OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Aplec de les Danses dels Pobles de la Mariola

L'Aplec de Danses dels Pobles de la Mariola és un aplec anual de grups de danses valencians, concretament de les comarques centrals de l'Alcoià (Alcoi, Banyeres de Mariola i Beneixama), l'Alt Vinalopó (Biar), el Comtat (Agres, Cocentaina, Gaianes, Muro d'Alcoi i Planes) i la Vall d'Albaida (Bocairent). L'aplec se celebra anualment des del 2005.
Projectat originàriament com l'equivalent de les Valls d'Alcoi a l'Aplec de les Danses de la Vall d'Albaida, l'adhesió del grup Cardaors de Bocairent -tradicionalment més prop de la Vall de Biar que de la resta de la d'Albaida- va fer reubicar el marc a l'entorn comú de la serra Mariola.

## Cronologia

| edició | dia | any | localitat | incidències |
| I Aplec | 17 de setembre | 2005 | Alcoi | el mal oratge va obligar a reubicar-lo a la Llotja de Sant Jordi |
| II Aplec | 10 de juny | 2006 | Muro | s'afigen Beneixama i Planes |
| III Aplec | 2 de juny | 2007 | Cocentaina | |
| IV Aplec | 5 de juliol | 2008 | Banyeres | en coincidència amb les festes de la Malena |
| V Aplec | 4 de juliol | 2009 | Agres | 25 aniversari del grup d'Agres |
| VI Aplec | 10 de juliol | 2010 | Gaianes | |
| VII Aplec | 9 de juliol | 2011 | Planes | |
| VIII Aplec | 28 de juliol | 2012 | Beneixama | |
| IX Aplec | 27 d'abril | 2013 | Bocairent | |
| X Aplec | 5 de juliol | 2014 | Onil | |

## Referències

* ↑ «Els balls populars envolten la vila d'Onil en el desé Aplec de Danses dels pobles de la Mariola». diania.tv, 07-07-2014. [Consulta: 25 desembre 2014].
* ↑ «Els pobles de la Mariola ballen a Bocairent». Vilaweb, 27-04-2013. [Consulta: 25 desembre 2014].

## Enllaços externs

* Web oficial de l'Aplec de les Danses dels Pobles de la Mariola.
# Tagamanent (Mallorca)

Tagamanent o Can Socies de Tagamanent és una possessió de Mallorca situada al terme de Montuïri entre els nuclis de Montuïri i Sant Joan.
Sembla que el 1343 era propietat de Galceran de Togores i s'ha documentat que l'any 1512 pertanyia a Miquel Miralles de Tagamanent. A partir de 1523 els Miralles entronquen amb la família Socies de Torretxí i la nova línia propietària passa a ser Socies de Tagamanent. Els Socies eren una família de blanquers enriquits que s'establiren amb casa pairal a Montuïri. A les darreries del segle xix s'acabà la línia masculina de la família i pel matrimoni entre Joana Aina Socies de Tagamanent Miralles amb Joan Bibiloni Llabrés canvià de mans. A partir de llavors i fins a l'actualitat la possessió és propietat de la família Bibiloni de Tagamanent.
Actualment s'ha reconvertit la possessió com a lloc d'esdeveniments diversos.
La seva posada es troba al número 7 del carrer Major de Montuïri.

## Tradicions

Una tradició popular prova d'explicar el perquè Tagamanent forma part del terme de Montuïri i no del de Sant Joan si la distància entre les dues viles és semblant. Segons una llegenda un propietari de la possessió a punt de morir o greument malalt manà anar a buscar un metge (altres versions conten un capellà) als dos pobles. El que partí de Montuïri arribà primer a les cases i per això el propietari volgué que les seves terres fessin part d'aquell terme municipal.

## Referències

* Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 17. Palma: Promomallorca, p. 94. ISBN 84-8661702-2.
* Onofre Arbona Miralles (1997). "Socies de Tagamanent (família). Una de les famílies de més transcendental nissaga dins la història de Montuïri (1523-1997)", Bona Pau, Gener, Montuïri.
* Catalina Verger Ferrer (2001). Montuïri. Passatges d'història. S.XII-XIX, Ajuntament de Montuïri.

## Enllaços externs

* Web de la possessió (castellà)
# Egoisme ètic

L'egoisme ètic és una doctrina filosòfica que proposa que cadascú s'ocupi del seu propi interès i així el conjunt de la societat funcionarà. Els seus defensors afirmen que el més racional és que cada individu busqui satisfer les seves necessitats, que coneix millor que ningú, sense fer mal als altres. És la base de molts corrents de l'anarquisme, en posar la persona i no el conjunt al centre.
L'egoisme ètic critica la caritat perquè degrada el proïsme, en considerar l'altre incapaç de buscar el seu propi bé. També sosté que la majoria de normes morals neixen del propi interès: es posen límits generals per evitar que els excessos d'altri perjudiquin l'individu, per tant si cadascú mira per ell sense ferir ningú, no caldran aquests límits, que estaran implícits en la conducta general. Es lliga a l'egoisme psicològic, que afirma que hom sempre busca el mateix interès, fins i tot als actes altruistes (recompensa en forma de sentiments positius).
Els seus detractors opinen que aquesta norma porta a la immoralitat perquè acaba prevalent la llei del més fort en cas de conflicte d'interessos. A més a més, creuen que la societat, la vida en comú, es basa justament en els principis oposats, en enfortir els lligams, l'altruisme i les obligacions mútues.

## Referències

* ↑ Baier, Kurt, 1990, "Egoism" dins A Companion to Ethics, Peter Singer (ed.), Blackwell: Oxford. ISBN 978-0-631-18785-1
# Província d'Edirne

Edirne (en grec: Adrianúpolis) és la província més occidental de Turquia, situada a la Tràcia Oriental al llarg de la frontera grega i búlgara.
Pren el nom de la seva capital, Edirne (antigament era coneguda pel seu nom grec Adrianòpolis, per l'emperador Hadrià). La riquesa de la ciutat, població i importància van augmentar després que fos declarada capital de l'Imperi Otomà. Edirne encara manté la seva importància en l'actual Turquia.

## Districtes

La província d'Edirne es divideix en 9 districtes:
* Edirne
* Enez
* Havsa
* İpsala
* Keşan
* Lalapaşa
* Meriç
* Süloğlu
* Uzunköprü

## Enllaços externs

* Lloc web oficial del governador
* Lloc web oficial del municipi
* Fotografies de la capital d'aquesta província amb les seves nombroses i grans mesquites.
* Informació del pronòstic del temps a Edirne Arxivat 2005-12-12 a Wayback Machine.
# Autoestopista fantasma

L'autoestopista fantasma és una llegenda urbana que compta amb variants en molts països, donada per al·lucinació de qui l'experimenta.
Bàsicament explica la història d'un home que recull una jove autoestopista, usualment bella i vestida de blanc, que desapareix al lloc del seu suposat accident mortal, fet que ell coneix per notícies de la ràdio, pel relat d'ella o per històries d'altres persones abans o després del viatge. La desaparició pot ser sobtada, enmig del silenci, o en una adreça que prèviament indica la noia com la seva destinació i que coincideix amb el lloc de la seva mort.
El relat té les seves arrels a la llegenda de la dama blanca (encarnació d'un esperit, d'un fantasma o una fada) i el fet de pujar a un vehicle en marxa ja apareix als relats sobre carretes i cavalls i fins i tot a un miracle narrat als Fets dels Apòstols. A vegades se l'associa també als àngels, ja que la dona avisa del perill d'un revolt de la carretera, impedint per tant la mort del conductor.

## Referències

* ↑ Schmetzke, Angelika. (1988). The Evidence for Phantom Hitch-Hikers by Michael Goss. Folklore, Vol. 99, No. 2. p. 265
# Tamara Tenenbaum

Tamara Tenenbaum (Buenos Aires, 1989) és una escriptora i periodista argentina.

## Biografia

Criada en una llar jueva ortodoxa, la seva infància va transcórrer al barri Once de la Balvanera, on encara hi viu la seva mare. El seu pare va morir en l'atemptat a l'AMIA quan ella tenia 5 anys.
A la Universitat de Buenos Aires va llicenciar-se en Filosofia, on treballa ara com a docent. A més, és professora a la Universidad Nacional de las Artes. També exerceix com a periodista literària i cultural a mitjans com Infobae, La Nación, Anfibia, Orsai i Vice, entre d'altres.
En 2018 va ser guardonada amb el Premi Ficciones organitzat pel Ministeri de Cultura de l'Argentina pel seu llibre Nadie vive tan cerca de nadie. En l'àmbit literari se la considera una dona que intenta transitar la vida a través de vincles sincers, lliures i respectuosos. En una quarta onada d'un feminisme massificat, veus com la de Tenenbaum s'entreteixeixen amb profunditat entre dones que experimenten sensibilitats que alcen la veu.

## Obra publicada

* Reconocimiento de terreno. Buenos Aires: Pánico el Pánico, 2017.
* El fin del amor. Amor y follar en el siglo XXI. Buenos Aires: Ariel, 2019.
* Nadie vive tan cerca de nadie, 2020.
* Todas nuestras maldiciones se cumplieron. Barcelona: Seix Barral, 2022. ISBN 978-84-322-3952-6.

## Referències

* 1 2 3 «Bio de Tamara Tenenbaum». Revista Anfibia. [Consulta: 30 juliol 2019].
* 1 2 «Sobre el fin del amor romántico, los límites de la monogamia y el deseo». El Observador, 30-07-2019.
* ↑ «Mil maneras de pasión». Clarín, 21-06-2019.
* 1 2 «Autora Tamara Tenenbaum». Planeta de Libros. [Consulta: 30 juliol 2019].
* ↑ «Notas de Tamara Tenenbaum». Infobae.com. [Consulta: 30 juliol 2019].
* ↑ «Tamara Tenembaum es la ganadora del premio Ficciones» (en castellà). www.cultura.gob.ar. [Consulta: 18 desembre 2019].
* ↑ «Los varones no son bombas sexuales 24/7 y gracias al feminismo pueden demostrarlo» (en castellà), 19-01-2021. [Consulta: 23 gener 2021].
* ↑ Centenera, Mar. «El amor, según Tamara Tenenbaum: “La pareja ya no es el centro de todo”» (en castellà), 01-02-2021. [Consulta: 31 agost 2022].
* ↑ «La crisis perjudica ante todo a las escritoras jóvenes». El País Digital, Argentina, 27-10-2018. Arxivat de l'original el 2022-01-24. [Consulta: 23 gener 2021].
* ↑ Requena Aguilar, Ana. «Tengo una relación completamente vampira con el judaísmo y con mi familia» (en castellà), 25-01-2022. [Consulta: 31 agost 2022].
# Enterrament

L'enterrament o inhumació és l'acte de dipositar un cadàver sota terra, sovint amb uns ritus específics que segueixen a la mort de la persona (a vegades aquests ritus s'estenen a animals de companyia o objectes amb un alt valor simbòlic). Aquests ritus poden incloure pregàries i encanteris o dipositar objectes, menjar i ornaments al costat del cos, de manera que acompanyin el mort en una altra vida o recordin el seu pas pel món. També poden incloure's dins celebracions més àmplies, com els funerals. Els enterraments existeixen des de la prehistòria, de fet la seva presència ha servit per determinar l'existència de cultures humanes primerenques, que cuidaven dels seus morts a diferència dels animals.

## Tipus d'enterrament

L'enterrament pot consistir simplement a excavar un sot a terra i dipositar el cos, fins que es descompongui de manera natural. El cos es pot embolcallar amb un sudari o patir momificació segons les cultures. Addicionalment es pot col·locar el cos en un taüt o capsa de fusta que en facilita la manipulació. El costum local indica que cal fer amb el cos per preparar-lo, com per exemple rentar-lo (com al Japó o al judaisme).
D'altra banda es pot dipositar el cos en un nínxol o edificació de pedra especialment destinada als cadàvers. Per acabar, es poden enterrar les cendres del difunt, després de la cremació, en comptes d'enterrar el cos sencer.
Si el lloc d'enterrament es marca amb un símbol extern, com un túmul, una creu, una làpida o pedra amb la inscripció del nom i la data de la mort, es parla de tomba. Quan hi ha moltes tombes juntes, es tracta d'un cementiri, usualment consagrat amb ritus religiosos (per exemple els suïcides i altres pecadors no podien ser enterrats en sòl sagrat o cementiri segons el catolicisme), o bé una necròpoli. A l'Islam el cos dins la tomba ha d'estar amb el cap en direcció a la Meca.

## Motius d'enterrament

L'enterrament pot sorgir per diversos motius:
* No voler exposar el cos a feres i predadors.
* Evitar la transmissió de malalties.
* Preparar el difunt per a l'altra vida segons les creences religioses.
* Assegurar-se que no reviu el cadàver (zombi).

## Vegeu també

* Funeral
* Tanatori
* Vetlla
* Recordatori

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte I (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.199. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 30 novembre 2014].
# Egotel muntanyenc

L'egotel muntanyenc (Aegotheles albertisi) és una espècie d'ocell de la família dels egotèlids (Aegothelidae). Habita els boscos de muntanya de Nova Guinea.

## Referències

* ↑ «Egotel muntanyenc». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 28 febrer 2025(català)
# Mărășești

Mărășești (pronunciat en romanès com a: [mərəˈʃeʃtʲ]) és una petita ciutat del comtat de Vrancea, a l'oest de Moldàvia (Romania). Es troba a 20 quilòmetres al nord de Focșani. Es troba a una altitud de 58 msnm a 209 km de la capital, Bucarest. Administra sis poblets: Călimănești, Haret, Modruzeni, Pădureni, Siretu i Tișița. Segons estimació del 2012, la ciutat tenia 13.416 habitants.

## Història

El rei Milà I de Sèrbia va néixer a Mărăşeşti el 22 d'agost de 1854.
El 1917 durant la Primera Guerra Mundial, la batalla de Mărăşeşti entre el Regne de Romania i l'Imperi alemany es va lliurar a prop de la ciutat. Va ser l'última gran batalla entre l'Imperi alemany i el Regne de Romania al front romanès durant la Primera Guerra Mundial. Es va construir un mausoleu que contenia les restes de 5.073 soldats romanesos per commemorar la victòria romanesa.

## Vegeu també

* Mausoleu de Mărășești

## Referències

* ↑ World gazetteer.
* ↑ «From the General Collections». [Consulta: 23 gener 2021].

## Enllaços externs

* Mausoleu de Mărăşeşti (in Romanian)
# Victor Ash

Victor Ash, més conegut com a Ash, és un artista parisenc resident a Frederiksberg. Ash treballa principalment sobre tela, fa litografia i realitza instal·lacions i arts aplicades al mur. Exposa regularment en museus i galeries de tot el món des de finals dels anys 1980.
Ash va començar la seva carrera artística com a grafiter a principis dels anys 1980. Del 1983 al 1986 també es va fer dir «Saho» i «Ash2». Va formar part del col·lectiu parisenc de grafit BBC o Badbc, i va ser contemporani de Bando, Mode2 i JonOne.
El 1989, la dissenyadora de moda francesa Agnès b. va convidar Ash, JonOne i diversos grafiters a participar en l'exposició «Les peintres de la ville» a la Galerie du Jour situada al districte parisenc de Beaubourg. Aquesta va ser la primera vegada que Ash mostrà les seves pintures en una galeria.
Les obres més recents d'Ash es diferencien estèticament dels murals que va pintar als anys 1980 i representen un canvi de direcció dels estils tradicionals del grafit de Nova York. Ash s'inspira sovint en el contrast entre els entorns urbans i la natura i en la recerca d'identitat del jovent vinculat a les subcultures.

## Referències

* ↑ «Graffiti-kunstneren fra Frederiksberg». Børsen. [Consulta: 16 gener 2014].
* ↑ «Wayback Machine», 21-09-2008. Arxivat de l'original el 2008-09-21. [Consulta: 3 agost 2020].

## Bibliografia

* Spraycan Art, by Henry Chalfant - documents some of Ash's older work
* VICTORASH WALLS, Editions Third Space, 2013, ISBN 978-87-996590-0-5
* Paris art libre dans la ville, Yvan Tessier, Éditions Hersher, 1991, ISBN 978-2-7335-0195-5
* Paris Tonkar, Tarek ben Yakhlef et Sylvain Doriath, Editions Florent Massot et Romain Pillement, 1991, ISBN 978-2-908382-09-9
* Spraycan Art, Henry Chalfant and James Prigoff, Thames and Hudson, 1987, ISBN 0-500-27469-X
* La rue aux artistes, MPG Art, editions Guillaume Garouste Ategalore, 2004, ISBN 2-9523191-0-3
* Mural Art, Kiriakos Losifidis, Publikat, 2008, ISBN 978-3-939566-22-9
# Eifelita

L'eifelita és un mineral de la classe dels silicats, que pertany al grup de l'osumilita. Anomenat així per la seva localitat tipus, a Eifel, Alemanya. Forma sèrie amb la roedderita.

## Característiques

L'eifelita és un silicat de fórmula química KNa₃Mg₄Si₁₂O$_{30}$. Cristal·litza en el sistema hexagonal. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5 a 6. Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'eifelita pertany a «09.CM - Ciclosilicats, amb dobles enllaços de 6 [Si₆O$_{18}$]$^{12-}$ (sechser-Doppelringe)» juntament amb els següents minerals: armenita, brannockita, chayesita, darapiosita, oftedalita, merrihueïta, milarita, osumilita-(Mg), osumilita, poudretteïta, roedderita, sogdianita, sugilita, yagiïta, berezanskita, dusmatovita, shibkovita, almarudita, trattnerita i faizievita.

## Formació i jaciments

S'ha descrit en vesícules en xenòlits de gneiss en tefrites leucítiques afectades per metamorfisme de contacte. S'ha trobat associada a tridimita, hematites, pseudobrookita, piroxè, amfíbol, quars, sanidina.

## Referències

* ↑ «Eifelite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
# Apoliticisme

L'apoliticisme és l'apatia o antipatia vers totes les afiliacions polítiques. El fet de ser apolític també pot referir-se a situacions en què les persones prenen una posició imparcial en matèria política. El Diccionari Collins defineix apolític com a «políticament neutre; sense actituds polítiques, contingut ni parcialitat». Per la GEC un apolític és aquell qui no intervé en política o no està polititzat.

## Referències

* ↑ P.51, Rabin & Bowman
* ↑ , 24-11-2009.
* ↑ «Collins: Apolitical». [Consulta: 10 novembre 2012].
* ↑ «Apoliticisme». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Rabin, Jack; Bowman, James S. (1984). Política i administració: Woodrow Wilson i Administració Pública Americana. Administració pública i polítiques públiques. 22. Nova York: Dekker. ISBN 0-8247-7068-4 ISBN 0-8247-7068-4
# Automatonofòbia

L'automatonofòbia és la por a tot el que falsament representa un ésser sensible. Això inclou, però no es limita, ninots de ventríloc, criatures animatròniques, maniquins i estàtues de cera. Aquesta por pot manifestar-se de moltes maneres. Una fòbia semblant és la por als titelles.

## Causes

Les causes de l'automatonofòbia són ara com ara desconegudes, tot i que s'ha teoritzat que el temor se'n deriva dels membres de les expectatives d'una societat per a la forma en què altres éssers humans han de comportar-se. Algunes pors poden ser impulsades per l'exposició a les representacions agressives o intimidatòries d'objectes robòtics o inanimats. Els objectes inanimats associats a l'automatonofòbia representen éssers humans, i la majoria estan retratats amb gran realisme. La gent n'espera el mateix capteniment de l'un i de l'altre. Aquests objectes inanimats, tot i que retraten molt bé els humans, no es comporten exactament igual que els éssers humans reals. La gent sovint tem allò que no entén. S'ha plantejat la hipòtesi que el cervell podria percebre l'autòmat com una cosa perillosa o aterridora, com un cadàver o una persona desfigurada o malalta, i insta la víctima a rebutjar-lo. Els ninots de ventríloc, les criatures animatròniques i les estàtues de cera encaixen en aquesta teoria. John T. Wood, en el seu llibre A què li tens por?: Una guia per fer front a les teues pors, diu que la causa de les fòbies és difícil de generalitzar: les pors de cada persona són la seua personalitat i una experiència única.
El concepte de vall inquietant també ve a la ment quan la persona sofreix automatonofòbia. Aquesta hipòtesi estableix que quan les característiques dels autòmats són molt realistes, però encara no totalment convincents, provoquen una resposta de rebuig o fins i tot de por. Només és una hipòtesi, i no se n'han tret encara conclusions indiscutibles.

## Símptomes

Wood, en el seu llibre, descriu les persones que sofreixen fòbies amb moltes reaccions diferents.   La persona fòbica pot experimentar palpitacions, dificultat per a respirar, respiració ràpida, o sensació d'ofec, nàusea, vòmits o diarrea, tremolors, calfreds, suor, mareig, insomni i augment de la sensibilitat als sons i llums.

## En la cultura popular

* Hi ha jocs que representen l'automatonofòbia com Five Nights at Freddy's i Kraven Manor.
* La pel·lícula Els crims del museu de cera és un exemple sobre l'automatofòbia.
* La sèrie de televisió Doctor Who mostra estàtues anomenades Weeping Angels que ataquen quan la víctima parpelleja.

## Referències

* ↑ «L'automatonofòbia et molesta?» (en anglés). Arxivat de l'original el 8 de desembre de 2014.
* ↑ «Por als nins de ventríloc o automatonofòbia» (en anglés). Arxivat de l'original el 18 d'octubre de 2014.
* 1 2 Wood, John T. A què li tens por?: Una guia per fer front a les teues pors (en anglés), 1976, p. 41-43.
# Éloi Relange

Éloi Relange (nascut l'11 de juliol de 1976) és un jugador d'escacs francès i també jugador de pòquer. Té el títol de Gran Mestre Internacional d'escacs des de 1998, i és el president de la Federació Francesa d'Escacs des de l'abril de 2021.
L'abril de 2021, és el 44è jugador francès amb una classificació Elo de 2453 punts.

## Biografia

Després d'aprendre a jugar als escacs als cinc anys, Éloi Relange es va convertir en campió francès per edats el 1984. Va ser campió de París el 1997, 1998 i 1999, i tercer al Campionat de França el 1996. Es va convertir Mestre Internacional el 1994 i Gran Mestre Internacional el 1998. Va participar en l'Olimpíada d'escacs de 1996 i hi va fer 4,5 punts sobre 8. L'any següent, va aconseguir la mateixa marca (4,5/8) en el quart tauler durant el Campionat Europeu de Nacions d'escacs el 1997.
De 1999 a 2001, va presentar Diagonale, un programa dedicat als escacs i emès a CanalWeb, una de les primeres Web TV franceses.
Va guanyar el campionat francès d'escacs de clubs el 2009 amb l'equip d'Evry.
Des del 2010, està pràcticament inactiu als escacs. Posteriorment s'ha involucrat en el món del pòquer, i el febrer 2005 va participar en la creació del lloc web Poker Académie, de la qual és entrenador de pòquer. Hi va mantenir un bloc fins al 2010. Al mateix temps, escriu articles per a la revista Live Poker. L'any 2006, va acabar segon al torneig de pòquer de 1.000 € Euro Finals of Poker, Gold Championship - No limit Hold'em a París darrere de Davidi Kitai i va guanyar 24.540 euros, el seu major guany en un torneig en directe.
El gener de 2020, va presentar una llista per optar a la presidència de la Federació Francesa d'Escacs (FFE), en particular amb Pauline Guichard i Laurent Fressinet com a companys de llista. Va ser escollit president de la FFE el dia 3 d'abril de 2021 amb 632 vots contra 561 del president sortint Bachar Kouatly.

## Notes i referències

* ↑ Éloi Relange al web de la FIDE (en anglès)
* ↑ «Interview d'Éloi Relange». Échecs passion tour. [Consulta: 23 maig 2010].
* ↑ Fitxe de Relange a olimpbase.org.
* ↑ «Février : Poker live en hausse, poker en ligne en baisse…». blogs.poker-academie.com, 01-03-2010. Arxivat de l'original el 22 de juliol 2010. [Consulta: 23 maig 2010].
* ↑ «Relange Eloi - 1475è place». livepoker.fr. [Consulta: 23 maig 2010.].
* ↑ «Résultats en tournoi de poker live de Eloi Relange». The Hendon Mob Poker Database.
* ↑ «Eloi Relange, président de la F.F.E.». FFÉ, 04-04-2021.

## Enllaços externs

* Fitxa a ChessTempo
# Arxiu Municipal de Sant Cugat del Vallès

L'Arxiu Municipal de Sant Cugat del Vallès (AMSCV) està integrat per l'arxiu administratiu i l'arxiu històric de Sant Cugat del Vallès.
L'Arxiu va iniciar la seva història com a servei de l'administració local a finals de l'any 1987. Anteriorment, però, trobem referències de l'existència de quelcom semblant a un arxiu, així, com ens recorda Gemma Foj i Alvira, es tenen notícies que durant el primer terç del segle XX es van fer pagaments de les despeses destinades a un empleat que es dedicava a l'ordenació i cura de l'Arxiu.

## Referències

* ↑ [FOJ i ALVIRA, Gemma. “Arxiu Municipal i Històric de Sant Cugat del Vallès”. Guia dels arxius històrics de Catalunya. (Barcelona). Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya, Volum 4, pàg. 165-190.]

## Bibliografia

* DDAA. (2009) Manual d'arxivística i gestió documental. Barcelona: Associació d'Arxivers de Catalunya. 543 pàg.
* FOJ i ALVIRA, Gemma. “Arxiu Municipal i Històric de Sant Cugat del Vallès”. Guia dels arxius històrics de Catalunya. (Barcelona). Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya, Volum 4, pàg. 165-190.

## Enllaços externs

* Arxiu Municipal de Sant Cugat del Vallès Arxivat 2019-12-16 a Wayback Machine.