OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cova del Pindal

La cova del Pindal és una cova prehistòrica del nord d'Espanya que se situa en les proximitats de la localitat de Pimiango (consell de Ribadedeva), a l'Orient del Principat d'Astúries, molt a prop del límit amb Cantàbria. Posseeix una planta lineal en la qual es distingeixen dos sectors: l'oriental, obert al públic, i l'occidental, d'accés restringit. Aquesta cova té unes pintures rupestres conegudes ja des 1908. Està inclosa en la llista del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO des de juliol de 2008, dins del lloc «Cova d'Altamira i art rupestre paleolític del Nord d'Espanya» (en anglès, Cave of Altamira and Paleolithic Cave Art of Northern Spain).

## Geologia

El substrat geològic de l'entorn data del Paleozoic, trobant roques cuarcíticas de la Formació Barris (Ordovicià), la successió detrítica de la Formació Ermita (Devonià) i les formacions carbonatades de la Calcària d'Alba i Calcària de Barcaliente, sobre la qual es desenvolupa tot el complex càrstic.

## Geomorfologia

La geomorfologia de l'entorn de la cova és de l'actuació de diversos processos:
* Litorals. S'observen dues antigues plataformes d'abrasió emergides per processos tectònics i / o descens de la mar que són la Rasa II de Pimiango (160 m), situada al nord i que s'assenta sobre la quarsita de Barris, i la Rasa I (50 m), situada al sud, que s'assenta sobre la calcària de Barcaliente.
* Torrencials, que han originat l'aparició de conques i ventalls torrencials en el front nord de la Rasa II de Pimiango.
* De gravetat. Dipòsits de gravetat (caiguda de roques més reptació) que han originat derrubios en els vessants de les conques torrencials ia la zona del front de la Rasa II de Pimiango.
* Càrstics. Dolines, farcits de materials insolubles de la calcària i una vall cec format per coalescència de diverses dolines sobre la Rasa I de Pimiango, sota la qual se situa la cova.
L'existència d'anisotropies (diàclasis, falles) afavoreix la infiltració de les aigües superficials i dels llits pròxims, que juntes formen aigües agressives que dissolen les roques de litologia carbonatada, generant així coves subterrànies.
La cova del Pindal es caracteritza principalment per desenvolupar formes fluviocàrstiques (destacant roof pendants), de gravetat (destacant els dipòsits de col·lapse) i de precipitació química així com gran quantitat d'espeleotemes (estalactites, estalagmites i columnes).

## Pintures rupestres

La majoria de les representacions estan situades en els panells de la dreta de la cova. S'han documentat en diferents investigacions l'existència de 13 bisons, 8 cavalls, una cérvola, un cérvol i unes astes aïllades, un mamut i altres figures no recognoscibles.
Existeixen també abundants signes de color vermell com punts, traços, traços paral·lels i figures claviformes.

## Referències

* ↑ «Cueva del Pindal» (en (castellà)). asturias.es. [Consulta: 20 novembre 2012].
* ↑ «Cueva del Pindal» (en anglès). unesco.org. [Consulta: 20 novembre 2012].

## Enllaços externs

* Més informació
* Horaris de visita Arxivat 2005-04-25 a Wayback Machine.
# Csittszentiván

Csittszentiván (en romanès i oficialment: Sântioana de Mureş, en alemany: Johannisdorf) és un poble a Romania, a la província de Maros (en romanès: Mureș). Administrativament, pertany a Mezőpanit (en romanès: Pănet).

## Localització

El poble es troba en les planes del riu Maros (en romanès: Mureş), a 10 km de la ciutat provincial de Marosvásárhely (en romanès i oficialment: Târgu Mureş), al sud-oest.

## Toponímia

La primera síl·laba del topònim ("Csitt"), prové del fet que en l'Edat Mitjana, entre la ubicació actual del poble i Malomfalva, se situava l'antic poble de Csittfalva, el qual va ser assolat i destruït per complet pels invasors tàtars (una tribu mongol). La població romanent es va traslladar al lloc actual del poble.

## Història

Està esmentat per primera vegada l'any 1303, sota el nom de Sanctus Johannes. La seva primera església medieval existia a l'antic poble de Csittfalva, i va ser usada pels habitants fins a mitjan segle xvii. No obstant això, en 1687 van construir una nova església de fusta. Al segle xiv, aquí estava situada la residència del regent de Marosszék, László Berényi, la qual existia, encara que en ruïnes, fins a mitjan segle xviii. A principis del segle xviii, la pesta va assolar al poble. En 1910 el poble tenia 1073 habitants, dels quals 865 eren hongaresos, 175 romanesos. En 1992 hi havia 1370 habitants, d'aquesta xifra 1217 eren hongaresos, 131 romanesos i 18 de ètnia gitana. Fins al Tractat del Trianon (1920), el poble pertanyia al Comtat de Maros-Torda, Hongria.

## Monuments

* L'Església Reformada va ser construïda en 1789.
* El museu del poble
* Un kopjafa al pati de l'escola i una porta székely en el mateix lloc.
# Gran Premi de Suècia del 1976

Resultats del Gran Premi de Suècia de Fórmula 1 de la temporada 1976, disputat al Circuit d'Anderstorp el 15 de juny del 1976.

## Resultats

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 3 | Jody Scheckter | Tyrrell - Ford | 72 | 1h 46' 54. 2 | 1 | 9 |
| 2 | 4 | Patrick Depailler | Tyrrell - Ford | 72 | + 19.766 s | 4 | 6 |
| 3 | 1 | Niki Lauda | Ferrari | 72 | + 33.866 s | 5 | 4 |
| 4 | 26 | Jacques Laffite | Ligier - Matra | 72 | + 55.819 s | 7 | 3 |
| 5 | 11 | James Hunt | McLaren - Ford | 72 | + 59.483 s | 8 | 2 |
| 6 | 2 | Clay Regazzoni | Ferrari | 72 | + 1' 00.366 min. | 11 | 1 |
| 7 | 10 | Ronnie Peterson | March - Ford | 72 | + 1' 03.493 min. | 9 | |
| 8 | 8 | Carlos Pace | Brabham - Alfa Romeo | 72 | + 1' 11.613 min. | 10 | |
| 9 | 16 | Tom Pryce | Shadow - Ford | 71 | + 1 Volta | 12 | |
| 10 | 9 | Vittorio Brambilla | March - Ford | 71 | + 1 Volta | 15 | |
| 11 | 12 | Jochen Mass | McLaren - Ford | 71 | + 1 Volta | 13 | |
| 12 | 17 | Jean Pierre Jarier | Shadow - Ford | 71 | + 1 Volta | 14 | |
| 13 | 19 | Alan Jones | Surtees - Ford | 71 | + 1 Volta | 18 | |
| 14 | 35 | Arturo Merzario | March - Ford | 70 | Motor | 19 | |
| 15 | 18 | Brett Lunger | Surtees - Ford | 70 | + 2 Voltes | 24 | |
| Ret | 24 | Harald Ertl | Hesketh - Ford | 54 | Accident | 23 | |
| Ret | 34 | Hans Joachim Stuck | March - Ford | 52 | Motor | 20 | |
| Ret | 5 | Mario Andretti | Lotus - Ford | 45 | Motor | 2 | |
| Ret | 22 | Chris Amon | Ensign - Ford | 38 | Accident | 3 | |
| Ret | 21 | Michel Leclère | Wolf - Williams - Ford | 20 | Motor | 25 | |
| Ret | 37 | Larry Perkins | Boro - Ford | 18 | Motor | 22 | |
| Ret | 30 | Emerson Fittipaldi | Fittipaldi - Ford | 10 | | 21 | |
| Ret | 32 | Loris Kessel | Brabham - Ford | 5 | Accident | 26 | |
| Ret | 6 | Gunnar Nilsson | Lotus - Ford | 2 | Accident | 6 | |
| Ret | 7 | Carlos Reutemann | Brabham - Alfa Romeo | 2 | Motor | 16 | |
| Ret | 28 | John Watson | Penske - Ford | 0 | Accident | 17 | |
| NVQ | 33 | Jac Nelleman | Brabham - Ford | | | | |

## Altres

* Pole: Jody Scheckter 1' 25. 659
* Volta ràpida: Mario Andretti 1' 28. 002 (a la volta 11)

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-12-10. [Consulta: 6 abril 2010].
# Jaume Serra Adrover

Mossèn Jaume Serra Adrover (Llucmajor, 31 de desembre de 1934 - 12 de juny de 2023) fou un eclesiàstic i escriptor mallorquí.
Serra estudià al Seminari Conciliar de Sant Pere de Palma entre 1946 i 1956, i a l'Institut Teresià de Roma entre 1986 i 1988. El 1957, s'ordenà de prevere. Fou rector de la parròquia de Crist Rei de Manacor, Santanyí, Ses Salines, entre d'altres. És autor de les obres Ahir (1970), Mort de Mare (1981), Diari: 1980-82 (1982) i Mumare (1991), entre altres llibres.

## Referències

* ↑ Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 16. Palma: Promomallorca, p. 165. ISBN 84-8661702-2.
# Jayme Marques

Jayme Marques (Campo Grande, 12 de juny de 1936) és un guitarrista, cantant, arranjador i compositor brasiler.
Marques va introduir la música brasilera a Europa durant la dècada de 1960, així com la Bossa Nova, primer a Espanya i després a Anglaterra. També va fer arribar aquesta música al Japó on va dirigir l'Orquestra Orfeo Negro al Copacabana Club al districte d'Akasaka, a Tòquio.
Al llarg de la seva llarga carrera musical ha publicat nombrosos àlbums d’estudi, en directe, recopilacions, bandes sonores i col·laboracions, participant també en diversos espais televisius. Ha rebut diferents reconeixements, convertint-se en una icona de la música brasilera a Espanya i en un gran promotor del jazz en directe. Marques sempre ha actuat acompanyat dels seus músics amb l’únic suport de la seva guitarra, cosa que li ha valgut un gran respecte dins el món musical i l'ha convertit en una figura indispensable en els clubs de jazz de tot Europa.
Marques ha col·laborat i compartit escenari amb artistes internacionals com Jacques Brel, Tom Jones, Maria Creuza, Pat Metheny, Josephine Baker, Matt Monro, Celia Cruz, Machito, Agostinho dos Santos, Lionel Hampton, Thad Jones, Cachao o Maysa Matarazzo, així com diferents cantants i músics espanyols com Pedro Iturralde, Paco de Lucía, Augusto Algueró, Emilio Aragón, Pedro Ruy-Blas, Natalia Millán, Tete Montoliú, Natalia Dicenta, Genia Tobin o Joan Manuel Serrat, entre d'altres.
Jayme Marques és el pare del també compositor i pianista Carlos Marques.

## Referències

* 1 2 «Jayme Marques: «La Bossa Nova cambió la música mundial»». Cancioneros. [Consulta: 26 setembre 2016].
* ↑ «Jayme Marques vuelve con 'A felicidade'» (en castellà). El País, 25-02-2005. [Consulta: 26 setembre 2016].
* ↑ «Columna | Jayme Marques cumple ochenta» (en castellà). El País, 11-05-2016. [Consulta: 26 setembre 2016].
* ↑ «Crítica | Lección magistral» (en castellà). El País, 28-06-2009. [Consulta: 26 setembre 2016].
* ↑ «El Whisky Jazz Club cumple 30 años» (en castellà). El País, 28-05-1993. [Consulta: 26 setembre 2016].
* ↑ «La SGAE rinde homenaje al músico brasileño Jayme Marques en su 80 aniversario». El Diario, 12-06-2016. [Consulta: 26 setembre 2016].
* ↑ «Jayme Marques, Premio Brasil 2016». SGAE. [Consulta: 13 febrer 2017].
# Ull electrònic

Un "ull electrònic" és un fotodetector utilitzat per detectar l'obstrucció d'un feix de llum. Un exemple és el sistema de seguretat de portes utilitzat en portes de garatge automatitzades, que empra un transmissor i un receptor de llum a la part inferior de la porta per evitar que es tanqui si hi ha qualsevol obstrucció que interrompi el feix de llum. El dispositiu no proporciona cap imatge; només és capaç de detectar la presència de llum. Es pot utilitzar llum visible, però la radiació infraroja permet amagar el funcionament del dispositiu i, generalment, és el que s'usa en sistemes moderns. Originalment, els sistemes utilitzaven llums alimentades amb corrent continu o amb corrent altern de la línia elèctrica de 50 Hz, però els sistemes fotodetectors moderns empren un díode emissor de llum infraroja modulat a uns quants quilohertz, cosa que permet al detector rebutjar la llum paràsita i millora l'abast, la sensibilitat i la seguretat del dispositiu.

## Exemples

Comptador de vehicles per carretera
* A la dècada de 1930, als Estats Units es va introduir un comptador de vehicles elèctrics amb dos emissors de llum IR separats perquè només es comptessin els cotxes i els vianants.
Primera unitat comercial compacta
* El 1931 es va oferir un tipus compacte d'ull electrònic que estava tancat en una petita caixa d'acer i molt més fàcil d'instal·lar en comparació amb els models més antics.
Màquines automàtiques d'embolicar
* A la dècada de 1930, es va desenvolupar un aparell ocular elèctric per ajudar una màquina d'embolicar que permetia una velocitat de funcionament de 72 caixes per minut.
Obre porta automàtica
* L'any 1931, General Electric va provar els primers obridors automàtics de portes que actualment són populars als hospitals. Van anomenar el seu ull electrònic Magic Eye.
Sistema d'alarma empresarial
* IEl 1931, es va llençar al mercat un ull electrònic que utilitzava una longitud d'ona UV invisible per a les empreses que necessitaven un sistema d'alarma de 24 hores. Un sistema d'aquest tipus es demostra a la primera escena de la pel·lícula de 1932 Jewel Robbery .
Càmeres automàtiques
* El 1936, el doctor Albert Einstein i el doctor Gustav Bucky van obtindre una patent per a un disseny que aplicava l'ull electrònic a una càmera. La càmera era capaç de determinar automàticament l'obertura i l'exposició adequades.

## Referències

* ↑ "Autos Are Counted By Electric Eye", January 1937, Popular Science
* ↑ "Electric Eye And Relay Set Combined In Cabinet", March 1931, Popular Mechanics
* ↑ "Door That Opens Itself Is Boon To Waitresses", February 1931, Popular Mechanics
* ↑ «Garage Door Automatic Opener Repair».
* ↑ "UV Ray Electric Eye Alarm, February 1931
* ↑ Einstein invents automatic camera Science News Vol. 180 #6, September 10, 2011, p. 32.

## Enllaços externs

* "Latest Way Beams Of Light es posa a treballar" Popular Mechanics, abril de 1931
# Jordi Camell

Jordi Camell (Llorenç del Penedès - Baix Penedès, 18 de setembre de 1959) és un pianista català.
Va estudiar al al Conservatori de Tarragona, al Conservatori Superior Municipal de Música de Barcelona i a l'École Normale de Musique de París, on obtingué el “Diplôme Supérieur d’Exécution” com a premier nommé.
Els seus principals professors han estat la pianista Carme Flexas, el pianista Miquel Farré i la pianista italiana Maria Curcio. Actualment és professor de piano de l'Escola Superior de Música de Catalunya (ESMUC)
És un pianista dotat d’una marcada capacitat de comunicació i claredat en l’exposició artística. La crítica especialitzada sempre li ha reconegut un so transparent i brillant amb una variada gamma de colors.

## Trajectòria artística

Al 2014 va interpretar en recital al Palau de la Música Catalana de Barcelona la imponent sonata en fa menor de Brahms per a piano. Com a solista, ha actuat amb l'OBC, l'Orquestra Simfònica del Vallès, la Filharmonia de Cambra de Barcelona, l’Orquestra Simfònica Empordà-Llenguadoc-Roselló, la Orquesta Ciudad de Granada o la Cobla Sant Jordi Ciutat de Barcelona. Ha participat en concerts amb els conjunts de música contemporània Barcelona 216, Solistes d’Ibercàmera i l’Orquestra de Cambra del Teatre Lliure.
Ha estat dirigit, entre d'altres, per Bernhard Güeller, Salvador Brotons, Ernest Martínez-Izquierdo i Josep Pons.
Músic despert i obert a tots els estils, ha col·laborat estretament amb Vicky Peña (monogràfic Kurt Weill); amb el ballarí i coreògraf Cesc Gelabert (en l’espectacle Preludis); amb l’actor i director de cinema i teatre Mario Gas en un recital monogràfic Poesía de Miguel Hernández sobre poemes de Miguel Hernández; i amb la soprano Ofèlia Sala.
Jordi Camell desenvolupa en paral·lel una intensa activitat pedagògica i es autor d’un assaig Passos en el silenci, sobre el concepte del silenci en la música de Debussy.

## Discografia

| Enregistraments | | |
| "Where the City ends" | (Paris, 2021) | Produït per Francesco Tristano |
| "Integral per a piano de Pau Casals" | (Columna Música, 2012) | |
| “Chopin Variations” | (Columna Música, 2013) | Encàrrec del Consolat de Polònia a Barcelona |
| "Abans i després d’Iberia d’Albéniz" | (Columna Música, 2009) | |
| "Binomis " | (Columna Música, 2008) | Amb la Cobla Sant Jordi |
| "Diàleg dels insectes" | (Ars Armonica, 2001) | |
| "Duo clarinet i piano amb Josep Fuster" | (Anacrusi, 1998) | |
| "Quadres d’una exposició de Mussorgski" | (Discmedi, 1999) | |
| "Integral per a piano de Robert Gerhard" | (Ed. Moraleda, 1994) | |
| "Goyescas de Granados" | (Ed. Moraleda, 1994) | |

## Referències

* https://www.esmuc.cat/professorat/jordi-camell/
* https://www.auditori.cat/ca/jordi-camell-1 Arxivat 2022-12-20 a Wayback Machine.
* https://www.catedracervera.cat/event-details/jordi-camell-curs-de-piano
* https://www.orfeocatala.cat/prog-ma-jordi-camell_152692.pdf
# Josep Casalins i Castanyer

Josep Casalins i Castanyer (1731-1814) fou un organista actiu a l'Església Parroquial de Sant Pere i Sant Pau de Canet de Mar des de 1774 fins a 1814. A més, comptà amb el llicenciat d'orgue, i fou fill de Joseph Casalins i de Maria Castanyer, els quals van ser habitants de la Vila de Canet.

## Biografia

L'any 1760, Josep Casalins va pretendre obtenir la plaça de violí, però els examinadors el van declarar “inhàbil per l’instrument de violí”. Tot i això, 14 anys més tard, concretament en 1774, Casalins es presentà a l’oposició d’organista a la parroquial, conjuntament amb Joan Oller (clergue), en què tots dos eren llicenciats d’orgue i vilatans de Canet. Els dos aspirants van dur a terme la prova, la qual es preguntava qüestions rellevants sobre música, tocar l’orgue, entre d'altres. Seguidament, el jurat, davant la certificació del notari canetenc Josep Llobet, va confirmar la decisió. Josep Casalins va ser el guanyador, sent totalment capaç tant del cant pla com a l’acompanyament, mentre que a Oller se'l va considerar “incapaç”, sent inapte en el cant pla i l’acompanyament.
El 14 de juliol de 1774, la Comunitat Parroquial, van admetre a Casalins com a nou organista. Dins d’aquest càrrec, Casalins havia de complir diverses obligacions com fer residència a l'església parroquial de Sant Pere i Sant Pau, administrar els sagraments, ajudar als malalts, ensenyar la doctrina cristiana tots els diumenges, assistir a totes les funcions i anar a combregar, combatre el mal temps, tocar l’orgue i acompanyar la capella de cant de l'església a les ocasions i sempre que el mestre de capella o el senyor rector ho digui, ensenyar a llegir, escriure i aritmètica als fills de la parròquia i de la present vila. A partir d’aquí, Casalins rebria una paga anual de 40 lliures.
Dins l'església parroquial, hi va haver diversos organistes com Miquel Oller, Salvador Ferrer i Clausell, Salvador Jordana i Buch i Antoni Gil. També, es localitza a Casalins fins al 1795 sent testimonis de diversos casaments. Finalment, Casalins va morir als 83 anys havent rebut els acostumats sagrats, i havent regit fins al final de la seva vida l’orgue parroquial.

## Referències

* 1 2 3 Gregori i Cifre, Josep Maria. «L’orgue i els organistes». A: El fons musical de l'Esgésia Parroquial de Sant Perre i Sant Pau de Canet de Mar. vol. 1, 2009, p. 28-33. ISBN 9788439379676.
* 1 2 3 4 Alcalde Vilà, Sergi. «Un intent de recopilació de dades sobre els orgues i organistes de Canet (1a part)». A: Què en sabem dels orgues de Canet?. 62. El Sot de l'Aubó, desembre 2017, p. 8.
# Josep Massó Bosser

Josep Massó Bosser (Barcelona, f.s. XVI – post. 15 de febrer de 1652) va ser magistrat de la Reial Audiència Catalunya.
Pertanyent a una família de mercaders, va llicenciar-se en Dret. El 1632 va ser insaculat com a oïdor reial, càrrec al qual va renunciar en nomenat jutge de Cort. A instàncies del duc de Cardona, virrei de Catalunya, el 1635 fa una indagació de les queixes contra els excessos dels soldats allotjats a Catalunya. La vinculació de Massó amb el duc de Cardona prossegueix el 1637, quan l’assisteix a la campanya militar de Leucata.
En el context de la guerra entre Madrid i la Corona francesa, el maig de 1638 faculta el capità general de l’exèrcit hispànic a condemnar a mort els desertors sense necessitat d’un judici. A finals de 1639, és un dels firmants del ban general que amenaça amb grans penes als vassalls cridats que no acudissin al setge de Salses.
Totes aquestes disposicions van provocar que Massó fos un dels magistrats més perseguits durant la revolta catalana de 1640. El dia del Corpus de Sang aconsegueix salvar la vida ocultant-se en una sepultura del convent de Sant Francesc. La seva casa va ser malmesa i saquejada per la fúria popular.
No obstant això, a diferència d'altres magistrats de la Reial Audiència, Massó va restar a Barcelona, fins que les autoritats franceses el van desterrar, segons l’historiador Manel Güell el 1647, i segons el cronista Magí Sivillà el 1649.
Massó va dictar testament el 15 de febrer de 1652. En aquelles dates, el seu tiet Francesc Vila Massó exercia de conseller en cap de Barcelona. Consta que Josep Massó Bover era mort el juliol de 1653.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Josep Massó Bosser» (en castellà). Real Academia de la Historia. [Consulta: 4 desembre 2023].
* ↑ Sivillà, Magí. Historia general del Principado de Cataluña, condados de Rossellón y Cerdaña (en català i castellà). Barcelona: Centre d'Història Contemporània de Catalunya, 2019, p. 1091. ISBN 9788439399803.
* ↑ Güell, Manel; Sàrraga, Pablo de «Els nobles Vila de Barcelona, a cavall entre dues guerres». Paratge: quaderns d'estudis de genealogia, heràldica, sigil·lografia i nobiliària,, 2006, pàg. 2.
# Distància de Minkowski

La distància de Minkowski és una mètrica en un espai vectorial normalitzat que es pot considerar una generalització tant de la distància euclidiana com de la distància de Manhattan.

## Definició

La distància de Minkowski d'ordre ''p'' entre dos punts X e Y:
$X=(x_{1},x_{2},\ldots ,x_{n}){\text{ i }}Y=(y_{1},y_{2},\ldots ,y_{n})\in \mathbb {R} ^{n}$
es defineix com:
    $\left(\sum _{i=1}^{n}|x_{i}-y_{i}|^{p}\right)^{1/p}$
Per a $p\geq 1$, la distància de Minkowski és una mètrica com a resultat de la desigualtat de Minkowski. Quan $p<1$, la distància entre (0,0) i (1,1) és $2^{1/p}>2$, però el punt (0,1) és una distància unitat d'ambdós punts. Com això viola la desigualtat del triangle, per a $p<1$ no és una mètrica.
La distància de Minkowski s'utilitza normalment per a valors de p entre 1 i 2. El darrer porta a la distància euclidiana i el primer a la distància de Manhattan. En el cas límit que p tendint a infinit s'obté la distància de Chebyshev:
    $\lim _{p\to \infty }{\left(\sum _{i=1}^{n}|x_{i}-y_{i}|^{p}\right)^{\frac {1}{p}}}=\max _{i=1}^{n}|x_{i}-y_{i}|.\,$
Igualment, per a p tendint a l'inifinit negatiu:
    $\lim _{p\to -\infty }{\left(\sum _{i=1}^{n}|x_{i}-y_{i}|^{p}\right)^{\frac {1}{p}}}=\min _{i=1}^{n}|x_{i}-y_{i}|.\,$
La figura següent mostra els cercles unitaris per a diferents valors de p:

## Referències

* ↑ «Distancia de Minkowski | Interactive Chaos». [Consulta: 23 febrer 2025].
* ↑ Şuhubi, Erdoğan S. (2003), "Chapter V: Metric Spaces", Functional Analysis, Springer Netherlands, pàg. 261–356, ISBN 9789401701419, DOI 10.1007/978-94-017-0141-9_5
* ↑ Zezula, Pavel; Amato, Giuseppe & Dohnal, Vlastislav et al. (2006), "Chapter 1, Foundations of Metric Space Searching, Section 3.1, Minkowski Distances", Similarity Search: The Metric Space Approach, Advances in Database Systems, Springer, p. 10, ISBN 9780387291512, DOI 10.1007/0-387-29151-2

## Enllaços externs

* Simple IEEE 754 implementació en C++