OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Peter Kraus

Peter Kraus és un jugador d'hoquei sobre herba alemany, ja retirat, que va competir sota bandera de la República Federal Alemanya durant les dècades de 1960 i 1970.
El 1972 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Munic, on va guanyar la medalla d'or en la competició d'hoquei sobre herba. Entre 1969 i 1972 va disputar 26 partits amb la selecció alemanya.
A nivell de clubs va jugar al Rüsselsheimer RK, amb qui guanyà la lliga d'Alemanya Occidental de 1968, 1971, 1975, 1977 i 1978. També va guanyar el campionat alemany en pista coberta de 1973, 1976 i 1978

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Peter Kraus». [Consulta: 24 febrer 2025].
* ↑ «hockey.de». [Consulta: 24 febrer 2025].
# Nikos Kúnduros

Nikos Kúnduros (en grec: Νίκος Κούνδουρος) (Àgios Nikólaos, 15 de desembre de 1926 - Atenes, 22 de febrer de 1917) fou un director de cinema grec.
Va estudiar pintura i escultura a l'Escola de Belles Arts d'Atenes. Durant la guerra va ser membre del moviment de resistència antifeixista EAM/ELAS, i a causa d'això va ser posteriorment desterrat a l'illa presó de Makronissos. Als vint-i-vuit anys va decidir seguir la carrera de cinema. Va començar com a director de la pel·lícula Magiki Polis (1954), on va combinar les seves influències neorealistes amb el seu propi punt de vista artístic. Contractà a Thanasis Veggos com a actor, a qui havia conegut Makronissos, com un dels personatges de la pel·lícula. Després del rodatge de la complexa i innovadora pel·lícula O Drakos va començar a tenir acceptació com a artista destacat en el panorama grec i europeu, adquirint d'aquesta manera importants premis en diversos festivals nacionals i internacionals de cinema. La seva pel·lícula de 1963, Mikres Aphrodites, va guanyar l'Os de Plata a la millor direcció al 13è Festival Internacional de Cinema de Berlín. L'any 1985 va ser membre del jurat del 14è Festival Internacional de Cinema de Moscou.

## Filmografia
### Cinema

* Magiki Polis ("Ciutat encantada") (1954)
* O Drakos ("Draco") (1956)
* Oi Paranomoi ("Els malfactors") (1958)
* To Potami ("El riu") (1960)
* Mikres Aphrodites ("Joves afrodites") (1963)
* To Prosopo tis Medousas ("La cara de Medusa") (1967)
* To tragoudi tis fotias ("La cançó de foc") (1975)
* 1922 (1978)
* Bordello ("Burdel") (1984)
* Byron, balanta gia enan daimonismeno ("Byron, balada per a un posseït") (1992)
* Oi fotografoi ("Els fotògrafs") (1998)
* To ploio ("El vaixell") (2011), per Showtime Productions

### Documentals de TV

* Ifigeneia en Tavrois (1991)
* Antigoni (1994)
* Ellinisti Kypros
* Cinemithologia (2010), per Showtime Productions

## Premis i nominacions
### Premis

* 1963: Os de Plata a la millor direcció per Mikres Afrodites

### Nominacions

* 1954: Lleó d'Or per Magiki polis
* 1956: Lleó d'Or per O drakos
* 1958: Os d'Or per Oi paranomoi
* 1963: Os d'Or per Mikres Afrodites
* 1967: Os d'Or per To prosopo tis Medousas

## Referències

* ↑ «Great Greek Actor Thanasis Veggos Passes» (en anglès). Greekreporter.com, 03-05-2011.
* ↑ «Berlinale 1963: Prize Winners» (en anglès). Berlinale.de. Arxivat de l'original el 2019-08-30. [Consulta: 7 abril 2014].
* ↑ «nb14th Moscow International Film Festival (1985)» (en anglès). MIFF. Arxivat de l'original el 2013-03-16. [Consulta: 7 abril 2014].
* ↑ Basat en el llibre Το Νούμερο 31328 d'Elias Venezis.
# Acompanyament musical

L'acompanyament musical és el conjunt d'esdeveniments o elements que no tenen un protagonisme clar en aquelles tipologies de música en les quals es donen diversos esdeveniments simultanis, i en les quals es pot determinar que uns d'aquests esdeveniments tenen un protagonisme superior al d'altres. Alguns elements configuren d'una manera més habitual l'acompanyament; entre aquests hi ha el ritme, el baix, o l'harmonia configurada en forma d'acords que poden sonar com a acord placat o acord desplegat de diverses maneres entre les quals hi ha els arpegis o formes de gran tradició com l'anomenat Baix Alberti.
Això fa que alguns instruments tinguin, consegüentment, papers destacats en l'acompanyament: els instruments de percussió en l'acompanyament rítmic, els instruments greus com el contrabaix, el fagot o el baix elèctric en la realització dels baixos d'acompanyament, o diversos instruments harmònics com la guitarra, la guitarra elèctrica, el banjo, l'arpa, el llaüt, l'arxillaüt o el piano, cada un d'ells en els estils de música que li són més propis.
Alguns d'aquests instruments polifònics, en molta de la literatura que els ha estat escita i dedicada, aborden simultàniament la interpretació de la melodia o les melodies, i l'acompanyament.
# Xavier Pallàs i Mariani

Xavier Pallàs i Mariani (Olot, 1980) és un músic català, conegut pel seu estudi dels campanars i de l'ofici perdut del campaner. És director de l'Escola de Música d'Olot.
Va néixer en una família de músics. Als deu anys va entrar a l'Escolania de Montserrat, on a part del cant, va continuar estudiant el violí i el piano.
El 2019 ha construït una cadira de campaner, que permet tocar quatre campanes alhora, a l'església de Sant Esteve amb un repic de festa. Actua per recrear l'ofici de campaner, una figura que es va perdre amb la mecanització dels campanars a mitjan segle xx.
És el compositor de l'himne «Toc de llibertat», interpretat amb la campana Llibertat, fosa per encàrrec de l'ANC de la Garrotxa i finançada gràcies al micromecenatge.

## Referències

* 1 2 Casas, Jordi «Un olotí recrea una cadira dels antics campaners». El Punt Avui, 31-12-2019.
* ↑ «Xavier Pallàs». Ministrers de l'Escola de Música d'Olot, 19-12-2006. [Consulta: 31 desembre 2019].
* ↑ Valeri, Xavier «Olot recupera la figura del campaner». Diari de Girona, 19-12-2019.
* ↑ Pallàs, Xavier. Campanes i campanars de la Garrotxa. Olot: El Bassegoda, 2019, p. 512. ISBN 978-84-09-09420-2.
* ↑ «”Les campanes de la Garrotxa“, a càrrec de Xavier Pallàs». Agenda Olot. [Consulta: 31 desembre 2019].

## Enllaços externs

* «Olot recupera la figura del campaner el dia de Sant Esteve, de la mà de Xavier Pallàs» (vídeo). TV Olot, 27-12-2019.
# Heterostracis

Els heterostracis (Heterostraci, gr. "diferents escates") són una subclasse extinta de vertebrats sense mandíbules de la classe dels pteraspidomorfs. Vivien principalment en entorns marins i estuaris. Els primers heterostracis identificables apareixen al registre fòssil durant el Silurià inferior, i tots, excepte els psammosteids, es van extingir a principis del Devonià superior. Aquest darrer grup d'heterostracis va desaparèixer en l'extinció del final del Devonià.

## Característiques

Els heterostracis es diferencien d'altres agnats paleozoics tant en la disposició com en la histologia de les seves escates.
La majoria dels heterostracis tenien dues plaques que formaven un gran escut dorsal i un gran escut ventral, i tenien una sèrie d’escates disposades en diversos patrons als costats del cos, diferenciant el patró exacte d’un grup a un altre. En unes poques formes primitives, com Lepidaspis, els escuts dorsal i ventral es componen d’un mosaic d’escates diminutes. Tanmateix, en la majoria d'altres formes conegudes, aquestes petites escates s'han fusionat per formar els escuts.
Les escates dels heterostracis són histològicament diferents d'altres vertebrats, amb tres capes compostes de dentina i aspidina, un teixit ossi acel·lular exclusiu dels heterostracis i dels telodonts.
Com passa amb molts grups d’àgnats, els heterostracis no tenien cap aleta a part de la cua o l'aleta caudal. En alguns pteraspids, especialment en els psammosteids, els extrems de les plaques branquials (les plaques que cobrien les brànquies) formen extensions semblants a aletes.

## Taxonomia

Els classe dels heterostracis inclou diversos ordres:
* Cardipeltiformes
* Corvaspidifromes
* Cyathaspidiformes
* Pteraspidiformes
* Lepidaspidiformes
* Tesseraspidiformes
* Tolypelepidiformes
* Traquairaspidiformes

## Referències

* ↑ «Fossilworks: Heterostraci». [Consulta: 20 desembre 2020].
* ↑ Sansom, Robert S.; Randle, Emma; Donoghue, Philip C. J. «Discriminating signal from noise in the fossil record of early vertebrates reveals cryptic evolutionary history». Proceedings of the Royal Society B, vol. 282, 1800, 07-02-2015, pàg. 20142245. DOI: 10.1098/rspb.2014.2245. PMC: 4298210. PMID: 25520359.
# Ivan Benet

Ivan Benet (Vic, 1976) és un actor de teatre, cinema i televisió i director de teatre.
L’any 2000 es llicencia en Art Dramàtic en l’especialitat d’Interpretació per l’Institut del Teatre, obtenint-ne el Premi Extraordinari. Va ser becat pel Teatre Lliure per participar en dos work in progress a la Schauspielhaus de Bochum, Alemanya, dirigits pel director holandès Johan Simons i la directora romanesa Cătălina Buzoianu, i va formar part de la companyia del Teatre Lliure durant la direcció d’Àlex Rigola. I també ha sigut Adjunt a la Direcció del Teatre Lliure durant el primer període de la Direcció de Julio Manrique.
Com a actor, ha participat en una cinquantena d’espectacles. Darrerament l’hem pogut veure en obres com Els ossos de l’irlandès de Víctor Borràs; L’oncle Vània, d’Anton Txékhov, amb direcció d’Oskaras Koršunovas; Mare de sucre, escrita i dirigida per Clàudia Cedó, o Les tres germanes, d’Anton Txékhov, dirigida per Julio Manrique.
Ha participat en espectacles com Bouvetøya (creació col·lectiva); L’ànec salvatge, de Henrik Ibsen; El curiós incident del gos a mitjanit, de Simon Stephens; Llum de guàrdia, de Sergi Pompermayer i Julio Manrique; Qui té por de Virginia Wolf, d’Edward Albee; American Buffalo, de David Mamet; Desig sota els oms, d’Eugene O'Neill; En la solitud dels camps de cotó, de Bernard-Marie Koltès; Esperant Godot, de Samuel Beckett; El jardí dels cinc arbres, de Salvador Espriu; El quadern gris, de Josep Pla; European House, d’Àlex Rigola; Ricard 3r, Juli Cèsar i Titus Andrònic, de William Shakespeare; Santa Joana dels escorxadors i La mare coratge i els seus fills, de Bertolt Brecht; Bodas de sangre, de Federico García Lorca; Escenes d’una execució, de Howard Barker, o Informe per a una Acadèmia, de Franz Kafka, un espectacle multipremiat que ell mateix va traduir i codirigir amb Xavier Ricart. Destaca el seu treball amb directors com Julio Manrique, Àlex Rigola, Mario Gas, Joan Ollé, Oriol Broggi, Ramon Simó o Daniel Veronese.
També ha dirigit La dona del tercer segona, de Víctor Borràs, i La lleugeresa i altres cançons, escrita conjuntament també amb Borràs.
Ha intervingut en sèries de televisió com Antidisturbios (M+); Com si fos ahir, Nit i dia, El Crac, Polseres vermelles i Ventdelplà (TVC), entre d'altres. I en pel·lícules com L’home dels nassos, d’Abigail Schaaff; Frederica Montseny, la dona que parla, de Laura Mañá, o Cerca de tu casa, d’Eduard Cortès.
Entre d'altres premis i nominacions, va rebre el Premi de la Crítica a Millor Actor Principal el 2014 per Informe per a una Acadèmia.

## Enllaços externs

* Ivan Benet Arxivat 2011-05-01 a Wayback Machine. a teatrenacional.com
# Piatra Neamț

Piatra Neamț (en alemany, Kreuzburg an der Bistritz; en hongarès, Karácsonkõ) és una ciutat de Romania, capital de la regió de desenvolupament del Nord-est i de la província de Neamţ, a la regió històrica de Moldàvia. La seva situació privilegiada, al vessant oriental dels Carpats, fa de Piatra Neamț una de les ciutats més atractives del país. No és estrany, doncs, que rebi el sobrenom de la Perla de Moldàvia.

## Població

Evolució de la població de Piatra Neamț :
| Any | Població | ±% |
| Cens 1912 | 18.965 | |
| Cens 1930 | 29.827 | 57,27% |
| Cens 1948 | 26.303 | -11,81% |
| Cens 1956 | 32.648 | 24,12% |
| Cens 1966 | 45.852 | 40,44% |
| Cens 1977 | 78.100 | 70,33% |
| Cens 1992 | 123.360 | 57,95% |
| Cens 2002 | 104.914 | −14,95% |
Segons el darrer cens nacional, realitzat el 2002, a la ciutat hi residien 104.914 persones, fet que la converteix en la 23a població més gran de Romania. La distribució ètnica de la mateixa és la recollida a continuació:
* Romanesos: 98,08%
* Gitanos: 1,30%
* Lipovans: 0,16%
* Hongaresos: 0,14%
* Altres: 0,32%
Segons les darreres estimacions, de 2004 però, la població hauria tornat a superar lleugerament els 110.000 habitants, després d'anys de disminució a causa de l'emigració.

## Distàncies en kilòmetres

Piatra Neamț es comunica mitjançant carretera amb altres grans ciutats de Romania, de les quals les separen les distàncies reflectides a continuació:
* Roman - 47km
* Bacău - 59km
* Suceava - 122km
* Iași - 131km
* Brașov - 229km
* Bucarest - 349km

## Ciutats agermanades

La localitat de Piatra Neamţ està agermanada amb els següents municipis:
* Roanne, França, des de 1992
* Riorges, França, des de 1992
* Villerest, França, des de 1992
* Hlyboca, Ucraïna, des de 1992
* Qiryat Mal'akhi, Israel, des de 1994
* Alpharetta, Geòrgia (Estats Units d'Amèrica), des de 1994
* Lod, Israel, des de 1994
* Orhei, República de Moldàvia, des de 1999
* Beinasco, Itàlia, des de 2001
* Manilva, Andalusia (Espanya), des de 2002
* Bergama, Turquia, des de 2007
* Chișinău, República de Moldàvia, des de 2010

## Referències

* ↑ Dades estadístiques de Romania
* ↑ «Estructura etno-demogràfica de Romania». The Ethnocultural Diversity Resource Center. [Consulta: 2 gener 2011].
* ↑ Monitorul de Neamț, 30 de novembre de 2007:"Piatra Neamț i Bergama, agermanades amb la signatura del document”

## Enllaços externs

* Ajuntament de Piatra Neamț (romanès)
* Tour virtual 360° Piatra Neamț Arxivat 2010-05-09 a Wayback Machine. (romanès)
# Roznov (Neamț)

Roznov és una ciutat situada al comtat de Neamț, a l'oest de Moldàvia, a Romania. Roznov es va convertir en una ciutat el 2003. Es troba a 15 km al sud-est de Piatra Neamț a la carretera DN15 i es troba al ferrocarril Piatra Neamț - Bacău, a la part nord de la depressió Cracău – Bistrița i al riu Bistrița.
La ciutat administra dos pobles, Chintinici i Slobozia.
Segons el cens de 2011, té 8593 habitants, mentre que en el cens de 2002 tenia 8.726 habitants.

## Història

La ciutat es va esmentar per primera vegada en documents del segle xv i probablement va ser fundada per colons alemanys, juntament amb Târgu Neamț: els historiadors especulen que el nom original era Rosenhoff.
L'església principal és l'església de Sant Nicolau, situada en un parc dendrològic; construïda entre 1884 i 1892 en un estil rus únic a la regió, que va ser fundada pel boiar Gheorghe Ruset Roznovanu, la família tenia una finca a Roznov durant molts anys. Els frescos interiors van ser completats el 1915 per l'artista Costin Petrescu, sota l'ègida del banquer, magnat del petroli, propietari de vinya i col·leccionista d'art Hector Economos, que va comprar la finca de Roznov després de la desaparició de la família Ruset Roznovanu. Avui l'església és un important monument històric. També es troba a les 3 hectàrees del parc el castell de Roznovanu, ara en mal estat.
L'economia principal de Roznov consisteix en la producció d'adhesius, productes químics utilitzats en l'agricultura i àcid sulfúric.

## Referències

* ↑ Mapa de Roznov
* ↑ «Recensământul Populației și al Locuințelor 2002 - populația unităților administrative pe etnii». Arxivat de l'original el 2013-10-14. [Consulta: 6 agost 2013].
# Eduardo Ducay Berdejo

Eduardo Ducay Berdejo (Saragossa, 20 d'abril de 1926 - Madrid 18 d'abril de 2016) va ser un productor de cinema aragonès.

## Biografia

Interessat de jovenet pel cinema, el 1945 va fundar el Cineclub de Saragossa amb Orencio Ortega Frisón «Merlín» i Antonio Serrano Montalvo, alhora que escrivia crítica cinematogràfica a les publicacions Ínsula, Índice, Revista Internacional del Cine, Cinema, Otro Cine, Blanco e Nero (Roma) i Texas Quarterly.
El 1950 marxa a Madrid i col·labora al "Tercer Programa" de Radio Nacional de España. També funda amb Juan Antonio Bardem, Paulino Garagorri i Ricard Muñoz Suay Objetivo, revista independent de crítica de cinema. Alhora, va participar en les Converses de Salamanca i fou alumne de direcció a l'Institut d'Investigacions i Experiències Cinematogràfiques. Així va treballar com a ajudant de direcció a Novio a la vista de Luis García Berlanga i fou guionista de Fulano y mengano, Los chicos con las chicas i Dame un poco de amooor.
Va treballar com a director del departament de guions als Estudios Moro i el 1959 va fundar la productora Época Films. Amb ells va participar en la producció de Tristana de Luis Buñuel, que a causa de la censura no fou estrenada fins 1970. També fou director de producció de Movierecord i el 1972 fou gerent de Cinetécnica, una productora especialitzada en cinema industrial i cultural.
El 1983 va fundar Classic Film Producción, amb les que produïria Padre nuestro de Francisco Regueiro (1984), El bosque animado (1987) i La viuda del capitán Estrada (1991) de José Luis Cuerda, amb les que va rebre diversos guardons. El 1994 va produir per TVE La regenta, dirigida per Fernando Méndez-Leite Serrano.
Del 1988 al 1990 fou vicepresident de l'Acadèmia de les Arts i les Ciències Cinematogràfiques d'Espanya. El 2007 va rebre la Medalla al Mèrit Cultural del Govern d'Aragó i el 2009 la Medalla d'Or d'EGEDA. També fou nomenat Fill Predilecte de Saragossa. Poc abans de morir Vicky Calavia va dirigir el documental sobre ell Eduardo Ducay. El cine que siempre estuvo ahí.

## Traduccions

* E. Lindgren, El arte del cine, trad. de ~, Madrid, Artola, 1954;
* R. Clair, Reflexiones, trad. de ~, Madrid, Artola, 1955;
* K. Reisz, Técnica del montaje, trad. de ~, Madrid, Taurus, 1957;
* J. Halas y R. Manvell, Técnica del cine animado, trad. de ~, Madrid, Taurus, 1969;

## Filmografia
### Com a director

* Camino de Santiago de los franceses (1955)
* Carta de Sanabria (1955)
* Nuevo arte cristiano (1951)

### Com a guionista

* La viuda del capitán Estrada (1991)
* Felicidad 12 (curtmetratge, 1970)
* Dame un poco de amooor...! (1968)
* Los chicos con las chicas (1967)
* Camino de Santiago de los franceses (1955)
* Carta de Sanabria (1955)
* Nuevo arte cristiano (1951)

## Referències

* ↑ Fallece el productor de cine aragonés Eduardo Ducay, El Periódico de Aragón, 19 d'abril de 2016
* ↑ «Eduardo Ducay Berdejo». Gran Enciclopedia Aragonesa. Saragossa: DiCom Medios SL, sota llicència Creative Commons.
* ↑ Eduardo Ducay Berdejo a la RAH
* ↑ Muere el productor aragonés Eduardo Ducay, El Heraldo, 19 d'abril de 2016
# José María Biurrun Marcos

José María Biurrun Marcos (Madrid, 6 de desembre de 1946) és un editor de cinema i televisió espanyol. Començà treballant com a editor i muntador de cinema per a TVE en la dècada del 1970, a les sèries Cuentos y leyendas (1974), Los libros (1977) i Fortunata y Jacinta (1980). Debutà en llargmetratges com a editor de Mario Camus a La colmena (1982), Los santos inocentes (1984), La rusa, La casa de Bernarda Alba (1987), Sombras en una batalla (1993) i la minisèrie La forja de un rebelde (1990). Després de participar en les sèries Lleno, por favor (1993), ¿Quién da la vez? (1995) i Turno de oficio: Diez años después (1996), va editar la pel·lícula de Camus El color de las nubes, amb la qual fou nominat al Goya al millor muntatge i va rebre la Medalla del CEC al millor muntatge. El 2004 tornaria a ser nominat al Goya al millor muntatge per Horas de luz.

## Filmografia

* Cuentos y leyendas (1974)
* Los libros (1977)
* Fortunata y Jacinta (1980)
* La colmena (1982)
* Los santos inocentes (1984)
* El hermano bastardo de Dios (1986)
* La casa de Bernarda Alba (1987)
* La rusa (1987)
* Viento de cólera (1988)
* La forja de un rebelde (1990)
* Réquiem por Granada (1991)
* Sombras en una batalla (1993)
* Lleno, por favor (1993)
* ¿Quién da la vez? (1995)
* Mar de luna (1995)
* Turno de oficio: Diez años después (1996)
* El color de las nubes (1997)
* Este es mi barrio (1997)
* la pistola de mi hermano (1997)
* Manos a la obra (1998)
* La playa de los galgos (2002)
* Planta 4ª (2003)
* Horas de luz (2004)
* Manolito Gafotas (2004)
* El prado de las estrellas (2007)
* El libro de las aguas (2008)

## Referències

* ↑ El color de las nubes al web dels Premis Goya
* ↑ «Premios del CEC a la producción española de 1997». Círculo de Escritores Cinematográficos. Arxivat de l'original el 2021-03-06. [Consulta: 6 setembre 2019].
* ↑ Horas de luz al web dels Premis Goya
# Legió IV Scythica

La legió IV Scythica va ser una legió romana creada per Marc Antoni cap a l'any 42 aC, segurament quan va emprendre la campanya contra l'Imperi Part, i d'aquí el seu altre cognomen, Parthica. El seu emblema era un capricorn. Per altra banda, el seu cognomen Scythica suggereix que va lluitar contra els escites.
L'any 31 aC, després de la victòria d'Octavi contra Marc Antoni a Àccium, la IV Scythica es va instal·lar a Mèsia. Queden testimonis dels repetits enfrontaments d'aquesta legió contra els bàrbars que travessaven el Danubi entre els anys 29 aC i 27 aC.
Entre els anys 6 i 9 Tiberi la va utilitzar per combatre contra els il·liris i els pannònics. A més van obrir noves vies a tota la zona vora el Danubi.
Durant el regnat de Neró la legió es va traslladar a l'est. La primavera del 58, Gneu Domici Corbuló, amb plens poders, va deixar a Síria la Legió IV Scythica i la Legió XII Fulminata al comandament de Cesti Gal mentre entrava a Armènia des Capadòcia amb les legions III Gallica, VI Ferrata i la XV Apollinaris comandada per Gneu Domici Corbuló restablint el domini romà sobre Armènia, i instaurant al tron al rei Tigranes VI. La IV Scythica va ser derrotada quan formava part d'un atac de represàlia dirigit per Gai Cesenni Pet a la batalla de Randea, però més tard, Gneu Domici Corbuló va venjar la desfeta, encara que aquesta legió no hi va participar perquè havia caigut en el deshonor.
A partir de l'any 66 la legió va quedar estacionada a Zeugma, on encara hi era al segle iii. El 69, l'any dels quatre emperadors, va fer costat a Vespasià, que havia estat oficial de la IV Scythica. Com que la legió estava estacionada a Zeugma ciutat fronterera, és segur que va participar en les guerres entre l'Imperi Romà i l'Imperi Part: a la campanya de Trajà entre els anys 114 i 117 i a la de Luci Ver entre el 161 i el 166, que es va acabar amb la presa i saqueig de Ctesifont, la capital persa. Entre els anys 181 i 183 Septimi Sever va ser el comandant de la legió, que després se la va emportar amb ell l'any 194 quan va fer una campanya contra els parts. Quan Septimi Sever va fer la segona campanya contra els parts (197 - 198) la Legió IV Scythica hi va prendre part, i va tornar a saquejar Ctesifont.
La legió seguia activa a Síria a començaments del segle v, segons diu la Notitia Dignitatum.

## Notes

* ↑ Capricorn és un ser mitològic meitat cabra i meitat peix, present a diverses cultures. Alguns autors la identifiquen amb la cabra Amaltea

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 26. ISBN 9788496061972.
* ↑ Millar, Fergus. The Roman Near East: 31 Bc-Ad 337 (en anglès). Harvard University Press, 1993, p.69. ISBN 0674778863.
* ↑ Lendering, Jona. «Legio III Scythica». Livius.org. [Consulta: 21 octubre 2022].