OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Alonso Guerrero Pérez

Alonso Guerrero Pérez (Mèrida, Badajoz, 12 de novembre de 1962) és un escriptor i professor d'ensenyament secundari.
Va néixer a Mèrida, però es va educar a Almendralejo (Badajoz). És llicenciat en Filosofia i Lletres. Ha guanyat diversos premis literaris, incloent-hi el Premi Felipe Blat de Villanueva de la Serena (1982) i el Premi Navarra de Novel·la (1987). A més de ficció, ha escrit assaig, crítica literària i periodisme d'opinió.
Pel que fa a la seva vida privada, el 1998 es va casar amb Letizia Ortiz, que després seria Reina d'Espanya.

## Obres

* Tricotomía (1983)
* Los años imaginarios (1987)
* Los ladrones de libros (1991)
* El hombre abreviado (1998)
* El durmiente (1998)
* Fin del milenio en Madrid (1999)
* De la indigencia a la literatura (2004)
* El edén de los autómatas (2004)
* La muerte y su antídoto (2004)
* Doce semanas del siglo XX (2007)
* Un palco sobre la nada (2012)
* Un día sin comienzo (2014)
* El mundo sumergido (2016)
* El amor de Penny Robinson (2018)

## Referències

* ↑ Pàgina d'Alonso Guerrero Pérez a Geneall.net Consultat el 19 de Desembre de 2018.
* ↑ Bernal, José Luis. «Alonso Guerrero Pérez. Una obsesión por la palabra». Alcántara. Revista del Seminario de Estudios Cacereños, Gener-Abril 1985, p.75-78.. Arxivat de l'original el 2018-12-20. [Consulta: 20 desembre 2018].
* ↑ Portero, Pilar. «Aprendiz de reina». El Mundo, 01-04-2004. [Consulta: 20 desembre 2018].
# Escala macrosísmica europea

L'escala macrosísmica europea, anomenada formalment EM-98, pretén quantificar la intensitat d'un terratrèmol a partir de la combinació de dades objectives (com energia alliberada) i efectes a la zona. S'estructura en dotze graus, que són:
* no es nota
* es pot notar lleugerament en situacions concretes
* la vibració és feble, es pot notar per part dels individus
* vibració d'objectes, els dorments es desperten
* vibració forta d'objectes, es pot notar a alguna estructura, possibles trencadisses menors
* afectació a cobertes, possibles trencadisses, la gent abandona els edificis
* els mobles es desplacen, afectació d'elements constructius menors, caiguda d'objectes
* esquerdes a parets, possibles esfondraments d'estructures lleugeres, danys causats per desplaçaments d'objectes
* afectació d'edificis, monuments i columnes
* esfondrament d'edificis ordinaris
* la majoria d'edificis es destrueixen, afectació al sòl
* destrucció massiva
# Torre-sana

Torre-sana és un barri de Terrassa que ocupa l'extrem oriental del districte 2 o de Llevant, al límit est de la ciutat, tocant a Torrebonica, situat al marge esquerre del torrent de Vilardell, tributari de la riera de les Arenes. Té una superfície de 0,41 km² i una població de 6.694 habitants el 2021.
Està limitat al nord per la via del ferrocarril Barcelona-Manresa de la RENFE, on hi ha la nova estació de Terrassa Est per on passa la línia 4 de Rodalies de Catalunya; al sud pel carrer de La Rioja, a l'est pel carrer del País Basc i el camí dels Monjos, i a l'oest per l'avinguda de Madrid.
Té parròquia pròpia, fundada el 1966, a l'església de la Mare de Déu de Montserrat, modern edifici inaugurat el 1984; la parròquia sobrepassa els límits del barri i inclou també els de Montserrat i Vilardell. La festa major és el diumenge abans de Sant Joan.
Acull el centre d'atenció primària Terrassa Est, al carrer de Ciudad Real, on hi ha una parada d'autobús de la línia 3 de Terrassa.
El carrer principal del barri és l'avinguda de Madrid.

## Història

En terrenys propietat de Can Viver de Torrebonica es va projectar una urbanització que s'havia d'estendre al llarg del camí dels Monjos i que es va anomenar Torre-sana. S'hi van edificar algunes torres de segona residència, principalment per a gent de Barcelona, però considerant la poca sortida que tenien les parcel·les se'n va reconvertir l'estatus inicial i es van vendre a baix preu, amb què van proliferar-hi les barraques d'immigrants que van arribar a la ciutat després de les riuades del 1962.
Torre-sana continua essent un barri extrem de la ciutat i fins no fa gaires anys no tenia cap mena de servei ni estava urbanitzat. A l'extrem nord, a la confluència amb les Arenes, el 3 de març del 2008 hi va entrar en funcionament la nova estació de ferrocarril Terrassa Est.

## Referències

* ↑ «Torre-sana». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 4 desembre 2022].
* ↑ «Ajuntament de Terrassa – Anuari estadístic 2021». [Consulta: 14 gener 2022].
* ↑ Serra, Gemma Ramos i «La Capella del Santíssim i altres incorporacions artístiques a la parròquia de Sant Pere durant el segle XX». Terme, 34, 2019, pàg. 151–169. ISSN: 2014-9670.
* ↑ Lacueva, José Luis «Memòria terrassenca: recerca i arxiu de fonts orals». Terme, 2002, pàg. 175-184.
* ↑ Muxí Martínez, Zaida «Torre-sana, proceso abierto». Quaderns d'arquitectura i urbanisme (Ed. trilingüe), 257, 12-2008, pàg. 76–83. ISSN: 1886-1989.
# Gjeravica

Gjeravica o Đeravica (albanès: Gjeravica; serbi: Ђеравица) és el segon cim de muntanya més alt de la serralada dels Alps Albanesos i de la cadena dels Alps Dinàrics, després de Maja e Jezercës. És la muntanya més alta de Kosovo, i, d'acord amb l'opinió sostinguda pel govern de Sèrbia que Kosovo és part de Sèrbia, la muntanya més alta de Sèrbia. Té una elevació de 2,656 metres sobre el mar. Gjeravica està situada a la part occidental de Kosovo, a la municipalitat de Junik. Abans del segle xx, Gjeravica s'anomenava Kaluđerovica (Kaluđer vol dir monjo en serbi).

## Referències

* ↑ «CIA World Factbook 2014: Kosovo». Central Intelligence Agency, 2014. Arxivat de l'original el 5 d’agost 2014. [Consulta: 5 abril 2015].
* ↑ «CIA World Factbook 1999». Central Intelligence Agency, 1999. [Consulta: 5 abril 2015].
* ↑ «Facts about Serbia: Position, relief and climate». Government of Serbia. Arxivat de l'original el 9 d’octubre 2014. [Consulta: 5 abril 2015].
* ↑ «Facts about Serbia». National Tourism Organisation of Serbia, 2015. Arxivat de l'original el 29 de desembre 2015. [Consulta: 5 abril 2015].
# José Luis Rugeles

José Luis Rugeles Gracia (Bogotà, 3 d'octubre de 1968) és un cineasta, productor i director de fotografia colombià.

## Biografia

El 1991 es va graduar en Cinema i Fotografia a Unitec. En 1997 va viatjar a Nova York a dirigir el documental Umbrella House i posteriorment ha estat director dels curtmetratges Preludio (1991), Salazar y Torres fueron los culpables (1992) i El dragón de Comodo (2007). Amb aquest curtmetratge ha estat guanyador, entre d'altres, del premi al millor director a la IX Mostra Curtas Vila de Noia a Espanya i del millor curtmetratge al Festival de Cinema al Carrer a Barranquilla, Colòmbia.
Va dirigir segona unitat de la reeixida pel·lícula Perder es cuestión de método (2004) de Sergio Cabrera i fou productor associat de La historia del Baúl Rosado (2005) de Libia Stella Gómez; també va produir el llargmetratge animat Circus o el hombre que alquiló su cabeza del director i artista plàstic Carlos Santa i productor executiu associat del llargmetratge El Páramo, pel·lícula escrita i dirigida per Jaime Osorio. El 2015 va dirigir Alias María, amb la que va participar en la secció Un Certain Regard del 68è Festival Internacional de Cinema de Canes.

## Filmografia

* Alias María (2015)
* El laberinto (2012)
* García (2010)
* El dragón de Komodo (2007)
* Perder es cuestión de método (2004)

## Referències

* ↑ José Luis Rugeles a proimagenescolombia.com
* ↑ José Luis Rugeles a retinalatina.org
* ↑ José Luis Rugeles al web del Festival de Canes

## Enllaços externs

* Trayectoria de José Luis Rugeles
# Escut de Vilanant

L'escut oficial del municipi de Vilanant (Alt Empordà) té el següent blasonament:
    Escut caironat truncat, amb el primer de sinople i el segon d'or. Per timbre, una corona de marquès.

## Història

Fou creat el 1993 i aprovat per la Generalitat de Catalunya el 9 de juny d'aquell any.
Aquest escut combina elements procedents de les armes heràldiques dels antics senyors feudals de la població, els Palau i els Salbà, marquesos de Vilanant des de 1682. Dels primers incorpora els esmalts heràldics; dels segons, la corona que correspon a la dignitat de marquès.
Igualment, són armes parlants i fan referència a la possible etimologia del nom del poble, que, a partir del llatí, significaria "vila abundant": el sinople representaria els prats i els boscos i l'or, l'abundància de les collites i la terra fèrtil i assolellada.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Empordà

## Referències

* 1 2 «RESOLUCIÓ de 9 de juny de 1993, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Vilanant.» ( PDF). DOGC num. 1761. Generalitat de Catalunya, 23-06-1993. [Consulta: 28 juny 2010].
* ↑ Edicte d'exposició pública de l'expedient i el projecte d'escut de Vilanant (DOGC 1722 de 17-03-1993 p. 1979)
# Amy Benkenstein

Amy Benkenstein (Berlín, 27 de novembre de 1990) és una actriu alemanya d'origen georgià. Coneguda per la seva aparició a la sèrie del canal RTL Television La casa dels somnis emesa per TV3.

## Biografia

Va créixer al districte berlinès de Buch i del del 2012 al 2016 va estudiar a l'Acadèmia d'Art Dramàtic Ernst Busch. Durant els seus estudis va actuar al Teatre Alemany de Berlín i al Theater an der Parkaue. Va fer el debut televisiu el 2018 en l'adaptació de la novel·la de Lutz Seiler Kruso, dirigida per Thomas Stuber.

## Filmografia
### Televisió

* 2017. Kruso
* 2018. Harter Brocken - Der Geheimcode
* 2019. Cleo
* 2019. Comissari Dupin - Llegat bretó
* 2019. Das vergessene Dorf - Cora Steins erster Fall
* 2019. In aller Freundschaft
* 2019. The Jog
* 2020. Polizeiruf 110 - Der Verurteilte
* 2020. Kroymann
* 2021. La casa dels somnis
* 2021. SOKO Wismar
* 2021. Dawn
* 2022. Helgoland 513

## Teatre

* 2015. Die Rätselprinzessin, Theater Rostock
* 2015. Caligula, Studiotheater Berlin
* 2015. Parsival und Anima, Studiotheater Berlin
* 2015. Als das Meer einer Einladung nachzukommen durchaus, Deutsches Theater Berlin
* 2016 - 2017. AFFE. Ein Trip mit den Songs von Peter Fox, Neuköllner Oper Berlin
* 2016. German Love Letter, Theater Graz
* 2016. Das Krankenhaus am Rande der Stadt, Theater Graz
* 2016. Nichts tun/Florian Hein: Es geht nur um mich, Studiotheater Berlin
* 2016. Moby Dick, Theater Leverkusen i Theater an der Parkaue Berlin
* 2017. Die Prüfung und Einschätzung..., Studiotheater Berlin
* 2018. FATZERAPPARAT. Arbeitsphase 2: Anatomie, Literaturforum im Brecht-Haus
* 2019. Herbststück 89, Theater Quartier Halle
* 2020. Epilog Krieg und Frieden, Epilog Krieg und Frieden

## Referències

* ↑ «"Das Haus der Träume": Diese Hauptfiguren sollten Sie kennen» (en alemany). RTL news, 30-09-2022 [Consulta: 4 maig 2023].
* ↑ «La casa dels somnis». Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals. [Consulta: 4 maig 2023].
* ↑ «Amy Benkenstein» (en anglès). Crew united. [Consulta: 4 maig 2023].
* ↑ «Amy Benkenstein in Kruso (2018)». IMDb. [Consulta: 4 maig 2023].
# Ca la Paula (Castellfollit de la Roca)

Ca la Paula és una obra de Castellfollit de la Roca (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa entre mitgeres situada al costat de la carretera comarcal que uneix Girona i Olot. Disposa de baixos, amb quatre grans portalades, avui habilitades com a bar-restaurant. El primer pis té un ampli balcó central, amb dues obertures que hi donen accés i a cada costat hi ha un balcó senzill. El pis superior disposa de quatre d'una sola obertura. Tots els balcons de l'habitatge estan sostinguts per mènsules d'estuc ornamentades amb fullatge estilitzat. Les obertures estan emmarcades per rajols i decorades amb rombes de ceràmica vidriada de color verd. Aquesta també es va emprar per fer una sanefa que separa cada un dels pisos. A la part superior destaca l'ampli voladís sostingut per bigues de fusta, que protegeix una sanefa de ceràmica decorada en forma d'escacs de color blau i blanc.

## Referències

* ↑ «Ca la Paula». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 28 febrer 2019].
# Escut de l'Ampolla

L'escut oficial de l'Ampolla (Baix Ebre) té el següent blasonament:
    Escut caironat: d'atzur, un far d'argent encès d'or; la capa de sinople rivetada d'argent. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 20 de març de 1992.
L'escut d'aquest nou municipi (creat el 1990 com a segregació d'una part del Perelló, ja que l'Ampolla era el barri marítim que, gràcies al turisme, ha acabat creixent més que el poble originari de l'interior) és també de nova factura: la capa vol representar el port on el navegant pot trobar refugi, i el far al·ludeix també a aquest port, dedicat a la pesca i al turisme.

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Baix Ebre
* Bandera de l'Ampolla

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 20 de març de 1992, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de l'Ampolla.» (pdf). DOGC num. 1575, 20-03-1992. [Consulta: 25 juny 2010].
# Gregorio Luri Medrano

Gregorio Luri Medrano (Azagra, 1955) és un professor de filosofia navarrès.
És doctor en filosofia per la Universitat de Barcelona, llicenciat també en ciències de l'educació, premi extraordinari de llicenciatura en ciències de l'educació i premi de doctorat en filosofia. Ha treballat com a mestre de primària, com a professor de filosofia en batxillerat i com a professor universitari.
Ha publicat diversos textos de caràcter filosòfic. És coordinador del volum La raó del mite (2000), és autor, entre altres textos, del Procés de Sòcrates (1998), Biografies d'un mite (2001) i Guia per a no entendre Sòcrates (2004). També ha escrit L'escola contra el món (2008), on fa un repàs als temes polèmics de l'educació des d'una òptica crítica i optimista. També ha publicat Val més educar. Consells als pares sobre el sentit comú (2014) i Seguint les passes dels almogàvers (2014). El seu darrer llibre és Elogio de las familias sensatamente imperfectas (2017)
Col·labora com a opinador al diari Ara.

## Referències

* ↑ «edu21.cat». Arxivat de l'original el 2015-01-19. [Consulta: 10 abril 2010].
* ↑ «L'escola contra el món». Arxivat de l'original el 2010-06-25. [Consulta: 13 febrer 2011].
* ↑ «Buscant els motius del fracàs escolar - Televisió de Catalunya».

## Enllaços externs

* Blog de l'autor (castellà)
# Endangered Species Act

L'Endangered Species Act of 1973 o ESA és la més vasta de les dotzenes de lleis ambientals que els Estats Units d'Amèrica promulgaren durant la dècada del 1970. Com està escrit a l'article segon de la llei, fou creada per protegir les espècies críticament amenaçades d'extinció com a "conseqüència del creixement econòmic i desenvolupament intemperats per la preocupació i conservació adequades".

## Enllaços externs

* «Text complet de l'Endangered Species Act» (en anglès). US Fish & Wildlife Service. Arxivat de l'original el 2007-10-14. [Consulta: 12 octubre 2009].
# Escandinavisme

L'escandinavisme o panescandinavisme és un fenomen polític, lingüístic i cultural que, impulsat per estudiants universitaris durant la dècada del 1840, es va formar a Dinamarca i Suècia amb base a Escània i girava entorn a la idea d'una unitat escandinava. Aquesta ideologia suporta diversos tipus de cooperació entre els països escandinaus, i se centra en la promoció i defensa com a elements d'una herència comuna el seu passat compartit, la mitologia nòrdica i les arrels lingüístiques del nòrdic antic.

## Història

Es va originar paral·lelament als moviments d'unificació d'Alemanya i Itàlia, tot i que, a diferència d'aquests, el projecte d'un estat escandinau no va reeixir i no va tenir continuïtat. Va ser estimulat pels descobriments filològics i arqueològics dels segles xviii i XIX, la pujada del pangermanisme i paneslavisme i un temor general a l'expansionisme rus.
El moviment va tenir una força significant entre els anys 1846 i 1864, malgrat que només va gaudir d'un fort suport entre els suecs de Finlàndia. La caiguda del panescandinavisme va arribar aquest darrer any, amb l'esclat de la Segona Guerra de Slesvig; Carles XV de Suècia, que en aquells moments era el rei de la unió entre Suècia i Noruega, no només no va aconseguir defensar el moviment sinó que no va poder ajudar Dinamarca en la guerra. Tot i això, a finals del segle XX hi va haver un resorgiment del sentiment panescandinau.

## L'escandinavisme en la cultura popular

L'escriptor Hans Christian Andersen es va adherir a l'escandinavisme després d'una visita a Suècia el 1837, i es va comprometre a escriure un poem a expressar la connexió de suecs, danesos i noruecs. Dos anys més tard, durant una visita a l'illa danesa de Fiònia, va escriure el poema Jeg er en Skandinav ("Sóc escandinau"), com a part de l'himne escandinau; posteriorment el compositor Otto Lindblad va afegir-hi la música, i la composició va publicar-se el 1840.
En un dels relats de Sherlock Holmes, A Scandal in Bohemia, s'hi anomena un fictici "Rei d'Escandinàvia", la filla del qual està a punt de casar-se amb el també fictici Rei de Bohèmia, un dels protagonistes de la història.

## Vegeu també

* Pannacionalisme
* Moviment de Resistència Nòrdic
* Model escandinau

## Enllaços externs

* About Pan-Scandinavianism. Reference Points in the 19th Century (1815-1864) (anglès)
* El Tractat de Hèlsinki de 1962, també conegut com la Constitució dels Països Nòrdics (anglès) (danès) (suec) (noruec) (finès) (islandès)
# Astazu Oriental

L'Astazu Oriental o Gran Astazu, o Astazu o Marmoré del Cul Oriental, és una muntanya de 3.071 m d'altitud, amb una prominència de 97 m, que es troba al massís del Mont Perdut, entre la província d'Osca (Aragó) i el departament dels Alts Pirineus (França). S'accedeix per la Vall de Pineta des del refugi de Pineta (1.240 m).

## Vegeu també

* Astazu Occidental

## Referències

* ↑ Benito Alonso, José Luis. «Vegetación del Parque Nacional de Ordesa y Monte Perdido (Sobrabe, Pirineo Central Aragonés)» (en castellà). Consejo de Protección de la Naturaleza de Aragón. [Consulta: 12 octubre 2017].
* ↑ Buyse, Juan. Los Tresmiles del Pirineo, un estudio enciclopédico (en castellà). 3a. ed.. Barcelona: Martínez Roca, 1993 (Muntanyisme). ISBN 8427017340.
* ↑ Coll, Xavier; Coll, Joan. Ordesa Vignemale Mte Perdido, Esc. 1:40.000. 4a. ed.. Granollers: Editorial Alpina, 1976 (E-25). ISBN 84-7011-067-5.
* ↑ Millán, Vicente. «Pineta» (en espanyol europeu). Fam.es. [Consulta: 9 octubre 2017].
# Escut de la Llacuna

L'escut oficial de la Llacuna té la següent descripció:
| « | Escut caironat: d'or, un cérvol d'atzur contornat. Per timbre, una corona de baró. | » |

## Història

Va ser aprovat el 17 de gener de 1992 i publicat al Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya el 29 de gener del mateix any.
La vila fou fundada al peu del castell de Vilademàger, centre d'una baronia encapçalada pels Cervelló al segle xiv. L'escut presenta la corona de baró i unes armes basades en les dels barons de Cervelló, amb la diferència que el cérvol d'aquests no és contornat com el de la Llacuna.

## Referències

* ↑ Sala i Morell, Joan «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic municipal de la Llacuna» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya, num. 1548, 17-01-1992, pàg. 650. Arxivat de l'original el 2023-01-15 [Consulta: 23 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Anoia
# Ana María Martínez-Pina

Ana María Martínez-Pina García (Barcelona, 18 de juliol de 1971) és una jurista espanyola, i des del 25 de novembre de 2016 fins al novembre de 2020 ha estat vicepresidenta de la Comissió Nacional del Mercat de Valors (CNMV).

## Biografia

Va néixer el 18 de juliol de 1971 a Barcelona. Es va llicenciar en Dret a la Universitat Central de Barcelona, va treballar per a KPMG i des de 2002 pertany al Cos Superior d'Inspectors d'Assegurances de l'Estat.
Ha estat destinada a la Dirección General de Seguros y Fondos de Pensiones de 2002 a 2003 i, des de 2003, a l'Institut de Comptabilitat i Auditoria de Comptes (ICAC), on ha estat Sotsdirectora General Adjunta de Normalització i Tècnica Comptable i Secretària del Comitè Consultiu de Comptabilitat (2006-2012).
Ha estat membre dels grups de treball encarregats d'elaborar el Pla General de Comptabilitat i totes les seves normes de desenvolupament. Ha estat membre de la Comissió Rectora del Fons de Reestructuració Ordenada Bancària (FROB). Des de febrer de 2012 fins a la seva incorporació a la CNMV va ser Presidenta de l'Institut de Comptabilitat i Auditoria de Comptes (ICAC).
El novembre de 2016 fou nomenada vicepresidenta de la Comissió Nacional del Mercat de Valors (CNMV) i el juliol de 2019, copresidenta del Monitoring Club. En extingir-se la seva vicepresidència a la CNMV, al novembre de 2020, fou substituïda per Montserrat Martínez Parera.

## Referències

* 1 2 «Albella y Martínez-Pina no seguirán al frente de la CNMV» (en castellà). El Asesor Financiero, 16-11-2020. [Consulta: 26 maig 2021].
* ↑ RESOLUCIÓN de 15 de julio de 2002, de la Secretaría de Estado para la Administración Pública, por la que se nombran funcionarios de carrera del Cuerpo Superior de Inspectores de Seguros del Estado.
* ↑ «Ana María Martínez-Pina, nueva presidenta del ICAC». Europa Press, 17-02-2012 [Consulta: 29 novembre 2016].
* ↑ «Martínez-Pina (CNMV) es nombrada copresidenta del Monitoring Group sobre normas internacionales de auditoría» (en castellà). Europa Press, 12-07-2019. [Consulta: 26 maig 2021].
* ↑ «Albella y Martínez-Pina no seguirán al frente de la CNMV» (en castellà). Expansión, 16-11-2020. [Consulta: 26 maig 2021].
* ↑ Blázquez, Pilar. «Sebastián Albella no renovará como presidente de la CNMV» (en castellà). La Vanguardia, 16-11-2020. [Consulta: 26 maig 2021].
# Xavier Safont-Tria i Ramon

Xavier Safont-Tria i Ramon (Mataró, 1969) és un enginyer agrònom, pagès i polític català.

## Biografia

Va iniciar la seva vida política el 1986, a l'institut, organitzant la Coordinadora d'Estudiants Independentistes del Maresme (CEIM) per l'ús del català en l'ensenyament al País Valencià. Llavors es va llicenciar en Enginyeria Tècnica Agrícola per la Universitat Politècnica de Catalunya. Va ser sindicalista a la Unió de Pagesos i a l'Assemblea Pagesa.
Va emprendre la candidatura de la CUP a Mataró, d'on va ser el primer, i únic, regidor de la formació el 2007. El 2011 tornaria a ser elegit. L'any 2012, i de cara a les eleccions al Parlament de 2012 ocuparia el cinquè lloc a la llista que va encapçalar David Fernàndez. En ser només elegits 3 diputats per la demarcació de Barcelona, Xavier Safont-Tria es quedaria fora de la cambra.
El 13 de juny de 2015, Juli Cuéllar i Carme Polvillo van agafar el relleu de Safont-Tria en el consistori mataroní, després de 8 anys al càrrec. De cara a les eleccions al Parlament de 2015, el 27S, va ocupar el tretzè lloc a la llista de CUP - Crida Constituent per Barcelona. Com que la seva candidatura només va obtenir 7 diputats per Barcelona, Xavier Safont-Tria no va entrar al Parlament.
El juny del 2017, quan Eulàlia Reguant va anunciar que passaria a ser regidora de l'Ajuntament de Barcelona, es va publicar que Xavier Safont-Tria esdevindria diputat al Parlament.
Xavier Safont-Tria és un apassionat de l'escalada.

## Referències

* ↑ «Ajuntament - Organització Institucional - Regidors i regidores de l'Ajuntament». Ajuntament de Mataró. Arxivat de l'original el 22 d’abril 2016. [Consulta: 10 abril 2016].
* ↑ «Xavier Safont-Tria, número 13 a la llista de la CUP pel 27-S». Mataró Ràdio. Arxivat de l'original el 20 d’abril 2016. [Consulta: 10 abril 2016].
* ↑ «Juli Cuéllar i Carme Polvillo agafen el relleu de Xavier Safont-Tria a l'Ajuntament de Mataró». CUP, 15-06-2015. Arxivat de l'original el 20 d’abril 2016. [Consulta: 10 abril 2016].
* ↑ «Xavier Safont-Tria, número 13 a la llista de la CUP pel 27-S», 27-08-2015. Arxivat de l'original el 20 d’abril 2016. [Consulta: 10 abril 2016].
* ↑ «Xavier Safont-Tria: amb moltes ganes de grimpar». Capgros.com. Arxivat de l'original el 22 d’abril 2016. [Consulta: 10 abril 2016].