OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Roser Valls Molins

Roser Valls Molins (Sant Adrià del Besos, 1951) infermera catalana, primera doctora i catedràtica de lʼEscola Universitària d'Infermeria de la Universitat de Barcelona. Impulsora de l'estudi de la història de la infermeria, a l'any 2004 crea el Grup Febe per a l'estudi de la història de la infermeria de parla catalana.

## Biografia

Roser Valls va estudiar a l'Hospital Clínic a l'Escola d' ATS, de la Facultat de Medicina. Els primers anys de la seva vida professional els va treballar a l'Hospital Clínic com a infermera i supervisora, exercint també de monitora de pràctiques dels estudiants d'infermeria. Va viure la transformació de l'Hospital Clínic, d'un hospital de beneficència gestionat per les monges amb molta voluntat molta generositat i molta dedicació, però amb pocs coneixements i sense cobrar salari, a un hospital professionalitzat a on la presència de les infermeres amb titulació abastava les 24 hores i es treballava a partir de protocols.
Al 1980 quan els estudis ja eren de diplomat universitari s'incorpora a l'escola de la Universitat de Barcelona impartint la assignatura de Fonaments històrics d'infermeria. Va cursar la llicenciatura en Ciències de l'Educació i al 1983 obté el grau de doctor amb la tesi "Disseny de programes per a la formació ètica dels professionals d'infermeria". Un cop té el doctorat es presenta a la convocatòria de tres places de catedràtic d'escola universitària i n'obté una, convertint-se així en la primera infermera catedràtica de la Universitat de Barcelona.
L'any 2004 crea el Grup Febe per a l'estudi de la història de la infermeria en parla catalana que agrupa a professionals d'escoles d'infermeria de Catalunya, Balears, Andorra i País Valencià. El grup aplega a les docents de l'assignatura d'història de la infermeria però també altres infermeres interessades per la història i la identitat del col·lectiu.
Al 2019 com a reconeixement per la seva tasca el campus universitari de Bellvitge li dona el seu nom a la sala de graus.

## Producció científica

(pendent)

## Referències

* 1 2 Molins, Roser Valls; Febe, Grupo «Grupo FEBE para el estudio y docencia de la Historia de la Enfermería» (en castellà). Temperamentvm, 2006, pàg. t6112–t6112. ISSN: 1699-6011.
* ↑ «[Roser Valls Molins https://cantic.bnc.cat/detall/290489/633869]» (en català). [Consulta: 12 febrer 2025].
* 1 2 «Roser Valls Molins» (en català). [Consulta: 11 febrer 2025].
* ↑ «Diseño de programas para la formación ética de los profesionales de enfermería» (en català). [Consulta: 12 febrer 2025].
* ↑ «Roser Valls Molins» (en català). [Consulta: 12 febrer 2025].
* ↑ «El Campus de Bellvitge inaugura una aula dedicada a Roser Valls Molins». [Consulta: 11 febrer 2025].
# Castell Haller d'Ogra

El castell Haller d'Ogra és un conjunt arquitectònic construït per la família Haller a Ogra, a la província de Mureș. A prop de la carretera europea E60, que correspon a la DN15 (Turda - Târgu Mureş), el castell puja serenament a la vora del riu Mureş. L'edifici fou construït al segle xvii i conserva els elements del barroc tardà.
Els fonaments del castell d'Ogra es van col·locar al segle xvii. El celler conserva l'estil original d'aquest edifici. El què veiem avui es va construir entre els segles xviii i xix, sent el seu estil post-barroc. L'edifici va ser nacionalitzat pels comunistes al 1949. Durant el període comunista a l'interior del castell hi havia una escola, un internat i consells populars. Després que la família Haller va tornar al castell quan va caure el comunisme, va ser venuda a la família Foris a Târgu Mureş. Des del 2011, el castell funciona com a celler-restaurant pensat per convits.

## Galeria

* Castell Haller
* Interior del Castell Haller
* Rebedor del Castell Haler
* Bust de Sándor Petőfi
* Església romano catòlica
* Església reformada
* Ogra
* Riu Mures a Ogra

## Referència

* ↑ «Castell d'Haller: Història». Arxivat de l'original el 2018-03-14. [Consulta: 25 gener 2019].

## Enllaços externs

* El lloc oficial del castell
# Tractat de Radnot

El Tractat de Radnot fou un tractat signat durant la Segona Guerra del Nord a la vila de Radnot a Transsilvània (actualment Iernut a Romania) el 6 de desembre del 1656. El tractat dividia la Confederació de Polònia i Lituània entre les parts signatàries.
Segons el tractat::
* Carles X Gustau de Suècia rebria la Prússia Reial, Kujawy, Masòvia septentrional, Samogítia, Curlàndia i Letgàlia
* Bogusław Radziwiłł rebria el Voivodat de Nowogródek
* Frederic Guillem de Brandenburg rebria la Gran Polònia
* Bohdan Khmelnitski rebria un desè de la part sud-oriental del Regne de Polònia (territoris entre Batoh i Nóvgorod-Síverski)
* Jordi Rákóczi II rebria territoris polonesos del sud, sobretot la Petita Polònia (incloent Kraków)
Un dels principals resultats del tractat fou que Jordi II Rákóczi va envair Polònia el gener de 1657. Atès que la situació geopolítica havia canviat, el tractat mai va ser completament implementat. El tractat és vist com un precursor de les particions de Polònia del segle xviii.

## Bibliografia

* Robert I. Frost, After the Deluge: Poland-Lithuania and the Second Northern War, 1655-1660, Cambridge University Press, 2004, ISBN 0-521-54402-5, Google Print, p. 85
* William Young, International Politics and Warfare in the Age of Louis XIV and Peter the Great: A Guide to the Historical Literature, iUniverse, 2004, ISBN 0-595-32992-6, Google Print, p.421
# Vicent Ximeno i Sorlí

Vicent Ximeno i Sorlí (València, 1691 - València, 1764) va ser un bibliògraf i prevere valencià.
Fill del sastre Jaume Ximeno i de Maria Sorli. Va estudiar filosofia des de 1706 i durant tres anys a la Universitat de València. El 1712 es va graduar a la Universitat de Gandia com a batxiller en filosofia i com a doctor en teologia. També cursà estudis de teologia moral al Col·legi de l'Oratori de Sant Felip Neri.
Serví com a subdiaca des de 1715 i com a prevere a partir de 1717 a la parròquia de Montcada després de diverses oposicions. El gener de 1718 va ser proposat per a un benefici eclesiàstic a la Catedral de València i que va mantenir fins a la seva mort. També va participar en l'Acadèmia Valencia, fundada per Gregori Maians el 1742 i amb qui mantindria una intensa correspondència al llarg de la seva vida.
La seva obra més destacada va ser l'aplec biobibliogràfic Escritores del reino de Valencia (1747-49) publicada a València en dos volums. Hi va recollir escriptors valencians des de 1285 i fins a 1747. Hi va estar treballant des de 1732 amb la col·laboració de Gregori i Joan Antoni Maians i Jacint Segura. Van partir de l'obra de Josep Rodrigues. Dècades després, l'obra de Ximeno serví de base per elaborar Biblioteca valenciana (1827-30) de Just Pastor Fuster.
Va ser nomenat conseller de la Seu a la junta directiva de la Confraria de Pobres Sacerdots de Nostra Senyora del Miracle l'any 1756. Va finar el 8 d'agost de 1764 i resta enterrat a la sepultura dels beneficiats de la Catedral de València.

## Obres

* Anticipados anuncios del culto del corazón de Jesús (1741)
* Escritores del reino de Valencia (volum 1, 1747; volum 2 1749)
* Constituciones de la real cofradía de la Santísima Virgen, Noticias constantes de la santidad y doctrina de san Eutropio, Relación verdadera de los terremotos padecidos en el reino de Valencia desde 23 marzo de 1748 (1757)
* Notícias constantes de la santidad y doctrina de San Eutropio, antes Abad, y despues Obispo de Valencia
* Relacion verdadera de los padecidos en el Reyno de Valencia desde el dia 23 de Marzo del año 1748 y de las Rogativas que se hacen en la ciudad de Valencia... a Dios Nuestro Señor, para que aplaque su ira...

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Ximeno Sorlí, Vicente» (en castellà). bv2.gva.es. [Consulta: 14 abril 2020].
* 1 2 «Vicent Ximeno i Sorlí». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Vicent Ximeno i Sorlí». Diccionari de la literatura catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Martí Garajales, Francisco. El doctor Vicente Ximeno y Sorlí. Estudio biográfico y bibliográfico. Imprenta de Federico Doménech, 1895.
# Font de la plaça d'Artós

La font de la plaça d'Artós es troba a la plaça homònima de Sarrià (Barcelona) i està catalogada com a bé d'interès documental (categoria D).

## Història

El 29 de juliol de 1872, l'Ajuntament de Sarrià va concedir permís a Francesca Vilardell i al seu fill Joan Frederic Muntadas i Vilardell per a construir un enreixat a la seva finca del carrer de Buenos Aires, posant fi a un llarg litigi. El 19 de desembre del mateix any, els Muntadas-Vilardell van escriure una carta en la qual volien compartir la seva joia amb el consistori i tot el poble de Sarrià, per la qual cosa sufragarien la construcció d'una font a la plaça d'Artós. La carta anava acompanyada d'un projecte a escala de la font i de les condicions de la donació: la família pagaria les despeses de la construcció i de les canalitzacions pertinents, sempre que l'Ajuntament fos l'encarregat d'aportar l'aigua necessària i que es fes càrrec de les reparacions posteriors.
La font va ser refeta l'any 1987, quan es va dur a terme la remodelació de la plaça.

## Descripció

Consta de tres elements ben diferenciats: la base de pedra de Montjuïc, de planta gairebé quadrada (1,93 x 1,93 m), i amb una alçada considerable (1,88 m) dona al conjunt un aspecte robust.
El cos dels brolladors és molt més petit i deixa suficient espai per a les dues piques i dues generoses lleixes on deixar els càntirs i les galledes, en un intent de fer més còmode la feixuga feina d'anar a buscar aigua. A les dues cares laterals hi ha sengles plaques commemoratives: «Dª. FRANCISCA VILARDELL DE MILANS Y D. JUAN F. MUNTADAS LA DEDICAN EN CONMEMORACION DE UN ACTO DE JUSTICIA» i «PRINCIPIOSE EL DIA 15 DE ENERO DEL AÑO 1873 SIENDO ALCALDE D. FRAN$^{CO}$. ROIG LLABAYOL»
La columna de ferro colat té un primer cos profusament decorat amb fistons on apareixen les inicials dels donants, J.M. a la banda de mar, i F.V. a la de muntanya. A mitja alçada hi ha les marques deixades pels dos braços amb fanals, avui desapareguts, però que apareixen al projecte conservat a l'Arxiu Municipal del Districte. Al capdamunt de la columna, sobre un capitell dòric amb flors, el conjunt acaba amb una bola amb la punta d'una fletxa.

## Referències

* 1 2 «Font commemorativa». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ Anuario-Riera, 1899, p. 180.
* ↑ «Antecedentes referente a la prolongación de la calle Buenos Aires por parte de la propiedad de Dª Francisca Vilardell de Muntadas». 6.1 Planejament i gestió urbanística 238/007. Arxiu Municipal del Districte de Sarrià-Sant Gervasi, 1871.
* ↑ «Font de la Plaça Artós». El poble de Sarrià entre 1800 i 1900.
* 1 2 3 Fabre, Jaume; Huertas, Josep Maria «Al Municipi». Art Públic. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 3 Bonet, Llorenç «Al Municipi». Art Públic. Ajuntament de Barcelona.

## Vegeu també

* Casa Francesca Vilardell
* Cases Pere Molins i Francesc Malzac

## Enllaços externs

* «Font de la plaça Artós». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Kálmán Hazai

Kálmán Hazai (Târgu Mureș, 17 de juliol de 1913 - Copenhaguen, 21 de desembre de 1996) va ser un waterpolista hongarès que va competir durant les dècades de 1930 i 1940.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics de Berlín, on va guanyar la medalla d'or en la competició de waterpolo.
En el seu palmarès també destaca la lliga hongaresa de 1940.

## Referències

* ↑ «Kálmán Hazai Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 13 de desembre 2012. [Consulta: 16 gener 2019].
# Segona batalla de Fort Sumter

La Segona batalla de Fort Sumter es va lliurar entre el 17 i el 23 d'agost 1863 entre les tropes dels Estats Units d'Amèrica i les dels Estats Confederats d'Amèrica. La batalla s'emmarca dins dels atacs realitzats pels unionistes sobre les defenses de Charleston, en Carolina del Sud, el principal port confederat. La Unió va intentar així reconquerir Fort Sumter, que havia perdut en la Primera batalla de Fort Sumter a 1861 i que va donar inici a la Guerra civil dels Estats Units. Després de bombardejar severament el fort, l'intent d'assalt unionista va ser rebutjat pels confederats, i la Unió va passar a atacar Fort Wagner a l'illa de Morris.

## Enllaços externs

* Aquest article incorpora text traduït d'una pàgina web del National Park Service que és un treball del Govern dels Estats Units en el domini públic.
# Xavier Solano i Bello

Xavier Solano i Bello (Barcelona, 1976) és un politòleg català llicenciat en Ciències Polítiques i de l'Administració Pública per la Universitat Pompeu Fabra. Al 2005 va ser assessor de la diputada laborista Wendy Alexander i treballà al Departament de Salut del Govern Escocès. Després passà a assistir l'aleshores diputada al Parlament Escocés pel SNP Nicola Sturgeon. Des del 2007 forma part del Cercle d'Estudis Sobiranistes.
El 2008 fou nomenat delegat del Govern de la Generalitat de Catalunya al Regne Unit, càrrec que exercí fins a l'any 2011 quan passà a ser analista polític per al SNP al Parlament Britànic.

## Obra

L'any 2007 publicà el llibre El Mirall Escocès. Una visió catalana del procés obert cap a la independència, on descriu el moviment independentista escocès i el compara amb el català.

## Referències

* ↑ «Xavier Solano és nomenat delegat del Govern al Regne Unit», 23-04-2008. Arxivat de l'original el 2016-09-17. [Consulta: 22 juliol 2016].
* ↑ «Xavier Solano serà el delegat de la Generalitat al Regne Unit», 22-04-2008. [Consulta: 21 juliol 2016].
* ↑ «Josep Manuel Suàrez Iborra. Delegat del Govern de la Generalitat de Catalunya al Regne Unit i Irlanda». Arxivat de l'original el 2016-08-07. [Consulta: 22 juliol 2016].
* ↑ Solano, Xavier. El Mirall Escocès. Una visió catalana del procés obert cap a la independència. Primera. Dèria Editors, 2007, p. 216. ISBN 9788495400444. Arxivat 2016-09-20 a Wayback Machine.
# Guerra Civil castellana

«Guerra Civil castellana o Guerra Civil castellana» té aquests significats:
* Primera Guerra Civil castellana (1366-1369), guerra entre Pere I de Castella i el seu medi germà Enric
* Segona Guerra Civil castellana o Guerra de Successió castellana (1475-1479), guerra entre Joana la Beltraneja i la seva tia Isabel
# More (pel·lícula)

More és una pel·lícula de Barbet Schroeder de 1969, que mostra l'aventura d'un jove alemany que descobreix els plaers, però també l'infern de la droga, gràcies a una americana. Filmada en ple període hippy, una bona part del film passa a Eivissa que va esdevenir un lloc mític per a aquest moviment.
La banda sonora original fou signada pel grup britànic Pink Floyd que va aprofitar aquesta música per treure un àlbum també el 1969 titulat More.

## Argument

Stefan, un jove alemany marxa en auto-stop a París. Es troba amb Charlie, jugador genial i petit estafador. Durant un vespre, Stefan coneix a Estella i deixa París per retrobar-la a Eivissa.

## Crèdits

* Mimsy Farmer: Estelle Miller
* Klaus Grünberg: Stephan Brückner
* Henry Wolf: Henry
* Heinz Engelmann: Dr. Ernesto Wolf

## Referències

Viccionari
* ↑ «More (pel·lícula)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «¿Dónde se encuentra el molino que aparece en la portada del álbum ‘More’ de Pink Floyd?» (en castellà). La Vanguardia, 06-10-2020 [Consulta: 9 octubre 2020].
# Georges Le Gentil

Georges Le Gentil (Fère-Champenoise, 3 de desembre de 1875 - París, 11 d'abril de 1953) fou un romanista, hispanista i lusitanista francès.

## Vida i obra

Entre 1897 i 1901 va estudiar a l'École normale supérieure i alumne d'Alfred Morel-Fatio. Va fer una estada a Espanya i fou professor d'institut a Tourcoing (1902–1904), Cahors (1904–1905), Montauban (1905–1907) i Tolosa de Llenguadoc (1908–1914). Es va doctorar el 1909 a la Sorbona amb dues tesis de tema hispànic: Le poète Manuel Bretón de Los Herreros et la société espagnole de 1830 à 1860 (Paris 1909) i Les revues littéraires de l'Espagne pendant la première moitié du XIXe siècle. Aperçu bibliographique (Paris 1909). Durant la primera guerra mundial va estar breument en posicions de combat a Alsàcia, però, per edat, de 1916 a 1919 estigué destinat a Portugal fent tasques d'allistament. A partir de 1919 va ser professor de portuguès a la Sorbonne, primer com a encarregat de curs, des de 1935 com "Maître de conférences" i des de 1936 fins a 1946 com a primer catedràtic de llengua i literatura portugueses i brasileres. Des de 1939 va convertir el portuguès en la segona llengua d'estudi per als hispanistes.
Le Gentil va ser nomenat doctor honoris causa per la Universitat de Coimbra el 1934. Va ser nomenat Officier de la Légion d'honneur el 1950 i va rebre també distincions en països de parla portuguesa : oficial de l'Ordem Nacional do Cruzeiro do Sul (Orde de la Creu del Sud) i comandant de Ordem Militar de Sant'Iago da Espada (Portugal).
Georges Le Gentil fou el pare del també romanista Pierre Le Gentil.

## Obres

* (ed. i trad.) Camões, París 1924, 1979
* (ed. i trad. Almeida Garrett. Un grand romantique portugais, París 1926
* La France équinoxiale. 1593-1615, Coimbra 1933
* La littérature portugaise, París 1935, Reedicions: 1951; (amb Robert Bréchon) Paris 1995
* Oliveira Martins (Algumas fontes da sua obra), Lisboa 1935
* (trad.) Tragiques histoires de mer au XVIe siècle. Récits portugais, París 1939 (i amb el títol Histoires tragico-maritimes. Trois récits portugais du XVIe siècle, París 1992, 1999)
* L'Allemagne et la guerre, París 1940
* Les Portugais en Extrême-Orient. Fernão Mendes Pinto, un précurseur de l'exotisme au XVIe siècle, París 1947
* Découverte du monde, París 1954
* Camões. L'Oeuvre épique et lyrique, París 1954, 1995 (traduït al portuguès: Lisboa 1969)

## Bibliografia

* Mélanges d'études portugaises offerts à M. Georges Le Gentil, professeur honoraire à la Sorbonne, editat per l'Instituto para a alta cultura, Pròleg d'Orlando Ribeiro (1911–1997), Lisboa 1949
* Marcel Bataillon, Georges le Gentil (1875-1953) (nota necrològica) Bulletin Hispanique 56, 1954, p. 5–13
* Christian Charle, Les professeurs de la Faculté des lettres de Paris 1909-1939, París 1986, p. 132–133
# The Spirit of '43

The Spirit of '43 (L' esperit del '43) és un curt d'animació propagandístic estrenat per Walt Disney Studios el 7 de gener de 1943, al context de la Segona Guerra Mundial. Protagonitzat pel Ànec Donald, aquest curt és una seqüela de The New Spirit. Aquest curt significà la primera aparició del personatge de l'Oncle Garrepa, l'estalviador ànec escocès, malgrat que a l'Oncle Scrooge no se'l anomene ni així ni amb cap altre nom enlloc. Aquest film va ser creat per al Govern dels Estats Units, i com totes les pel·lícules fetes per o per al Govern dels Estats Units està al domini públic.

## Argument

Al curt, Donald representa un típic jornaler americà que cobra cada setmana a la seua fàbrica, i se li recorda que ha de pagar les seues taxes trimestrals per mantenir l'exèrcit en la seua lluita contra les Potències de l'Eix (ja que, als anys 40 els impostos no es descomptaven del sou com actualment, sinó que havia de fer-ho el mateix treballador). L'objectiu del film era encoratjar als patriòtics nord-americans a pagar religiosament cada 3 mesos. Açò es representa amb la típica escena dels dibuixos animats on apareixen un angelet i un dimoni als muscles, representant al bé i al mal. La banda roïna era representada per un ànec despreocupat de robes amples, que intenta convèncer a Donald en què es gaste els diners a la taverna. La banda bona, representada pel tòpic escocès estalviador, vestit a la manera tradicional, amb kilt i gorra escocesa, que intenta, sense èxit que Donald estalvie i pague el seu impost sobre la renda. Aquest personatge, de gran paregut tant pel disseny com per la personalitat amb l'Oncle Garrepa, representa també la unió dels EUA amb la resta de potències aliades i en particular, el Regne Unit. Quan Donald li dona la mà, convençut, al "Ànec roí" aquest es converteix en una caricatura d'Adolf Hitler a qui Donald fa fora d'una punyada.
L' escena final, sense cap personatge, i amb dibuixos realistes, ens ensenya com els impostos serveixen per enfonsar avions i vaixells del enemic.

## Vegeu també

* Der Fuehrer's Face

## Referències

* 1 2 Brownlee, W. Elliot. Funding the Modern American State, 1941-1995: The Rise and Fall of the Era of Easy Finance. Cambridge University Press, 2003-02-13, p. 125-126. ISBN 978-0-521-53114-6.
* ↑ The Spirit of '43 a Internet Archive (anglès)
# Corneli Labeó

Corneli Labeó (en llatí Cornelius Labeo) va ser un filòsof neoplatònic autor de nombroses obres sobre endevinació de les quals només se'n conserven alguns fragments. Sobre l'època en què va viure hi ha discrepàncies, però se l'acostuma a situar al segle iii i, per tant, era contemporani de Porfiri.
Se'l presenta com un teòleg eclèctic que busca unificar concepcions i experiències diverses, però amb el misticisme com a tema central. Convé precisar que des del segle II dC la paraula philosophia inclou, confonent-les entre si, disciplines diverses, com ara la mitologia i l'astronomia, tradicions paganes i filosofia, màgia, pensament científic i especulació metafísica.
És esmentat per Macrobi que diu que va escriure el llibre Fastorum libri, sobre el calendari religiós romà, i que tracta de la durada dels dies i dels mesos, especulacions teològiques sobre els déus als que es consagraven les festivitats, i a més arreplegava més de tres-cents epítets culturals sobre la deessa Afrodita.
Un altre llibre seu, també citat per Macrobi, va ser un recull d'escrits sobre la Disciplina Etrusca. Labeó va tractar d'actualitzar i adaptar a la seva època els antics textos endevinatoris etruscs. Dels fragments que es conserven, un fa menció de les "pedres manals", referents als Manes i als Penates i un altre a les observacions de la lluna durant el solstici d'estiu. També li atribueix un o diversos llibres sobre els déus "animats". Segons els fragments que es conserven, mitjançant certes cerimònies les ànimes humanes es transformaven en divinitats, anomenades "animades" perquè tenien el seu origen en una "ànima". Distingia també en aquests fragments, les divinitats bones de les dolentes, segons el culte que se'ls hi donés. Les dolentes s'aplacaven amb sacrificis cruents i les bones només exigien jocs i cerimònies alegres. També se li atribueix De Oraculo Apollinis Clarii, un llibre sobre l'oracle d'Apol·lo a Claros.
Alguns autors han deduït que Macrobi s'equivoca i que aquest Labeó es tractaria d'un Antisti Labeó (Quint Antisti Labeó o Marc Antisti Labeó).

## Referències

* ↑ Montero, Santiago. Diccionario de astrólogos, magos y adivinos de la antugüedad. Valladolid: Trotta, 1997, p. 110-111. ISBN 8481641618.