OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gran Premi dels Països Baixos del 1983

Resultats del Gran Premi dels Països Baixos de Fórmula 1 de la temporada 1983, disputat al Circuit de Zandvoort, el 28 d'agost del 1983.

## Resultats

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 28 | René Arnoux | Ferrari | 72 | 1h 38' 41. 950 | 10 | 9 |
| 2 | 27 | Patrick Tambay | Ferrari | 72 | + 20.839 s | 2 | 6 |
| 3 | 7 | John Watson | McLaren - Ford | 72 | + 43.741 s | 15 | 4 |
| 4 | 35 | Derek Warwick | Toleman - Hart | 72 | + 1' 16.839 min. | 7 | 3 |
| 5 | 23 | Mauro Baldi | Alfa Romeo | 72 | + 1' 24.292 min. | 12 | 2 |
| 6 | 3 | Michele Alboreto | Tyrrell - Ford | 71 | + 1 Volta | 18 | 1 |
| 7 | 40 | Stefan Johansson | Spirit - Honda | 70 | + 2 Voltes | 16 | |
| 8 | 29 | Marc Surer | Arrows - Ford | 70 | + 2 Voltes | 14 | |
| 9 | 6 | Riccardo Patrese | Brabham - BMW | 70 | + 2 Voltes | 6 | |
| 10 | 26 | Raul Boesel | Ligier - Ford | 70 | + 2 Voltes | 24 | |
| 11 | 31 | Corrado Fabi | Osella - Alfa Romeo | 68 | Motor | 25 | |
| 12 | 33 | Roberto Guerrero | Theodore - Ford | 68 | + 4 Voltes | 20 | |
| 13 | 36 | Bruno Giacomelli | Toleman - Hart | 68 | Virolla | 13 | |
| 14 | 30 | Thierry Boutsen | Arrows - Ford | 65 | Motor | 21 | |
| Ret | 1 | Keke Rosberg | Williams - Ford | 53 | Encesa | 23 | |
| Ret | 9 | Manfred Winkelhock | ATS - BMW | 50 | Desqualificat | 9 | |
| Ret | 5 | Nelson Piquet | Brabham - BMW | 41 | Col·lisió | 1 | |
| Ret | 15 | Alain Prost | Renault | 41 | Virolla | 4 | |
| Ret | 16 | Eddie Cheever | Renault | 39 | Part elèctrica | 11 | |
| Ret | 2 | Jacques Laffite | Williams - Ford | 37 | Direcció | 17 | |
| Ret | 12 | Nigel Mansell | Lotus - Renault | 26 | Virolla | 5 | |
| Ret | 8 | Niki Lauda | McLaren - Ford | 25 | Frens | 19 | |
| Ret | 4 | Danny Sullivan | Tyrrell - Ford | 20 | Motor | 26 | |
| Ret | 11 | Elio de Angelis | Lotus - Renault | 12 | Part elèctrica | 3 | |
| Ret | 22 | Andrea de Cesaris | Alfa Romeo | 5 | Motor | 8 | |
| Ret | 25 | Jean Pierre Jarier | Ligier - Ford | 3 | Suspensions | 22 | |
| NVQ | 32 | Piercarlo Ghinzani | Osella - Alfa Romeo | | | | |
| NVQ | 34 | Johnny Cecotto | Theodore - Ford | | | | |
| NVQ | 17 | Kenny Acheson | RAM - Ford | | | | |

## Altres

* Pole: Nelson Piquet 1' 15. 360
* Volta ràpida: René Arnoux 1' 19. 863 (a la volta 33)

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-10-21. [Consulta: 21 abril 2010].
# Carles Francesc de Paula de Borbó

Carles Francesc de Paula de Borbó i de Borbó-Parma (San Ildefonso, 5 de setembre de 1783 - San Lorenzo de El Escorial, 11 de novembre de 1784) va ser un infant d'Espanya, fill de Carles IV, mort de manera prematura poc després de complir un any.
Va néixer al Palau Reial de La Granja de San Ildefonso el 5 de setembre de 1783. Va ser el setè fill de Carles IV d'Espanya i de la seva esposa, Maria Lluïsa de Borbó-Parma, i bessó de l'infant Felip, que va néixer tres hores més tard que Carles. Va ser el primer cas de bessons a la família reial espanyola. Va ser el seu padrí de bateig el seu avi, el rei Carles III. El mateix dia va rebre la distinció i collar de cavaller de l'orde del Toisó d'Or.
En tot cas, el naixement d'ambdós infants, en absència de descendència masculina, va causar molta alegria a la família reial, que va col·locar tots dos al mateix bressol i va permetre que el públic, sense distinció de classe pogués entrar a palau per veure'ls. A més, Carles va esdevenir segon en la línia successòria després del seu pare. Amb tot, tant la seva salut com la del seu germà va ser feble i tots dos van morir l'any següent, aproximadament amb un mes de diferència. Carles va morir a San Lorenzo de El Escorial l'11 de novembre de 1784. Les seves restes descansen al Panteó d'Infants del monestir d'El Escorial.

## Referències

* ↑ Robles do Campo, Carlos «Los infantes de España bajo la Ley Sálica». Anales de la Real Academia Matritense de Heráldica y Genealogía, vol. 10, 2007, pàg. 332. Arxivat de l'original el 2022-10-05 [Consulta: 3 febrer 2022].
* 1 2 Mateos Sáinz de Medrano, Ricardo. «Carlos Francisco de Paula de Borbón y Borbón» (en castellà). Diccionario biográfico electrónico. Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 3 febrer 2022].
* ↑ Pinedo y Salazar, Julián de. Historia de la insigne Orden del Toyson de Oro (en castellà). vol. 1. Madrid: Imprenta Real, 1787, p. 571.
* ↑ Quevedo, José. Historia del Real Monasterio de San Lorenzo, llamado comúnmente del Escorial, desde su origen y fundación hasta fin del año de 1848 (en castellà). Madrid: Establecimiento Tipográfico de Mellado, 1849, p. 369.
# Catuvel·launs

Els catuvel·launs (llatí Catuvellauni) foren una tribu i regne tribal celta del sud-est de Britànnia abans de la conquesta romana.
La història d'aquest poble i dels seus reis abans de la conquesta es pot reconstruir per l'evidència numismàtica i per algunes referències a les històries clàssiques. Són esmentats per Dió Cassi, que suggereix que van liderar la resistència al romans el 43. A la Geografia de Claudi Ptolemeu del segle II apareixen com una de les civitates de la Britànnia romana ocupant les modernes comarques de Hertfordshire, Bedfordshire i el sud de Cambridgeshire, i entorn de la ciutat de Verulamium (moderna Saint Albans). La seva relació amb els Catalauni de la Gàl·lia Belga (regió de Châlons-en-Champagne), a vegades esmentada, no és segura.

## Etimologia

El seu etnònim deriva d'un compost de les antigues arrels cèltiques * katu- ("batalla") i * wer-lo ("millor"), per tant "excel·lents en batalla", el mateix origen que el posterior prenom britònic i bretó Cadwallon.

## Sobirans

* Cassivel·laune (Cassivellaunus), líder de la resistència contra l'expedició de Juli Cèsar el 54 aC
* Tasciovà, primer rei a emetre moneda a Verulàmium vers el 20 aC. Hauria conquerit part del país dels trinovants incloent Camulodúnum (actual Colchester).
* Cunobelí, fill de l'anterior, va regnar vora trenta anys i va exercir l'hegemonia al sud-est de l'illa. El seu germà Epatic va conquerir territoris cap al sud i oest a costa dels atrèbats.
* Admini, fill de l'anterior, que governava a la zona de Kent; exiliat vers el 40 pel seu pare va demanar ajut als romans igual que el rei atrèbat Vèrica.
* Togodumne, germà de l'anterior, mort en batalla contra Aulus Plauci al Tàmesi.
* Caratac, germà de l'anterior

## Referències

* ↑ John T. Koch (ed.) Celtic culture: a historical encyclopedia, Vol. I, p.357

### Bibliografia

* Sheppard Frere (1998), Britannia: a History of Roman Britain, Pimlico
* John Creighton (2000), Coins and power in Late Iron Age Britain, Cambridge University Press
# Tasciovà

Tasciovà (en llatí, Tasciovanus) fou un rei britó del segle i aC que va governar sobre els catuvel·launs i els trinovants al sud-est d'Anglaterra. Va governar vora quinze anys. Es coneix per algunes monedes datades entre el 25 i el 10 aC. Va succeir Dubnovel·laune (Dubnovellaunus vers 30 a 25 aC). Governava al modern Hertfordshire i hauria traslladat la seva capital a Verulàmium (actual Saint Alban). S'han trobat algunes monedes encunyades a Camulodúnum (Colchester) entre 15 i 10 aC el que sembla indicar una conquesta d'aquest territori on governava Adedomar, cabdill dels trinovants.
Va morir vers el 9 aC i el va succeir el seu fill Cunobelí que va regnar a Camulodúnum. Un altre fill, Epatic, va regnar sobre una facció dissident dels atrèbats. A la "Historia regum Britanniae" (de vers 1135) escrita per Jofre de Monmouth, on es relaten les vides mítiques d'antics sobirans, apareix amb el nom de Tenuanci (Tenuantius).

## Referències

* Venceslas Kruta, Les Celtes, Histoire et Dictionnaire, Éditions Robert Laffont, París, 2000, (ISBN 2-7028-6261-6).
* John Haywood, Atlas historique des Celtes, éditions Autrement, París, 2002, (ISBN 2-7467-0187-1).
* Geoffrey de Monmouth, Histoire des rois de Bretagne, traduït per Laurence Mathey-Maille, Les Belles lettres, París, 2004, (ISBN 2-251-33917-5).
# Grand Annecy

Grand Annecy (oficialment Communauté d'agglomération du Grand Annecy) és una estructura supramunicipal, una Comunitat d'aglomeració, centrada a la ciutat d'Annecy/Èneci. És troba al departament de l'Alta Savoia (regió Alvèrnia-Roine-Alps de l'estat francès). Va ser creada el gener de 2017 per la fusió de l'anterior communauté de l'agglomération d'Annecy i quatre comunitats de municipis. El 2014, la seva població era de 203,078 persones, de les quals 128,422 d'Annecy.

## Composició

El Grand Annecy consisteix en els següents 34 municipis:
* Alby-sur-Chéran
* Allèves
* Annecy
* Argonay
* Bluffy
* Chainaz-les-Frasses
* Chapeiry
* Charvonnex
* Chavanod
* Cusy
* Duingt
* Entrevernes
* Épagny-Metz-Tessy
* Fillière
* Groisy
* Gruffy
* Héry-sur-Alby
* La Chapelle-Saint-Maurice
* Leschaux
* Menthon-Saint-Bernard
* Montagny-les-Lanches
* Mûres
* Nâves-Parmelan
* Poisy
* Quintal
* Saint-Eustache
* Saint-Félix
* Saint-Jorioz
* Saint-Sylvestre
* Sevrier
* Talloires-Montmin
* Veyrier-du-Lac
* Villaz
* Viuz-la-Chiésaz

## Referències

* 1 2 BANATIC Arxivat 2017-10-10 a Wayback Machine., Périmètre des EPCI à fiscalité propre. Accessed 2017-06-28.
* ↑ INSEE
# Trifilita

La trifilita és un mineral de la classe dels fosfats, i pertany i dona nom al grup de la trifilita. Va ser descoberta l'any 1834 al bosc bavarès, en l'estat de Baixa Saxònia (Alemanya), sent nomenada així del grec antic treis (tres) i philê (conjunt d'elements dins un tot), perquè és un fosfat de tres metalls: liti, ferro i manganès.

## Característiques

La trifilita és un fosfat anhidre de liti i ferro, que cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa és de 4 a l'escala de Mohs. L'oxidació del mineral pot fer canviar molt les seves propietats òptiques. Forma una sèrie de solució sòlida amb la litiofilita (LiMn$^{2+}$PO₄), en la qual la substitució gradual del ferro per manganès va donant els diferents minerals de la sèrie. El terme extrem proper a la litiofilita s'altera a purpurita, mentre que el terme extrem proper a la trifilita s'altera a heterosita. És isostructural amb l'olivina. A més dels elements de la seva fórmula, LiFe$^{2+}$PO₄, sol portar com impureses: manganès, magnesi i calci.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la trifilita pertany a «08.AB: Fosfats, etc. sense anions addicionals, sense H₂O, amb cations de mida mitjana» juntament amb els següents minerals: farringtonita, ferrisicklerita, heterosita, litiofil·lita, natrofilita, purpurita, sicklerita, simferita, karenwebberita, sarcòpsid, chopinita, beusita, graftonita, xantiosita, lammerita, lammerita-β, mcbirneyita, stranskiita, pseudolyonsita i lyonsita.

## Formació i jaciments

És un mineral de formació secundària comunament amb pseudomorfisme de les espècies primàries originals. És el més abundant dels fosfats primaris en un complex de roques pegmatites de tipus granit, on normalment es troba reemplaçant a la siderita junt a altres minerals fosfats. Pot tenir creixement epitàxic amb la graftonita. Sol trobar-se associada a altres minerals com: ferrisicklerita, heterosita, alluaudita o altres fosfats, així com òxids de ferro i manganès. Als territoris de parla catalana ha estat descrita la varietat ferrisicklerita al Cap de Creus (Alt Empordà).

## Grup de la trifilita

El grup de la trifilita està format per set fosfats anhidres, sent isoestructural amb el grup olivina.
| Espècie Fórmula Ferrisicklerita Li$_{1-x}$(Fe$_x$$^{3+}$Fe$_{1-x}$$^{2+}$)PO₄ Karenwebberita Na(Fe$^{2+}$,Mn$^{2+}$)PO₄ Litiofilita LiMn$^{2+}$PO₄ Natrofilita NaMn$^{2+}$PO₄ | Espècie Fórmula Purpurita (Mn$^{3+}$,Fe$^{3+}$)PO₄ Sicklerita Li$_{1-x}$(Mn$_x$$^{3+}$Mn$_{1-x}$$^{2+}$)PO₄ Trifilita LiFe$^{2+}$PO₄ |

## Referències

* ↑ «Triphylite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 febrer 2015].
* 1 2 «Triphylite Group» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 febrer 2015].
* ↑ J. L. Garrido & J.M. Ybarra, «Trifilita» Arxivat 2014-10-22 a Wayback Machine., Nomenclàtor de les Espècies Minerals, Grup Mineralògic Català, 2010, pàgina 314
* ↑ «Trifilita». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Lithiophilite-Triphylite Series» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 febrer 2015].
* ↑ Bareche, Eugeni. Els minerals de Catalunya: segle XX. Barcelona: Grup Mineralògic Català, 2006, p. 269. ISBN 84-609-9071-0 [Consulta: 6 febrer 2024].
# Toni Mira Martínez

Toni Mira Martínez (Barcelona, 14 de setembre de 1957) és un coreògraf, ballarí i actor català. Ha estat al capdavant de la companyia Nats Nus Dansa des de la dècada del 1980. Ha estat pioner en l’ús de les noves tecnologies en escena, des del vídeo fins al mapping, passant per dispositius de llums infrarojos.

## Biografia

Va compaginar els estudis d’arquitectura a l'ETSAB amb la formació en dansa a l’escola El Timbal. Al cinquè any va abandonar la llicenciatura per entrar a l’Institut del Teatre de Barcelona, on es graduà en dansa contemporània.
L’any 1987 va fundar juntament amb Claudia Moreso la companyia Nats Nus Dansa. El seu primer espectacle va ser Strangers in the night (1989) i des d’aleshores han participat en festivals de més de vint països dels cinc continents.
Ha treballat com a ballarí o coreògraf per a d'altres companyies com el Ballet Contemporani de Barcelona, Dagoll Dagom Diversions Dance Company. Mira ha muntat espectacles destinats a la formació de nous públics amb la companyia Nats Nus. En l’àmbit de la videodansa, ha creat Graons (1993) i Concert (1996).
Com a actor ha interpretat diversos papers en televisió, tot i que el més popular va ser a El cor de la ciutat. És coreògraf associat de la Dance House Millenium Center de Cardiff i soci fundador i membre actiu del Centre de Creació la Caldera de Barcelona.
En la vessant pedagògica, ha desenvolupat un projecte educatiu per acostar la dansa a les escoles públiques que s’ha dut a terme a Sant Cugat, Sitges i Barcelona. En la vessant social, ha desenvolupat projectes de dansa a la presó de dones de Wad Ras i ha dirigit un espectacle amb un repertori mixt de ballarins i reclusos a la presó de Can Brians.
Va ser guardonat amb el Premi Ciutat de Barcelona l’any 2009, el Premi Nacional de Dansa de Catalunya l’any 2010 i el premi Dansacat per al projecte «Dansa a les escoles».

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 Pijuan Hereu, Albert. «Toni Mira Martínez». Enciclopèdia de les Arts Escèniques Catalanes. Institut del Teatre (reconeixement).
# Cúrios (Xipre)

Cúrios (en grec: Κούριον) fou una antiga colònia grega i fenícia de Xipre.

## Mitologia i creences

La seua fundació mítica s'atribueix a Curieus, fill de Cínires. Estrabó l'esmenta com el primer indret de la costa occidental de Xipre orientat cap a Rodes, i afegeix que era a prop d'un promontori des d'on es llançaven les persones que tocaven l'altar d'Apol·lo. Aquest santuari d'Apol·lo Hilates, l'esmenta també Claudi Elià, que explica que allí es refugiaven els cérvols. L'epítet hilates es documenta si més no des del principi de l'època hel·lenística i el seu culte arribà a ser molt important, fins i tot a Egipte i potser a Magnèsia. També està testificat a Cúrios el culte a Àrtemis, Demèter, Persèfone, Arsínoe II i és possible que també s'hi veneràs Asclepi, Ptolemeu IV Filopàtor i Isis. També s'ha trobat una dedicatòria a «tots els déus».

## Història

Sembla que els primers que s'hi van establir foren fenicis; Heròdot, però, i Estrabó, esmenten que es deia que havia estat fundada per argius. Cúrios apareix en inscripcions assíries del temps d'Assarhaddon i Assurbanipal a començament del segle vii abans de la nostra era. Estesenor, rei de Cúrios, va trair en el 498 ae la resta de les ciutats de l'illa i lluità amb els perses en el seu enfrontament contra els xipriotes. Poc després, Salamina es va unir també als perses.

## Restes arqueològiques

Es conserven fragments de decrets de Cúrios del segle III abans de la nostra era, en què s'esmenten institucions com la Bule o un secretari (γραμματεὺς τῆς πόλεως), i més tard, en el II ae, es documenten arconts, secretaris i agorànoms. D'època hel·lenística també n'hi ha decrets honorífics, i epitafis. A més a més, apareix documentat un gimnàs; hi havia també un estadi i un teatre grec del segle ii ae. Entre les inscripcions que s'han descobert algunes són en sil·labari xipriota i en llengua fenícia. Altres objectes que s'han trobat a Cúrios són una enòcoa de faiança d'origen egipci, una estàtua eqüestre que podria representar Alexandre el Gran i Bucèfal, datada del 300 ae i un mosaic del segle iii ae.

## Referències

* 1 2 Estrabó, XIV, 6, 3.
* ↑ Elià, Història dels animals, XI, 7.
* ↑ María Sotiriou, Integració de cultures en les ciutats i els territoris xipriotes en l'època hel·lenística. Arxivat 2020-11-24 a Wayback Machine. Pàgs. 145,148,149,150,154,158,160,162.
* ↑ Heròdot, V, 113.
* ↑ María Sotiriou, Integració de cultures en les ciutats i territoris xipriotes durant l'època hel·lenística. Arxivat 2017-12-12 a Wayback Machine. Pàgs. 25-27,38,68-69,78,82,199-200, tesi doctoral, Madrid: Universitat Complutense (2010), ISBN 978-84-693-1276-6.

## Vegeu també

* Deu ciutats estat de Xipre
# Trilogia Koker d'Abbas Kiarostami

La trilogia Koker és una sèrie de tres pel·lícules dirigides per l'aclamat cineasta iranià Abbas Kiarostami: Where is My Friend's House? (1987), Life and Nothing More... (també coneguda com And Life Goes On, 1992) i Through the Olive Trees (1994). La designació va ser feta per teòrics i crítics de l'obra del director en lloc del pròpi Kiarostami, qui es resisteix a la designació i assenyala que les pel·lícules estan connectades només per l'accident de la localització comú, Koker. Kiarostami ha suggerit que podria ser més apropiat considerar els dos últims títols esmentats juntament amb Taste of Cherry (1997) com una trilogia, ja que estan connectats pel tema de la preciosidad de la vida.
Where is My Friend's House? explica la senzilla història d'un nen, Ahmed, que ha de viatjar des de Koker fins al poble veí. Tot comença quan un matí a l'escola el professor amenaça i renya al seu company Mohamed, que no ha pogut fer els deures al quadern. Aquella mateixa tarda, Ahmed es dona compte que ha agafat el quadern del seu company per equivocació i decideix anar a buscar casa seva al poble del costat per tal de retornar-li.
Life and Nothing More..., segueix la història del director fictici de Where is My Friend's House? i el seu fill petit mentre condueixen de Teheran a Koker. Tots dos es mouen en cotxe a la recerca dels dos nens protagonistes de Where is My Friend's House?, tement que hagin mort en el terratrèmol d'Iran de 1990 que va matar a 50,000 persones al nord del país.
Per acabar, Through the Olive Trees examina la realització d'una petita escena de Life and Nothing More.... D'aquesta manera un drama perifèric de la pel·lícula de Life and Nothing More... es converteix en el drama central de Through the Olive Trees, l'última part de la trilogia.
Les tres pel·lícules d'Abbas Kiarostami se situen entre el món de la ficció i allò real, expandint el mitjà del cinema a noves experiències formals i aproximant-se a un caràcter de metacinema. Les tres pel·lícules es troben entre els seus treballs més aclamats, juntament amb Taste of Cherry (1997) i Close-Up (1990).
Adrian Martin emfatitza la percepció directa del món d'Abbas Kiarostami i identifica el seu cinema amb el concepte d'"esquemàtic". Els "diagrames" inscrits en el paisatge, com el famós camí zigzaguejant que trobem a les tres pel·lícules de la trilogia, indiquen una "geometria de les forces de la vida i el món". Segons Adrian Martin, aquestes forces no són ni un ordre ni un caos complet, sinó que es tracta més aviat d'allò que es troba entre aquests dos pols.
El poblet de Koker ha experimentat molts canvis en les últimes tres dècades. No obstant això, encara és considerat una atracció per als amants del cinema i els cineastes de tot el món.

## Referències

* ↑ The Criterion Collection: Taste of Cherry by Abbas Kiarostami
* ↑ Days in the Country: Representations of Rural Space and Place in Abbas Kiarostami's Life and Nothing More, Through the Olive Trees and The Wind Will Carry Us
* ↑ BFI | Sight & Sound | May 2005 (Arxiu: ).
* ↑ Kiarostami: The Art of Living - Review (Arxiu: ).
* ↑ Reasons to visit Koker
# Trèvol pudent

El trèvol pudent (Bituminaria bituminosa, sinònim Psoralea bituminosa) és una planta amb flor del gènere Bituminaria, abans considerada dins del gènere Psoralea. Malgrat el seu nom comú de "trèvol", no pertany al gènere Trifolium. És una herba ruderal de caràcter perenne, de 30 cm a un metre d'alçada. Té els folíols enters i floreix, amb glomèruls d'1,5 a 2 cm, sostinguts per un llarg peduncle. Les flors són d'un color blau violaci clar (rarament blanquinoses) i floreixen de març a novembre, desprenent una olor semblant al betum. Prolifera naturalment a la conca del Mediterrani i les Illes Canàries, des del nivell del mar fins a 1.450 m (al País Valencià). Penetra molt a l'interior de quasi tota la península Ibèrica i es troba en marges de camps i fenassars de sòl profund. S'investiguen les seves propietats medicinals, en concret per a l'extracció de la furanocumarina.

## Referències

* ↑ Bolòs, Oriol; Vigo, Josep. Flora dels Països Catalans. Ed. Barcino. Barcelona, 1984. ISBN 9788472265974.

## Enllaços externs

* http://www.fao.org/ag/AGP/agpc/doc/Gbase/new_species/tedera/bitbit.htm Arxivat 2015-01-06 a Wayback Machine.
# Turcmans

Els turcmans és un terme col·lectiu que designa als pobles turcs nòmades de l'Àsia central. Avui en dia, el terme «turcmans» designa als habitants del Turkmenistan, mentre la resta de pobles turcs de l'Àsia central i Pèrsia són anomenats pels seus gentilicis ètnics propis.
Es creu que el nom deriva del persa Turk-namand (Semblants als turcs). Inicialment es va dir turcmans als pobles turcs instal·lats a Mawara al-Nahr (Transoxiana) però progressivament va incloure a tots els habitants, o sigui també als iranians (tadjiks). Una altra teoria diu que turcman deriva de Turk (turc) i de man (derivatiu que significa augment, força, una cosa així com «Més Turcs»). Els historiadors del segle xi i XII designaven com a turcmans les tribus oghuz i altres tribus que havien esdevingut musulmanes; així inicialment turcman va servir no per definir una ètnia sinó a les poblacions turquitzades islamitzades.

## Referències

* ↑ «Optimot. Consultes lingüístiques - Llengua catalana». [Consulta: 25 desembre 2020].
* ↑ «Turcmans». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Enciclopèdia de l'Islam, X, pàgina 789