OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Província de Salamanca

La província de Salamanca és una província d'Espanya al sud-oest de Castella i Lleó. Limita al nord amb les províncies de Zamora, al nord-est amb Valladolid, a l'est amb la província d'Àvila, al sud amb la de Càceres i a l'oest amb Portugal.
La seua extensió geogràfica és de 12.336 km², i l'altitud mitjana és de 830 m sobre el nivell del mar. El clima és de tipus continental, amb hiverns freds i secs i estius calorosos.
Actualment la província comptava el 2011 amb 352.986 habitants, dels quals 152.048 vivien en la capital provincial, Salamanca, a la vora del riu Tormes. Hi ha 362 municipis en la província, dels quals més de la meitat tenen una població inferior als tres-cents habitants. Els municipis més poblats de la província són, a banda de la capital, Béjar, Ciudad Rodrigo, Santa Marta de Tormes, Peñaranda de Bracamonte, Guijuelo i Alba de Tormes. A més a més, existeixen unes comarques històriques i tradicionals, però no té cap reconeixement administratiu ni oficial.
De la seua gastronomia, destaca, entre d'altres, el pernil de Guijuelo, amb denominació d'origen protegida i una empanada típica anomenada hornazo. Menys coneguts fora de la regió, són el lechazo, cochinillo o tostón asado, el farinato (procedent de Ciudad Rodrigo), el bollo maimón i els chochos de yema. A Salamanca són típiques les sopes d'all.

## Comarques

* Comarca de Ciudad Rodrigo (La Socampana, Campo de Argañán, Campo de Yeltes, Campo de Agadones, Campo de Robledo i El Rebollar)
* Comarca de Vitigudino (El Abadengo, La Ribera, Tierra de Vitigudino i La Ramajería)
* La Armuña
* Las Villas
* Tierra de Peñaranda i Las Guareñas
* Tierra de Ledesma
* Comarca de Guijuelo (Entresierras, Salvatierra i Alto Tormes)
* Tierra de Alba
* Sierra de Béjar
* Sierra de Francia
* Campo de Salamanca
* Mancomunitat Cuatro Caminos

## Vegeu també

* Partit judicial de Salamanca
* Partit judicial de Peñaranda de Bracamonte
* Partit judicial de Vitigudino

## Enllaços externs

* Diputació de Salamanca (castellà)
# Gemma Ruiz i Palà

Gemma Ruiz i Palà (Sabadell, 6 de desembre de 1975) és una periodista i escriptora catalana.
Com a periodista, ha treballat des de 1997 al servei d'informatius de Televisió de Catalunya i s'ha especialitzat en cròniques culturals dels Telenotícies. Durant sis anys, va fer les cròniques teatrals al programa La nit al dia. Com a escriptora, va publicar la seva primera novel·la, Argelagues, el setembre de 2016. L'obra se centra en la vida de tres dones nascudes a pagès a principis del segle xx que han d'obrir-se camí a la ciutat, treballant en la indústria tèxtil, participant en la Guerra Civil Espanyola des de la rereguarda i arriscant la vida en diversos moments. L'obra resultà un èxit de vendes i, el març de 2017, ja se n'havien fet nou edicions i venut més de 15.000 exemplars.
El febrer de 2020 va publicar la seva segona novel·la, Ca la Wenling, a Edicions Proa. El desembre de 2022 va guanyar el Premi Sant Jordi amb la novel·la Les nostres mares, que després esdevindria el llibre de ficció més venut durant la diada de Sant Jordi de 2023.
La seva obra ha estat traduïda a l’anglès, el castellà, el francès i l’italià.

## Obra

* Argelagues (2016)
* Ca la Wenling (2020)
* Les nostres mares (2022). Premi Sant Jordi 2022

## Referències

* ↑ Prat, Cesc. Gemma Ruiz. La periodista que ha enlluernat amb "Argelagues", una novel·la vallesana i punxent. Vallesos. 32-33: Gent i Terra, Primavera-estiu 2017. ISBN 2014-1882.
* ↑ «Gemma Ruiz: “Eugeni Xammar hauria de ser una guia per com s'escriu i com s'és insubornable”», 2015. [Consulta: 31 agost 2016].
* ↑ «Una tardor amb moltes sorpreses literàries». [Consulta: 31 agost 2016].
* ↑ «Argelagues, el debut literari de la periodista Gemma Ruiz, arriba a la 8ena edició». CoolturaFM.com, 13-03-2017. [Consulta: 4 abril 2017].
* ↑ Ander Zurimendi. «Gemma Ruiz: "Les perruqueries han estat menypreades a la ficció perquè són espais feminitzats"», 13-02-2020. [Consulta: 13 febrer 2020].
* ↑ «El 2020 arriba a les llibreries carregat de grans noms». [Consulta: 6 gener 2020].
* 1 2 «Gemma Ruiz guanya el Sant Jordi amb 'Les nostres mares'». [Consulta: 13 desembre 2022].
* ↑ Safont Plumed, Joan. «Un Sant Jordi de rècord amb triomf de 'Les nostres mares'». Vilaweb, 23-04-2023. [Consulta: 25 abril 2023].
* ↑ «Gemma Ruiz Palà». [Consulta: 25 març 2023].
# Griffith C. Evans

Griffith C. Evans (Boston, 11 de maig de 1887 - Berkeley, 8 de desembre de 1973) va ser un matemàtic nord-americà.

## Vida i Obra

El seu pare era professor de matemàtiques a secundària i autor de diversos llibres de text en aquest nivell. A partir de 1903 va estudiar matemàtiques a la universitat Harvard en la qual va obtenir el doctorat el 1910 amb una tesi sobre equacions diferencials sota la direcció de Maxime Bôcher. A continuació va obtenir una beca que li va permetre estudiar des de 1910 fins a 1912 a la universitat de Roma amb Vito Volterra.
La seva carrera docent va començar el 1912 en ser nomenat professor de la recentment creada universitat de Rice, a Houston (Texas) on va romandre fins al 1934. Després de diverses temptatives de la universitat de Califòrnia a Berkeley, el 1934 va decidir acceptar la oferta d'aquesta universitat per fer-se càrrec del departament de matemàtiques amb la intenció de construir un gran departament de matemàtiques. Durant els vint anys següents, va convertir Berkeley en un centre reconegut de recerca en matemàtiques, organitzant la docència, la recerca i contractant més de quinze professors de primer nivell (molts de ells europeus fugint dels nazis), entre els quals Jerzy Neyman, Alfred Tarski i Hans Lewy. Es va retirar el 1955, però encara va arribar a veure el nou edifici del departament de matemàtiques: el Evans Hall, inaugurat el 1971.
Evans va fer aportacions significatives en els camps de l'anàlisi funcional, de la teoria del potencial i de l'economia matemàtica.

## Referències

* ↑ Chang, 2011, p. 427.
* ↑ Morrey, 1983, p. 127.
* ↑ Rider, 1989, p. 285-249.
* ↑ Morrey, 1983, p. 128-129.
* ↑ Morrey, 1983, p. 129-140.
* ↑ Morrey, 1983, p. 140-146.

## Bibliografia

* Chang, Sooyoung. Academic Genealogy of Mathematicians (en anglès). World Scientific Publishing, 2011. ISBN 978-981-4282-29-1.
* Morrey, Charles B. «Griffith Conrad Evans» (en anglés). Biographical Memoirs - National Academy of Sciences, 1983, pàg. 127-155.
* Rider, Robin E. «Grifitth C. Evans and Mathematics at Berkeley». A: Peter Duren, Richard Askey, Harold M. Edwards (eds.). A Century of Mathematics in America, Part 2 (en anglès). American Mathematical Society, 1989, p. 283-302. ISBN 0-8218-0130-9.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Griffith C. Evans» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
* Rider, Robin E. «Evans, Griffith Conrad». Complete Dictionary of Scientific Biography, 2008. [Consulta: 21 juliol 2020]. (anglès)
* Morrey, C.B.; Lewy Jr., H.; Shephard, R.W.; Vaught, R.L. «Griffith Conrad Evans, Mathematics: Berkeley». calisphere - University of California, 2010. [Consulta: 21 juliol 2020]. (anglès)
* «Griffith Conrad Evans». American Mathematical Society. [Consulta: 21 juliol 2020]. (anglès)
# Groma

La groma era un aparell d'anivellament utilitzat pels agrimensors de la Roma antiga.
Consistia en una perxa vertical que suportava a la seva extremitat superior dos travessers en forma de creu rectangular damunt un pivot: el travesser podia així girar en el pla horitzontal. De cada extremitat d'ambdós travessers queia una plomada.
La groma servia per a comprovar les alineacions i les perpendiculars. A la sortida del sol, l'agrimensor utilitzava les plomades d'un eix com alidada per a determinar el decumanus, o l'eix est-oest. De la posició de les dues altres plomades i un tercer puntal clavat a distància es podia determinar l'eix perpendicular. Per evitar que es confonguin les plomades, tenien una forma diferent aparellada per a cada travesser. No era necessari que el pal central era posicionat perfectament vertical, com que les plomades, per definició cauen en posició vertical. Per a evitar errors deguts a imprecions en l'angle recte de la creu (que a distàncies més grans s'augmenta) es feia una segona mesura, en tornar el groma 90° i es solia aleshores utilitzar la mitjana d'ambdues mesures.
Per extensió, aquest terme va designar el centre d'un campament militar romà o el fòrum a la fundació d'una ciutat, o la intersecció del cardo, l'eix nord-sud i del decumanus, l'eix est-oest, com que l'angle recte format per les direccions d'aquestes dues artèries era comprovat amb la groma.

## Origen i etimologia

L'eina sembla originari de Mesopotamia i via els grecs i els etruscs ha arribat al romans. La paraula llatina groma provindria via una transformació etrusca groma (gn/gr) d'un menllevat del grec γνώμων, que significa «rellotge del sol», o només l'agulla de tal rellotge, «escaire» o «llença». Els romans l'anomenaven també ferramentum (eina de ferro), tetrans (quadrant) o stella (estel) per la forma estelada del lineal de visera. L'agrimensor es deia també gromaticus, com el famós Higí el Gromàtic.

## Referències

* 1 2 «Groma». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Pabón S. de Urbina, José M.; Reglà i Jiménez et alii, Vicenç. «γνώμων». A: Diccionari manual grec clàssic-català. Barcelona: Larousse, 2011, p. 120. ISBN 978-84-7153-909-0.
* ↑ «γνώμων». A: Beknopt Grieks-Nederlands Woordenboek. Groningen: Wolters, 1961, p. 164.
* ↑ Graves, John Thomas (J.T.G.). «Hyginus, gromaticus». A: William Smith. Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès). vol. vol.1. Boston: Walton and Maberly, 1848 (1873) [Consulta: 12 agost 2015 (2015-08-12)]. «The Gromatici derived their name from the groma or gnomon [...].»

## Enllaços externs

* «Roman Surveying» (anglès)Descripció d'una groma a la web del Corinth Computer Project
# Große Flottbek

El Große Flottbek (baix alemany Grooten Flottbeek o Flöbbeek) és un petit afluent de l'Elba a Hamburg a Alemanya. Neix al barri de Bahrenfeld i desemboca al port de Teufelsbrück a la frontera entre els barris d'Othmarschen i Nienstedten.
El seu nom es compon de dos arrels baix alemanys: Vlot (marea alta o un adjectiu que significa rabent) i bek per rierol. El 1867, després d'un decret prussià que volia que no només els rius majors, però tot i el més petit rierol tingués un nom, el poble Groß Flottbek donà el seu nom al riu. Significaria doncs o riu que inunda a marea alta o riu rabent. A aquest indret, l'Elba i els seus afluents estan encara sotmesos al moviment de la marea, l'epitet Große (llarg) serveix per a diferenciar-lo del Kleine Flottbek que desemboca uns cinquanta metres més avall a l'Elba.
Des del 1982, el Flottbektal una àrea de 8 ha de prats humits Auwiesen a l'entorn del riu va ser decretada reserva natural, la reserva més petita de la ciutat. El cabal ha minvat molt pel bombament intensiu i la construcció del túnel de l'Elba que van forçar una baixada del nivell freàtic.
Junt amb el Kleine Flottbek i el Wedeler Au són els únics afluents de l'Elba que tenen les seves fonts al territori de la ciutat d'Hamburg, tots al districte d'Altona.
* La vall al Flottbektal
* Primer estany al Jenischpark
* Segon estany al Jenischpark
* Pont

## Afluents

* Teufelsbek (entubat)
* Röbbek (entubat)
* ↑ Earthtools
* ↑ ibidem
* ↑ Josef Nyáry, Das schöne Tal der Flottbek, Hamburger Abendblatt, Hamburg, 19 d'august de 2006, (traducció: La vall formosa del Flottbek) (alemany)
* ↑ Martin Wendt, 700 Jahre Flottbek, 1305-2005: Eine Chronik, Hamburg, Editor SPD Flottbek-Othmarschen, 2005, pàgina 11, ISBN 3-00-016459-6
* ↑ Nationalpark (NPHW) und Naturschutzgebiete (NSG) in Hamburg/Stand: September 2010, Freie und Hansestadt Hamburg, Behörde für Stadtentwicklung und Umwelt, Amt für Natur- und Ressourcenschutz; - Naturschutzamt -Resum de les reserves naturals d'Hamburg (en alemany)
# Selenografia

La selenografia és l'estudi dels trets de la superfície i del relleu de la Lluna. Històricament, els principals objectius dels selonografistes era el mapatge de la cara visible de la Lluna i designar-ne les mars lunars, els cràters, així com les seves muntanyes i desnivells. Aquesta tasca es deixa de fer quan es poden obtenir imatges d'alta resolució de la Lluna orbitant vehicles espacials, durant la primera era espacial. No obstant això, algunes regions de la Lluna romanen pobrament fotografiades (especialment prop dels pols).
Els primers selenògrafs treballaren al segle xvii.
Avui, la selenografia es considera que és una subdisciplina de la selenologia, que vol dir ‘ciència de la Lluna’. La paraula prové del nom de la deessa grega Selene, que personifica la Lluna, i del sufix -grafia, que vol dir ‘escriptura’.

## Referències

* ↑ «Selenografia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Dictionary of Military and Associated Terms. «selenodesy» (Selenodesy is "that branch of applied mathematics that determines, by observation and measurement, the exact positions of points and the figures and areas of large portions of the moon's surface, or the shape and size of the moon".). US Department of Defense and The free dictionary (online), 2005. [Consulta: 20 juny 2010].
* ↑ Whitaker, Ewen A. (1999), 'Chapter 3: Van Langren (Langrenus) and the Birth of Selenography,'; in Ewen A. Whitaker, Mapping and Naming the Moon: A History of Lunar Cartography and Nomenclature. (Nova York: Cambridge University Press, 1999), pp. 37–47
* ↑ Wood, Charles A. «Lunar Hall of Fame». Sky & Telescope (skyandtelescope.org), 27-12-2017. [Consulta: 27 juliol 2020].
* ↑ «Library Item of the Month: Giovanni Riccioli's Almagestum novum». Royal Museums Greenwich (rmg.co.uk), 19 setembre 2016. [Consulta: 19 juliol 2020]. «Riccioli and Grimaldi's maps were not the first of the Moon. In 1645 Michael Van Langren published what is acknowledged as the first map of the Moon, introducing a scheme of names for its features, setting it apart from earlier unlabelled drawings of the Moon. Two years later, in 1647, Johannes Hevelius published maps of the Moon in his work Selenographia.»
* ↑ Rosselló, 2010, p. 30.

## Bibliografia

* Rosselló, V. «L'impacte del telescopi en la història de les observacions astronòmiques». A: Ginard, A.; Pons, G. X.; Vicens, D. Història i ciència: commemoració dels 40 anys de l'arribada de l'home a la Lluna. Societat d'Història Natural de les Balears, Observatori Astronòmic de Mallorca i Universitat de les Illes Balears, 2010, p. 27-41. ISBN 978-84-15081-49-4.
# Ciceó

El ciceó (del grec κυκεών ῶνος kykeon "barrejat", en llatí cўcĕōn, ōnis) és una beguda ritual associada als Misteris d'Eleusis de l'Antiga Grècia relativa la culte de Demèter i Persèfone. La seva composició real no és coneguda exactament, però es pensa que entre els seus ingredients hi ha l'ordi, la mel, el vi, l'aigua, el formatge de cabra, el fong al·lucinogen Claviceps purpurea del sègol i la menta.
En l'Odissea d'Homer, el ciceó és la poció màgica que ofereix la maga Circe, com a hospitalitat als companys d'Ulisses que són transformats en porcs. Per contra, Ulisses, quan beu aquesta barreja en una tassa d'or, resta immune al sortilegi gràcies a la planta antídot (moli) proporcionada per Hermes i pot així salvar els seus companys.

## Referències

* ↑ Homer. Ilíada (vol. III): Cants IX-XII. Fundació Bernat Metge, 2009. ISBN 978-84-9859-136-1. «...(ciceó, en transcripció catalana), designa una barreja de farina d'ordi batuda amb aigua i aromatitzada amb diverses plantes, com la menta o el poliol. Es tracta també del beuratge ritual dels misteris d'Eleusis,...»
* ↑ «κυκεών - Ancient Greek (LSJ)». [Consulta: 12 gener 2024].
* ↑ Albert Hofmann, R. Gordon Wasson e Carl A. Ruck, Alla scoperta dei Misteri Eleusini (1978), Urra-Apogeo srl, Milano 1996, ISBN 88-7303-149-8 (ed.orig. The Road to Eleusis: Unveiling the Secret of the Mysteries, Harcourt Brace Jovanovich, 1978)

## Enllaços externs

* Peter Webster, A Review of Arxivat 2012-02-07 a Wayback Machine.:R. Gordon Wasson, Albert Hofmann, Carl A. P. Ruck; The Road to Eleusis: Unveiling the Secret of the Mysteries, 20th anniversary edition, Hermes Press, 1998 ISBN 0-915148-20-X (in The International Journal of Drug Policies)
* Peter Webster, Daniel M. Perrine, Mixing the Kykeon Arxivat 2019-07-20 a Wayback Machine., in E-LEUSIS. Journal of Psychoactive Plants and Compounds, n.s. 4, 2000
* Ivan Valencic, Has the mystery of the Eleusinian Mysteries been solved?
* Giorgio Samorini, Un ciceone africano?, "Eleusis", n. 4, Aprile 1996, pp. 40-41 (dal sito web del Museo Civico di Rovereto)
# Gran Premi de Mònaco del 1992

Resultats del Gran Premi de Mònaco de Fórmula 1 de la temporada 1992, disputat al circuit urbà de Montecarlo el 31 de maig del 1992.

## Resultats de la cursa

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retir. | Pos. de sort. | Punts |
| 1 | 1 | Ayrton Senna | McLaren - Honda | 78 | 1h 50' 59. 3 | 3 | 10 |
| 2 | 5 | Nigel Mansell | Williams - Renault | 78 | + 0.215 s | 1 | 6 |
| 3 | 6 | Riccardo Patrese | Williams - Renault | 78 | + 31.843 s | 2 | 4 |
| 4 | 19 | Michael Schumacher | Benetton - Ford | 78 | + 39.294 s | 4 | 3 |
| 5 | 20 | Martin Brundle | Benetton - Ford | 78 | + 1' 21.347 min. | 7 | 2 |
| 6 | 29 | Bertrand Gachot | Larrousse - Lamborghini | 77 | + 1 Volta | 15 | 1 |
| 7 | 9 | Michele Alboreto | Footwork - Mugen - Honda | 77 | + 1 Volta | 11 | |
| 8 | 23 | Christian Fittipaldi | Minardi - Lamborghini | 77 | + 1 Volta | 17 | |
| 9 | 21 | Jyrki Järvilehto | Dallara - Ferrari | 76 | + 2 Voltes | 20 | |
| 10 | 26 | Érik Comas | Ligier - Renault | 76 | + 2 Voltes | 23 | |
| 11 | 10 | Aguri Suzuki | Footwork - Mugen - Honda | 76 | + 2 Voltes | 19 | |
| 12 | 25 | Thierry Boutsen | Ligier - Renault | 75 | + 3 Voltes | 22 | |
| Ret | 28 | Ivan Capelli | Ferrari | 60 | Virolla | 8 | |
| Ret | 2 | Gerhard Berger | McLaren - Honda | 32 | Caixa canvi | 5 | |
| Ret | 11 | Mika Häkkinen | Lotus - Ford | 30 | Caixa canvi | 14 | |
| Ret | 27 | Jean Alesi | Ferrari | 28 | Caixa canvi | 4 | |
| Ret | 33 | Mauricio Gugelmin | Jordan - Yamaha | 18 | Caixa canvi | 13 | |
| Ret | 12 | Johnny Herbert | Lotus - Ford | 17 | Virolla | 9 | |
| Ret | 34 | Roberto Moreno | Moda - Judd | 11 | Motor | 26 | |
| Ret | 4 | Andrea de Cesaris | Tyrrell - Ilmor | 9 | Caixa canvi | 10 | |
| Ret | 15 | Gabriele Tarquini | Fondmetal - Ford | 9 | Motor | 25 | |
| Ret | 32 | Stefano Modena | Jordan - Yamaha | 6 | Virolla | 21 | |
| Ret | 3 | Olivier Grouillard | Tyrrell - Ilmor | 4 | Transmissió | 24 | |
| Ret | 16 | Karl Wendlinger | March - Ilmor | 1 | Caixa canvi | 16 | |
| Ret | 24 | Gianni Morbidelli | Minardi - Lamborghini | 1 | Caixa canvi | 12 | |
| Ret | 22 | Pierluigi Martini | Dallara - Ferrari | 0 | Virolla | 18 | |
| NVQ | 7 | Eric van de Poele | Brabham - Judd | | | | |
| NVQ | 8 | Damon Hill | Brabham - Judd | | | | |
| NVQ | 14 | Andrea Chiesa | Fondmetal - Ford | | | | |
| NVQ | 17 | Paul Belmondo | March - Ilmor | | | | |
| NVQ | 30 | Ukyo Katayama | Larrousse - Lamborghini | | | | |

## Altres

* Pole: Nigel Mansell 1' 19. 495
* Volta ràpida: Nigel Mansell 1' 21. 598 (a la volta 74)

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-11-03. [Consulta: 12 maig 2010].
# La gallineta

«La gallineta», també titulada «Cançoneta», és una cançó de 1972 composta pel cantautor Lluís Llach després de l'èxit de «L'estaca» el 1968, i escrita des de l'exili a París per motiu del seu compromís amb els principis democràtics com un himne que encoratja a plantar cara al franquisme agonitzant.
Establert a París, on va viure cinc anys i va protagonitzar el seu primer concert a la sala Olympia, va compondre un dels seus àlbums històrics, Com un arbre nu, un LP que comença amb el que seria el seu segon gran himne revolucionari, «La gallineta».

## Lletra

Composta de quatre acords i un ritme binari i arrabassador, Llach va plantejar a la lletra una al·legoria contra la dictadura militar, com també havia fet amb «L'estaca». De fet, l'ús de metàfores per eludir la censura es va convertir en gairebé un recurs estilístic que Llach dominava a la perfecció. A més, va substituir algunes paraules significatives com «botxí» per «veí», o «revolució» que va convertir en «revulsió», fet que gairebé no es percebia i que el públic cantava amb el substantiu adequat.
La protagonista de la història, la gallineta parla en primera persona, representa el poble català que decideix plantar cara a una situació injusta i de submissió forçada: «No tindrà cap més ou calent / el que de mi se n'aprofita», i parla també d'un futur que passa per la democràcia. La música gairebé còmica a la manera de marxa amb el mateix Llach imitant l'escataineig d'una gallina, compleix la seva comesa d'exaltació, pretén unir i revolucionar el galliner, al més pur estil George Orwell a La revolta dels animals.

## Referències

* 1 2 Colomé, Sílvia. «La gallineta revolucionària que va dir prou». La Vanguardia, 28-08-2022. [Consulta: 25 maig 2023].
* ↑ «LA GALLINETA - Lluís Llach». La Fera Ferotge, 2010. [Consulta: 25 maig 2023].
* ↑ «Els matins - Lluís Llach explica dues anècdotes sobre "L'estaca" i "La gallineta"». TV3, 20-09-2016. [Consulta: 25 maig 2023].
* ↑ «Concert al Palau Sant Jordi - La gallineta - Lluís Llach amb Montse Castellà». Youtube, 18-12-2021. [Consulta: 25 maig 2023].
* ↑ «La gallineta». Catorze, 24-10-2017. [Consulta: 25 maig 2023].
* ↑ «"La revolta dels animals", la faula de George Orwell». CCMA, 06-06-2018. [Consulta: 25 maig 2023].
* ↑ «Milers de manifestants esclaten amb «La gallineta» de Lluís Llach davant d'Economia». Nació Digital, 20-09-2017. [Consulta: 25 maig 2023].
# Supernova: La fi de l'univers

Supernova: La fi de l'univers (títol original: Supernova) és una pel·lícula estatunidenco-suïssa dirigida per Walter Hill, estrenada el 2000. Ha estat doblada al català.

## Argument

Al segle XXII la nau Nightingale 229 travessa el cosmos. A bord, una tripulació de sis membres, incloent el capità A. J. Marley, el copilot Nick Vanzant, la doctora Kaela Evers i l'informàtic Benji Sotomejor. Havent rebut un senyal de socors, canvien de trajectòria i es troben al mig d'una tempesta magnètica provocada per una estrella a punt d'explotar. La supervivència s'organitza ràpidament, perquè la nau ha de marxar abans que l'estrella no es transformi en supernova.

## Repartiment

* Angela Bassett: Dra. Kaela Evers
* James Spader: Nick Vanzan
* Peter Facinelli: Karl Larson
* Robin Tunney: Danika Lund
* Wilson Cruz: Benjamin Sotomejor
* Lou Diamond Phillips: Yerzy Penalosa
* Robert Forster: A.J. Marley

## Referències

* ↑ S.A., (ASI) Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals,. «ésAdir > Filmoteca: pel·lícules > Supernova: La fi de l'univers». [Consulta: 20 maig 2018].
* ↑ Gelder, Lawrence Van «FILM REVIEW; Lost Again in Space, Another Final Frontier» (en anglès). The New York Times, 2000. ISSN: 0362-4331.