison | Lotus - Climax | 21 | Motor | 5 | |
| Ret | 19 | Jean Behra | BRM | 19 | Suspensions | 8 | |
| Ret | 15 | Ivor Bueb | Connaught - Alta | 19 | Caixa canvi | 17 | |
| Ret | 18 | Alan Stacey | Lotus - Climax | 19 | Sobreescalfament | 20 | |
| Ret | 16 | Graham Hill | Lotus - Climax | 17 | Sobreescalfament | 14 | |
| Ret | 14 | Jack Fairman | Connaught - Alta | 7 | Encesa | 19 | |

## Altres

* Pole: Stirling Moss 1' 39. 4
* Volta ràpida: Mike Hawthorn 1' 40. 8 (a la volta 50)

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-06-03. [Consulta: 3 juny 2010].
# Garrocha

La garrocha és una vara llarga que usen els picadors per aturar i picar als toros.

## Característiques

La seva longitud (que no és la mateixa en totes les places de toros) no baixa de 4 vares, inclòs el casquet en què està la puya; seu gruix és d'unes dues polzades de diàmetre. La puya amb el casquet té una longitud de 16 cm aproximadament o sigui: 6 o 7 l'acer de tres talls (que és la puya) i 9 o 10 el canó o cilindre, dins el qual entra el pal rodó de la vara.

## El salt de la garrocha

El salt de la garrocha és una acció del toreig que consisteix en el fet que, proveït d'una garrocha, el torero s'apropa corrents cap al toro amb la finalitat d'«alegrar-lo» i fer-li provocar la violència necessària; en arribar a prop del toro, el torero, recolzant-se en el pal, s'eleva com si anés a travessar un rierol, anant a caure a la part del darrere de l'animal, unes vegades amb la garrocha agafada i altres vegades deixant-la anar. Si la garrotxa té puya, l'ha de clavar a terra per a més seguretat; si no la té, es procurarà posar per avall la part més prima.
Aquest salt s'ha d'executar amb toros acabats de sortir del corral, rampells en la seva escomesa; mai amb els mancats de facultats, perquè poden aturar-se i el torero pot caure sobre el toro, ni amb els revoltosos, perquè el seu zel pels objectes els fa regirar fàcilment i podrien agafar al torero.

## Galeria d'imatges

* Picador amb garrocha
* El salt de la garrocha en un gravat de Francisco de Goya, 1816
* Un garrochista. Il·lustració artística de Salvador Azpiazu per a Costumbres andaluzas. Acoso, derribo y tienta, 1897
* «Los garrochistas de Bailén» per Enrique Estevan y Vicente, 1905

## Referències

* El contingut d'aquest article incorpora material del tom 25 de l'Enciclopedia universal ilustrada europeo-americana (Espasa), la publicació va ser anterior a 1939, pel que es troba en el domini públic.
# Cuca fera

La cuca fera, també escrit cucafera, és un drac monstruós del bestiari popular català que tradicionalment ha precedit la processó del Corpus d'algunes ciutats de l'Antiga Corona d'Aragó (Tortosa, Morella) per representar la idolatria o l'heretgia. La primera Cucafera documentada a Catalunya és la de Montblanc que es remunta al segle xiv. Hi ha constància documental de la cucafera a la ciutat de Múrcia durant el segle xvii, un vestigi dels segles en què a la zona s'hi parlava català.
Una de les seves formes més populars, s'emparenta amb la Tarasca de Provença. Es tractaria d'una mena de tortuga gegant, amb la closca d'aquest animal, però amb un cap semblant al d'un cocodril a la punta d'un coll extensible. Peta les dents d'una manera seguida que fa esporuguir a la mainada, a la qual hom explica que cada dia es menja tretze gats i tres infants vius. A Tortosa es passejava la mare seguida de les seves dues filles. A València el 1993 s'han incorporat a la Cuca Fera de Santa Margarida dues figures monstruoses, el drac de Sant Jordi i la tarasca de Santa Marta.
Una altra forma que no deixa de ser popular, sobretot entre la mainada, és una mena de drac -segons com una processionària molt grossa- no alat que s'arrossega per terra amb un nombre indeterminat de potes. En el bestiari popular, cada pota és una persona diferent. En el bestiari de Begues (Baix Llobregat) hi ha una criatura del mateix nom de difícil descripció.

## Cuques feres del bestiari popular català

* El Cuc de Molins de Rei
* Cucafera de Tortosa
* Cucafera de les Festes de Santa Tecla de Tarragona
* Cuca de Castellbisbal
* Cuca del Pi de Puigpelat
* Cucafera de Solsona
* Cucafera de Begues
* Cucafera de Montblanc
* Cucafera de Reus

## La cuca fera en la literatura

* Josep Ballester i Roca, La princesa Neus i la Cuca Fera (teatre), Edicions Bromera, S.L., 1999, 90 pàgines, ISBN 9788476604410
* Francesc Vicent Garcia i Torres, «Romans X», Poesias jocosas y serias,, Editorial Joseph Torner, 1830, pàgines 84-85
* Txell Aixarch, Marisa Valls, Ernesto Ferrer, Jo sóc la Cucafera, Edicions i Propostes Culturals Andana, 2009, 81 pàgines, ISBN 9788496995246

## Referències

* ↑ Francesc Vicent Garcia i Torres, op.cit., pàgina 84
* ↑ «Cuca fera». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Cucafera de Montblanc». [Consulta: 24 març 2018].
* ↑ García Soriano, Justo. Vocabulario del dialecto murciano : con un estudio preliminar y un apéndice de documentos regionales (PDF) (en castellà). Madrid: C. Bermejo, 1932, p. 35-36. «En el Libro de fàbrica y salarios de los años 1601 a 1604 (del archivo de la Catedral de Murcia) se hace constar[...]cobraron[...]cuatro ducados de sacar la cucafera con onze hombres que trabajaron en llevarla.»
* ↑ Ricard Morant & Miquel Peñarroya i Prat, Llenguatge i cultura: per a una ecologia lingüística, (Biblioteca lingüística catalana), Universitat de València, 1995, pàgina 165, ISBN 9788437018423
# Čatež ob Savi

Čatež ob Savi (pronunciat [ˈtʃaːtɛʃ ɔp ˈsaːʋi]; alemany: Tschatesch) és un poble a la riba dreta del riu Sava a la seva confluència amb el riu Krka al municipi de Brežice a l'est d'Eslovènia. La zona forma part de la comarca tradicional de la Baixa Carniola. Actualment s'inclou amb la resta del municipi de la Regió Estadística del Baix Sava.

## Nom

Čatež va ser atestat en fonts escrites el 1249 com a Sates (i com a Tzattesch el 1265 i Czates el 1392). Es creu que el nom deriva del substantiu comú eslovè *čretež 'terra netejada'. Una teoria menys probable deriva el nom del substantiu comú eslovè čret o čreta, 'pantà'. Les derivacions rebutjades del nom inclouen les de čata 'emboscada' a causa de transcripcions medievals i factors geogràfics lingüístics, i de Čatež (el nom d'un nan mitològic). El nom de l'assentament es va canviar de Čatež a Čatež ob Savi el 1955. Antigament el nom alemany era Tschatesch.

## Esglésies

L'església parroquial de l'assentament està dedicada a Sant Jordi (eslovè: sveti Jurij) i pertany a la diòcesi catòlica romana de Novo Mesto. Va ser esmentat per primera vegada en documents escrits que dataven de 1323, però l'edifici actual es va construir l'any 1833. Una segona església de la parròquia s'aixeca sobre un turó al sud del poble principal. Està dedicada a sant Guiu i va ser construïda a la segona meitat del segle xiii. El seu campanar d'espadanya va ser construït a principis del segle xix.

## Spa

Uns pocs quilòmetres a l'est de l'assentament es troba el gran balneari de Terme Čatež. Al segle xix el balneari era conegut com a Čatežke Toplice (en alemany: Bad Tschatesch).

## Referències

* 1 2 3 Leksikon občin kraljestev in dežel zastopanih v državnem zboru, vol. 6: Kranjsko. 1906. Vienna: C. Kr. Dvorna in Državna Tiskarna, pp. 68–69.
* ↑ Brežice municipal site
* ↑ Snoj, Marko. 2009. Etimološki slovar slovenskih zemljepisnih imen. Ljubljana: Modrijan and Založba ZRC, pp. 95–96.
* ↑ Spremembe naselij 1948–95. 1996. Database. Ljubljana: Geografski inštitut ZRC SAZU, DZS.
* ↑ Slovenian Ministry of Culture register of national heritage reference number 1710
* ↑ Slovenian Ministry of Culture register of national heritage reference number 1711
* ↑ Terme Čatež site

## Enllaços externs

* Čatež ob Savi a Geopedia
# Ornitoquirs

Els ornitoquirs (Ornithocheirae) és un clade extint de pterosaures pteranodontoïdeus que van viure entre el Cretaci inferior i el Cretaci superior (de la meitat del Barremià fins a la meitat del Campanià) on actualment es troba Àsia, Europa, Amèrica del Nord i Amèrica del Sud. Va ser nomenat per Harry Seeley el 1870 com la família que conté a Ornithocheirus i als seus parents. El nom va ser esmenat a Ornithocheiridae, per encaixar amb els requeriments de el Codi Internacional de Nomenclatura Zoològica respecte que un clade amb rang de família ha d'acabar amb el sufix -idae. Brian Andres (2010), en la seva revisió de la filogènesi dels pterosaures, va definir el nom Ornithocheirae filogenèticament, com un tàxon basat en nodes consistent en l'últim ancestre comú d'Anhanguera, Ornithocheirus i a tots els seus descendents. Per tant, Ornithocheirae és definit de manera que inclou a dues famílies, els Anhangueridae i els Ornithocheiridae, seguint l'opinió d'Alexander Kellner i B. Andres que aquestes famílies no haurien de ser sinonimizadas basant-se en les seves definicions filogenètiques originals.

## Referències

* ↑ Butler, Richard J.; Brusatte, Stephen L.; Andres, Brian B.; Benson, Roger B. J. «How do geological sampling biases affect studies of morphological evolution in deep time? A case study of the Pterosauria (Reptilia: Archosauria)» (en anglès). Evolution, 66(1), 2012, pàg. 147–162. DOI: 10.1111/j.1558-5646.2011.01415.x.
* 1 2 Andres, Brian Blake. Systematics of the Pterosauria (en anglès). Yale University, 2010, p. 366. «Imatge prèvia que mostra el cladograma sense noms de clades»
* ↑ Kellner, A. W. A. «Pterosaur phylogeny and comments on the evolutionary history of the group. pp. 105-137.; en Buffetaut, E. & Mazin, J.-M., (eds.): Evolution and Palaeobiology of Pterosaurs» (en castellà). Geological Society of London, Special Publications 217 [Londres], 2003, pàg. 1-347.

## Vegeu també

* Filogènesi dels pterosaures
* Llista de gèneres de pterosaures
Pterosauromorpha :
Regne: Animalia
Filum: Chordata
Classe: Sauropsida
Clade: Avemetatarsalia :
Pterosauromorpha :
Pterodactylomorpha :
Lophocratia :
Ornithocheiroidea :
Pteranodontoidea :
Vegeu també: Cronologia de la investigació del pterosaure • Filogènesi dels pterosaures • Llista de gèneres de pterosaures :
# Pa de gingebre

El pa de gingebre (dit també pa d'espècies que no s'ha de confondre amb el pa d'espècies) és una espècie de bescuit o galeta, caracteritzat per una distintiva sabor de gingebre i, habitualment, l'ús de melassa per a endolcir. És típic de la gastronomia de Nadal del nord d'Europa, on la recepta va ser portada en el segle x. Especialment en aquesta època, és habitual de bescuits tallats en forma de cor, d'homenet o encara de casa- l'origen de la història de Hänsel i Gretel.

## Història

El monjo armeni Gregori de Nicòpolis (Grècia) va ser el primer a fer un pa de gingebre. Després de mudar-se a França el 992, va introduir la seva suculenta creació i la va aprendre als sacerdots francesos. La popularitat d'aquest aliment va créixer i es va escampar per tot Europa.

## Variants

En alguns països europeus tenen diferents variants d'aquest bescuit com ara en la cuina francesa amb el pain d'épices que es tradueix sovint com a 'pa de gingebre'. A Alemanya i Bèlgica hi ha els spekulatius que són bescuits de forma humana i a Polònia els molt tradicionals toruńskie pierniki, etc.
A Panamà, una confecció similar es fa a la província de Chiriquí. Aquesta darreria es diu 'yiyinbre' i és preparat amb gingebre i melassa.
A Mèxic, especialment en la regió huasteca de l'estat d'Hidalgo, s'elabora el "chichimbre" (amb una semblança fonètica amb el vocable gingebre), que també es coneix com a puerquitos de piloncillo amb canyella, dits així per la forma de cos d'un porc vist de perfil.

## Vegeu també

* Home de gingebre
* Nürnberger Lebkuchen

## Referències

* 1 2 Con el Día nacional del pan de jengibre inician fiestas navideñas en EU, CNN México.
# Pastora Filigrana García

Pastora Filigrana García (Sevilla, 26 de maig de 1981) és una advocada laboralista, sindicalista, feminista, articulista i activista pels drets humans d'origen gitano.

## Trajectòria

Filigrana va néixer al barri de Triana i als 9 anys ja li deien que seria «l'advocada dels gitanos». Créixer «en un gueto» li va aportar des de petita molta sensibilitat social cap qüestions relacionades amb la igualtat. Va aprendre què és la consciència de classe de les àvies «amb el seu exemple de vida» i dret laboral al Sindicat Andalús de Treballadors. Després de participar en el naixement de l'Asociación de Mujeres Gitanas Universitarias (Amuradi), quan es va llicenciar en Dret amb 23 anys va començar com a assessora jurídica a l'associació gitana Villela Or Gao Caló al barri sevillà de les Tres Mil Viviendas, treballant també amb població migrant.
Com a advocada, Filigrana va tenir un protagonisme mediàtic important en les lluites de les collidores marroquines de maduixes de Huelva durant el 2019, a la vegada que ha alertat de les causes de l'ascens electoral de l'extrema dreta.
L'any 2020, publicà el llibre Pueblo gitano contra el sistema mundo. Unas reflexiones desde un activismo feminista y anticapitalista, en el qual sosté que la persecució al poble gitano té a veure amb les seves formes de resistència comunitàries a través de formes de cooperació i suport mutu i la seva oposició a adaptar-se al «xantatge del salari».

## Obra publicada

* 2020: Desafío, el virus no es el único peligro, Ediciones Akal, ISBN 978-84-460-4975-3
* 2020: Pueblo gitano contra el sistema mundo. Unas reflexiones desde un activismo feminista y anticapitalista, Ediciones Akal, ISBN 978-607-8683-18-5

## Referències

* ↑ «Autodeterminació, feminisme i apropiació cultural, amb Pastora Filigrana». TV3, 30-03-2019. [Consulta: 27 setembre 2020].
* ↑ «Estem veient actuacions policials desproporcionades: a banda de detenir, imposen un càstig». TV3, 28-03-2020. [Consulta: 27 setembre 2020].
* 1 2 Reguero, Patricia. «El cambio de modelo tras el coronavirus no va a ser una elección sino una necesidad». El Salto, 29-05-2020.
* ↑ Ramajo, Javier. «"Los tribunales son un espacio de hombres"» (en castellà), 25-05-2018. [Consulta: 27 setembre 2020].
* ↑ Trobat, Antoni. «Entrevista a l'advocada i sindicalista andalusa Pastora Filigrana». El Crític, 12-05-2020. [Consulta: 27 setembre 2020].
* ↑ Rigol, Meritxell. «El antigitanismo es útil para justificar que el sistema capitalista funciona» (en castellà), 17-07-2020. [Consulta: 27 setembre 2020].
# Patrimoni Nacional

Patrimoni Nacional (Patrimonio Nacional, en castellà) és un ens autònom, dependent del Ministeri de la Presidència del Govern Espanyol, dedicat al manteniment dels béns de titularitat estatal a disposició del Rei d'Espanya i de la Família Reial Espanyola, per al seu ús com a residència o per a celebrar-hi actes d'Estat i cerimònies oficials.
Els béns administrats per Patrimoni Nacional comprenen palaus, parcs, jardins, convents i monestirs: els anomenats Reales Sitios. Amb aquesta denominació es coneixen els llocs on s'ubiquen les residències de la Família Reial Espanyola —la majoria dels quals prop de Madrid, i que han estat utilitzats tradicionalment per al repòs, el lleure o com a residència d'hivern o d'estiu pels sobirans espanyols—, així com els espais on es trobaven les instal·lacions de servei per a l'antiga Cort.2019
Durant el regnat d'Alfons XIII, aquest organisme s'anomenava Patrimoni Reial.2019
Amb la Llei 233/1982 de 16 de juny s'integraren els drets sobre les fundacions i reials patronats.

## Reales Sitios
### Palaus Reials

* Palau Reial de Madrid.
* Palau de la Zarzuela (Madrid)
* Real Sitio de San Lorenzo de El Escorial (Comunitat de Madrid).
* Palau Reial d'Aranjuez i els seus jardins (Comunitat de Madrid).
* Palau Reial de El Pardo (Madrid).
* Palau Reial de La Granja de San Ildefonso (província de Segòvia).
* Palau Reial de Riofrío (província de Segòvia).
* Palau Reial de L'Almudaina (Palma, Illes Balears).
* Residència Reial de La Mareta (Lanzarote, Illes Canàries)

### Convents i monestirs

* Monestir de las Descalzas Reales (Madrid)
* Monestir de Yuste (Càceres)
* Reial Monestir de l'Encarnació (Madrid)
* Reial Monestir de Santa Isabel (Madrid)
* Reial Monestir de Santa Clara de Tordesillas (Valladolid)
* Monestir de Santa Maria de Las Huelgas (Burgos)
* Reial Convent de Sant Pasqual (Aranjuez)
* Col·legi de Donzelles Nobles (Toledo)
* Valle de los Caídos, Abadia Benedictina de la Santa Creu de la Vall de los Caídos (Comunitat de Madrid)

## Residències del President del Govern espanyol

* Palau de La Moncloa (Madrid)
* Palau de Las Marismillas (Doñana).
* Vedat Nacional de los Quintos de Mora (Toledo)

## Referències

* 1 2 3 Pérez de Lama, Ernesto (dir.). Manual del Estado Español 1999. Madrid: LAMA, 1998, p. 288. ISBN 84-930048-0-4.

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial de Patrimoni Nacional
# Pau Guanter i Casadevall

Pau Guanter i Casadevall (Castelló d'Empúries, Alt Empordà, 21 de setembre de 1871 - Calella, Maresme, 10 d'abril de 1944) fou un músic i compositor de sardanes.

## Biografia

Pau Guanter va néixer a Castelló d'Empúries, fill de Pere Guanter i Catalina Casadevall, petits propietaris castellonins que conreaven la pròpia terra. Sense antecedents musicals familiars, inicià els estudis musicals amb els instruments de trombó i fiscorn a l'escola municipal que dirigia Antoni Agramont., de qui va ser deixeble protegit. Agramont el va incorporar a la Cobla Empordanesa com a trombonista, plaça que ocupà fins a l'any 1889. També va ampliar, en aquell temps, els seus coneixements musicals amb Baldomer Pastells, intèrpret de flabiol, conegut popularment com l'Avi Rau. L'any 1890 entrà a formar part de la Cobla Els Montgrins, però el 1891 va regressar a la seva vila natal per fer una de les coses que li donà més prestigi, la fundació de la seva pròpia cobla, que anomenà Cobla Els Rossinyols. Per aquesta raó Guanter era anomenat "el rossinyol". Aquesta cobla va tenir una vida curta, però a l'època va obtenir molta fama merescuda, com ho demostrà en un concurs a Barcelona de l'any 1892, que va aconseguir, per davant de La Principal de la Bisbal, el primer premi i la medalla d'or amb motiu de la interpretació d'una sardana a primera vista i un primer premi en metàl·lic.
L'any 1895, després de casar-se amb Dolors Puigvert i Surroca (filla de l'alcalde de Calella i capitost carlí Manuel Puigvert el «Socas»), anà a viure a Calella, on a part d'exercir de professor de música de la vila, deixant una bona llavor, esdevingué el director de la Coral de Calella i de l'Orfeó Calellense fins a la seva desaparició el 1936. També va formar part de diferents formacions barcelonines com l'Orquestra Parera, Moderna Armonia i l'Orquestra Filharmònica. En el moment del seu traspàs tenia tres filles: Caterina, Lluïsa i Lourdes.

## Obra

Es calcula que va compondre prop de dues-centes sardanes, de les quals cal destacar Confidència, Flors de maig, Oreig i onades, Ocells i flors, La mare de la font, Germanívola, La mestressa del meu cor, Matinada, La platja d'Empúries, La camèlia, Cort d'amor, Pla de roses, Esglaiada, Rubina, Poliol, La closa de la vila, El Vernar, Cromàtica, Marienta, Sagarreta, Visionària, A trenc d'auba, Records, Joguines, Primaveral, entre d'altres. Va escriure un Método completo para fiscornio bajo y trombón que roman inèdit.

## Referències

* ↑ Riera Fortiana, Enric «El músic Pau Ganter, "rossinyol"». Annals Empordanesos, vol. 15, 1981, pàg. 212-239.
* ↑ Gregori i Cifré, Josep Maria; Salgado Cobo, Elena. La Capella de música de Santa Maria de Castelló d'Empúries i els compositors del seu fons musical. Bellaterra: Universitat Autònoma de Barcelona, Servei de Publicacions, 2013, p. XLIV. ISBN 9788449040511.
* ↑ «Llista de sardanes de Pau Guanter al web "boig per la sardana"». [Consulta: 1r abril 2014].
# Picot cara-ratllat

El picot cara-ratllat (Campethera nivosa syn: Pardipicus nivosus) és una espècie d'ocell de la família dels pícids (Picidae). Habita boscos al sud de Mauritània, sud de Mali, Senegal, Gàmbia, Guinea Bissau, Guinea, Sierra Leone, Libèria, Costa d'Ivori, Ghana, Togo, Nigèria, sud de Camerun, Guinea Equatorial, el Gabon, República del Congo, sud de la República Centreafricana, nord i nord-est de la República Democràtica del Congo, extrem sud del Sudan, Uganda, oest de Kenya, oest de Tanzània, cap al sud al nord-oest d'Angola i sud i est de la República Democràtica del Congo. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Taxonomia

Anteriorment el Congrés Ornitològic Internacional classificava aquesta espècie en el gènere Campethera. Però en la revisió taxonòmica del segon semestre del 2020 el COI les transferí al gènere ressuscitat Pardipicus, en base als treballs de Fuchs i col·laboradors (2017) i Dowsett & Gregory (2018).

## Referències

* ↑ «Picot cara-ratllat». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 23/02/2013 (català)
* ↑ «Woodpeckers» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 27 desembre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 337. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Buff-spotted Woodpecker. Pardipicus nivosus (formerly as: Campethera nivosa)» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2017. [Consulta: 2 gener 2024].
* ↑ «Taxonomic Updates» (en anglès). IOC Version 10.2 (July 25, 2020). International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 27 desembre 2023].