OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Margaret Mahy

Margaret Mahy (Whakatane, 21 de març de 1936 - Christchurch, 23 de juliol de 2012) va ser una escriptora neozelandesa de llibres per a infants i joves. Va escriure més de 100 àlbums il·lustrats, 40 novel·les i 20 reculls de contes. Va ser una de les guanyadores de la medalla internacional Hans Christian Andersen per la seva "constant contribució a la literatura infantil". La seva obra ha estat traduïda a diverses llengües.

## Biografia

Margaret Mahy va néixer a Whakatane, Nova Zelanda, filla d'un constructor i d'una mestra. Abans de dedicar-se a l'escriptura va exercir primer com a auxiliar d'infermeria i més tard, i després de llicenciar-se com a bibliotecària, va exercir com a tal a la biblioteca pública de Petone, al Servei de biblioteca escolar de Christchurch, i a la biblioteca pública de Canterbury.
Va ser en aquesta última etapa quan va començar a escriure les primeres històries i poemes, però va ser rebutjada en diverses ocasions pels editors neozelandesos. No va ser fins a l'any 1961 que la publicació The School Journal va publicar dos dels seus textos. A partir de llavors va començar a dedicar-se exclusivament a l'escriptura, acumulant una producció de més de 120 títols que han estat traduïts a 15 idiomes diferents.
La seva tasca ha estat reconeguda amb premis de prestigi internacional, entre els quals destaquen la Medalla Carnegie i la Medalla Hans Christian Andersen. L'any 1993 va ser distingida amb l'Orde de Nova Zelanda.

## Obra

L'obra de Margaret Mahy es caracteritza per parlar de problemes quotidians a través de fenòmens sobrenaturals. Podem trobar part de la seva extensa obra traduïda al català:
* El Segrest de la bibliotecària (The Great Piratical Rumbustification & The Librarian and the Robbers, 1978)
* Robots rovellats i oncles eixelebrats (Raging Robots and Unruly Uncles, 1981)
* L'embruixament (The Haunting, 1982)
* L'estrafolari viatge dels pirates (The Pirates' Mixed-up Voyage, 1983)
* La porta de l'aire (The Door in the Air and Other Stories, 1988)
* Sang i fetge al pic de l'Huracà (The Blood-and-thunder Adventure on Hurricane Peak, 1989)
* Espais perillosos (Dangerous spaces, 1991)
* Fredoroses, fregitel·les i frigorífics (Tingleberries, Tuckertubs and Telephones, 1995)
* A l'abocador amb en Dinsmore (Down in the Dump with Dinsmore, 1999)
* Sota la butaca (Down the Back of the Chair, 2006)

## Referències

* 1 2 3 4 «| Read NZ». [Consulta: 17 octubre 2019].
* ↑ «Margaret Mahy (1936-2012)» (en anglès). Find A Grave Memorial. [Consulta: 26 gener 2021].
* ↑ «2006: IBBY official website». [Consulta: 17 octubre 2019].
* ↑ «Aladí. Catàleg de la Xarxa de Biblioteques Municipals». [Consulta: 17 octubre 2019].
# Aglianico

L'aglianico és un tipus de raïm de vi negre conreat al sud d'Itàlia, sobretot a Basilicata i Campània. El cep s'originà a Grècia i el portaren al sud d'Itàlia els colons grecs. El nom pot ser una derivació d' hellenica vitis, que en llatí significa «cep grec». Una altra etimologia apunta a una derivació d'Apulianicum, el nom llatí per a tot el sud d'Itàlia en l'època de l'antiga Roma.
L'enòleg Denis Dubourdieu digué: «l'aglianico és, probablement, el raïm que més s'ha consumit al llarg de tota la història».

## Història

Es creu que fou el primer cep conreat a Grècia pels fenicis i que prové d'un cep ancestral que els ampleògrafs encara no han identificat. Fou dut pels colons de Grècia a Cumes, prop de l'actual Pozzuoli, i des d'allà s'estengué a diversos punts de les regions de Campània i Basilicata. Tot i que encara es conrea a Itàlia, les plantacions originals gregues semblen haver desaparegut. A l'antiga Roma el raïm fou un component principal del vi de la primera crescuda, el falern. Plini el Vell el menciona, juntament amb un raïm blanc conegut com a greco, com un raïm emprat per fabricar alguns dels vins més prestigiosos de l'època romana.
S'han trobat restes d'aquest cep a Molise, Pulla i a l'illa de Procida, prop de Nàpols, tot i que ja no es conrea àmpliament en aquests llocs. El raïm s'anomenava ellenico (en italià, grec) fins al segle xv, quan adquirí el seu nom actual d'aglianico.

## Referències

* ↑ Robinson, J. Mitchell Beazley. Vines, Grapes & Wines, 1986, p. 213. ISBN 1-85732-999-6.
* ↑ Larner, Monica. «Anglianico on the Rise». winemag.com, 01-11-2014. Arxivat de l'original el 2014-11-01. [Consulta: 24 maig 2016].
* ↑ Clarke, Oz. Encyclopedia of Grapes. Harcourt Books, 2001, p. 34. ISBN 0-15-100714-4.
* ↑ Johnson, H. Vintage: The Story of Wine. Simon and Schuster, 1989, p. 73. ISBN 0-671-68702-6.
* ↑ J. Jobinson. The Oxford Companion to Wine. 3a edició. Oxford University Press, 2006, p. 7. ISBN 0-19-860990-6.
# Trehalosa

La Trehalosa, també coneguda com a micosa o tremalosa, és un disacàrid natural format per un enllaç de α,α-1,1-glucòsid entre dues unitats de α-glucosa. El 1832, H.A.L. Wiggers descobrí trehalosa en el fong banyut del sègol, i el 1859 Marcellin Berthelot l'aïllà. Pot ser sintetitzat per fongs, plantes i animals invertebrats. Està implicat en l'habilitat de les plantes i animals de resitir llargs períodes de sequedat (aanhidrobiosi). Es fa servir per un ampli espectre d'aplicacions comercials.

## Propietats químiques

la Trehalosa és un sucre no reductor, els enllaços fan a la trehalosa molt resistent a la hidròlisi àcida i, per tant, estable en solucions a altes temperatures. L'enzim trehalasa la trenca. La trehalosa té el 45% de dolçor que la sacarosa.

## Propietats biològiques

En els animals, la trehalosa es presenta en crustacis i insectes on és la principal font d'energia per volar.
A les plantes hi ha trehalosa a les pipes de gira-sols i en el gènere [Selaginella] entre altres plantes, i en algues marines. Dins dels fongs és prevalent en les espècies shiitake (Lentinula edodes), maitake (Grifola fondosa), nameko (Pholiota nameko), i orella de Judes (Auricularia auricula-judae), les quals poden contenir entre 1% a 17% percent de trehalosa en pes sec. També es troba en llevats com, per exemple, el del vi.

## Referències

* ↑ Wiggers, H. A. L. «Untersuchung über das Mutterkorn, Secale cornutum». Annalen der Pharmacie, 1, 2, 1832, pàg. 129–182. DOI: 10.1002/jlac.18320010202.
* ↑ Trehala, a meeting point between zoology, botany, chemistry, and biochemistry
* ↑ Plant Physiology

## Enllaços externs

* Cryopreservation with Sugars
* Novel functions and applications of trehalose
* Tremalose
# Allium delicatulum

L'Allium delicatulum és una planta euroasiàtica nativa de la Rússia europea, Siberia occidental, Xinjiang i Kazakhstan. Creix en praderies obertes i deserts.
L'Allium delicatulum produeix bulbs en forma d'ou d'uns 15 mm de diàmetre. Els escaps fan llargades de fins a 25 cm i són arrodonits en secció. Les fulles són arrodonides i més curtes que els escaps. Les flors presenten pètals blancs o roses amb venes vermelles.

## Referències

* ↑ The Plant List
* 1 2 Kew World Checklist of Selected Plant Families
* 1 2 Flora of China v 24 p 198. 迷人薤 mi ren xie Allium delicatulum
* ↑ Roemer, Johann Jakob, & Schultes, Josef August. 1830. Systema Vegetabilium 7(2): 1133.
* ↑ Pavlov, N.V. (ed.) (1958). Flora Kazakhstana 2: 1-290. Alma-Ata, Izd-vo Akademii nauk Kazakhskoi SSR.
# Detritivorisme

El detritivorisme és el comportament alimentari propi dels organismes que s'alimenten de material detrític, principalment orgànic.

## Detritívors

El material detrític és allò que està format per detritus, el producte resultant de l'esmicolament i la desintegració d'un cos sòlid. Moltes gambes i les llagostes, per exemple, són animals detritívors, perquè s'alimenten de vegetals en putrefacció i restes d'animals aquàtics, llavors, fruites.

## Descomponedors

Els organismes descomponedors són aquells que viuen precisament en la matèria morta que mengen els detritívors. Aquests, bacteris i fongs, són els principals agents de descomposició, és per això que s'anomenen també descomponedors. Actuen sobre la matèria orgànica vegetal morta i sobre els productes d'excreció i els cadàvers dels animals superiors. Aquests organismes que viuen en la matèria morta i que es mengen els animals detritívors s'anomenen sapròfits. Un sapròfit és qualsevol organisme que es nodreix de restes de matèria vegetal o animal en putrefacció. Els fongs superiors, les floridures i altres tipus de fongs, són els sapròfits més abundants. Certs tipus de bacteris són sapròfits, així com algunes plantes. Els sapròfits produeixen enzims, que descomponen la matèria orgànica en nutrients que es poden absorbir. Els animals descomponedors són els que contribueixen a la trituració i fragmentació de les restes animals o vegetals i intervenen en el seu procés de descomposició ajudant els sapròfits. Dins d'aquest grup, es troben els àcars, alguns coleòpters i artròpodes, entre d'altres.
Els animals detritívors, doncs, es mengen les restes orgàniques en descomposició i els animals descomponedors contribueixen a la descomposició d'aquestes restes orgàniques.

## Referències

* ↑ Wetzel, R. G. 2001. Limnology: Lake and River Ecosystems. Academic Press. 3rd. p.700.
# Elbert Halvor Ahlstrom

Elbert Halvor Ahlstrom (15 de febrer de 1910, Filadèlfia - 21 d'agost de 1979, Nova Orleans) va ser un professor, ictiòleg, zoòleg, botànic, i algóleg nord-americà.
Com a biòleg ictiòleg, i científic sènior, va estar per més de 40 anys en el Servei Nacional de Pesca, treballant abans en el Servei de Pesca i Vida Silvestre i l'Oficina de Pesca Comercial. Va tenir un paper decisiu en el desenvolupament d'un mitjà per avaluar les poblacions de peixos marins per mostreig sistemàtic d'ous i larves de peixos.

## Obra

* 2013. A Quantitative Study of Rotatòria in Terwilliger's Pond, Put-In-Bay. Ohio: Ohio Biol. Survey V1 (1), Bull. 30. Ed. Literary Licensing, LLC, 38 pàg. ISBN 1258572079, ISBN 9781258572075
* 1984. Ontogeny and Systematics of Fishes: Based on an Internat. Simposi dedicat a la memòria d'Elbert Halvor Ahlstrom : 15-18 d'agost 1983, La Jolla, Qualif. Vol. 1 de Special publ. / Am. Soc. of Ichthyologists and Herpetologists, Herpetologists. Ed. H. G. Moser i Univ. of Kansas, 760 pàg.
* 1959. Sardine Eggs and Larvae and Other Fish Larvae. Vol. 328 de US Fish and Wildlife Service; special scientific report, fisheries, 99 pàg.
* 1958. High-speed Plankton Sampler. Fishery Bull. Amb J.D. Isaacs. Ed. O.S. Gov. Printing Office, 28 pàg.
* 1934. The Algal Genus Scenedesmus. Ed. Ohio State Univ. 182 pàg.
* 1933. Plankton Algae of Lake Michigan. Ed. Ohio State Univ. 50 pàg.

## Abreviatura

L'abreviatura Ahlstrom es fa servir per indicar Elbert Halvor Ahlstrom com autoritat en la descripció i taxonomia dins la zoologia.

## Notes

* 1 2 http://www.calcofi.org/publications/calcofireports/v21/Vol_21_Memoriam_Ahlstrom___Hubbs.pdf Arxivat 2014-08-08 a Wayback Machine.
* ↑ Es poden consultar els tàxons descrits per aquest autor a International Plant Names Index (anglès)
# Capità Haddock

El capità Haddock és un personatge de ficció de la sèrie de còmics belga Les aventures de Tintín, d'Hergé. Capità de marina, Archibald Haddock és un vell llop de mar, un entranyable company de viatge de Tintín al llarg de bona part de les seves aventures. Apareix a 17 àlbums dels 25 tradicionalment admesos com a oficials; la seva primera aparició és a El cranc de les pinces d'or publicada inicialment serialitzat a Le Soir Jeunesse. La seva primera aparició es va produir al número del 2 de gener de 1941, en el que es publicava la desena part de la història. Curiosament, el lector no coneixerà el seu nom de pila, Archibald, fins al penúltim àlbum de la sèrie, Tintín i els "Pícaros".

## Biografia de ficció

El capità Haddock recorre el món, per mar i per terra, com a company del reporter Tintín i el gosset Milú. És molt amic d'en Tornassol (excepte quan el tracte d'aquest requereix una dosi excessiva de paciència), tracta com un pare autoritari als Dupond i Dupont, té una amistat estranya (i malsoferta) amb la Bianca Castafiore, no sap com dir que no a en Serafí Llantió, i simpatitza amb el seu antic amic Chester i amb el noiet xinès Xang. Té moltes altres relacions personals (bones i dolentes) amb altres personatges, per exemple amb el dolent Allan Thompson.
Vell afeccionat a la pipa i al Loch Lomond, gran amic de l'insult culte i "refinat" (la qual cosa a voltes ocasiona disbauxes i problemes a la resta del grup), és propietari del castell del Molí. Val a dir que preferiria estar-se a casa tranquil en comptes de córrer aventures.

## Referències

* ↑ «le soir jeunesse 1940» (en francès). bellier.com. [Consulta: 3 febrer 2020].
* ↑ Farr, Michael. Tintin: The Complete Companion. Egmont Books, 2001, p. 92. ISBN 978-0-86719-754-9.
# El ritu

El ritu (títol original en anglès: The Rite) és una pel·lícula de terror del 2011 basada en fets reals succeïts en un exorcisme fet a la ciutat de Roma. És protagonitzada per Anthony Hopkins i dirigida per Mikael Håfström. Inspirada en el llibre de Matt Baglio, la pel·lícula es va doblar i subtitular al català.

## Argument

Michael Kovak (Colin O'Donoghue) està decebut amb el seu pare i amb la vida familiar, per la qual cosa decideix entrar en un seminari a Roma i és ordenat diaca. Però després comunica la seva renúncia al Pare Matthew (Toby Jones), al·legant falta de fe. Però el Pare Matthew intenta renovar la fe de Michael i el convida a assistir a un curs sobre exorcisme.

## Repartiment

* Anthony Hopkins com al pare Lucas Trevant.
* Colin O'Donoghue com a Michael Kovak.
* Alice Braga com a Angelina Vargas.
* Toby Jones com al pare Matthew.
* Rutger Hauer com a Istvan Kovak.
* Marta Gastini com a Rosaria.

## Al voltant de la pel·lícula

Va començar a rodar-se el 17 de maig de 2010 a Roma, Itàlia i Budapest, Hongria. El director de la pel·lícula, Mikael Håfström, va començar a treballar en ella al febrer de 2010, iniciant el càsting per als personatges principals al març, contractant finalment a Anthony Hopkins i Colin O'Donoghue.

## Referències

* 1 2 «Hollywood Has Exorcism Fever! New Line Begins Casting The Rite». Bloody-disgusting, 15-02-2010. [Consulta: 15 febrer 2011].
* ↑ «El ritu». Ésadir.cat. [Consulta: 7 agost 2022].
* ↑ «El ritu». Goita què fan, ara!. [Consulta: 16 febrer 2024].
* ↑ «Box Office/Business - Filming Dates». IMDb. [Consulta: 15 febrer 2011].
* ↑ «Filming Locations». IMDb. [Consulta: 15 febrer 2011].
# Ca n'Artés (Barcelona)

Ca n'Artés és una masia del barri d'el Turó de la Peira de Barcelona, catalogada com a bé cultural d'interès local. Forma part del conjunt històric de Santa Eulàlia de Vilapicina, també catalogat com a BCIL.

## Història

El cavaller i mossèn Pere d'Artés n'era el propietari, i s'hi allotjava sovint als segles xiv i xv quan venia a la vall d'Horta, on tenia diverses propietats. Tingué una gran extensió de terres de conreu. Fins al segle xv va allotjar viatgers, ja que era un lloc de pas important, ja que aquí es creuaven els camins de Sant Iscle i d'Horta.
Actualment, el propietari és Antoni Mancebo. Una part de la planta baixa està ocupada per un forn de pa, i l'altre per un Centre Femení, sota el patronatge de Santa Eulàlia, que es venera a la capella del costat.

## Descripció

De planta rectangular, amb planta baixa i un pis i coberta a dues vessants. La façana és de carreus de pedra amb tres finestres, una de les quals és gòtica. El portal és dovellat. Interiorment la casa presenta motius de pagesia. La teulada és molt irregular i ha passat per diverses etapes i transformacions, però un incendi va malmetre'n la façana i va provocar la destrucció de part de la teulada i la pèrdua d'un dels arcs conopials.

## Referències

* 1 2 «Ca n'Artés». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Conjunt de Santa Eulàlia de Vilapicina». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ Les masies de Sant Andreu de Palomar. Inventari de cases de pagès andreuenques. 2ª Edició, 2014, p. 28. ISBN 978-84-616-7016-1.
* ↑ «Ca n’Artés». Ajuntament de Barcelona.
* ↑ Les masies de Sant Andreu de Palomar. Inventari de cases de pagès andreuenques. 2ª Edició, 2014, p. 27. ISBN 978-84-616-7016-1.

## Bibliografia

* Díez i Quijano, Desideri. Les masies d'Horta. Quarta edició. Barcelona: El tinter, SAL, abril 2003, p. 27.

## Enllaços externs

* «Ca n'Artés». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Agricultura a Israel

L'Agricultura a Israel és una indústria i un sector de l'economia altament desenvolupat. Israel és un gran exportador de productes agrícoles i és líder mundial en tecnologies agrícoles malgrat que la geografia d'Israel no és favorable per l'agricultura. Més de la meitat de la superfície d'Israel és desèrtica, i el clima, així com la manca d'aigua no afavoreixen el cultiu. Només el 20% de la terra és cultivable de manera natural. Avui en dia, l'agricultura representa el 2.5% del PIB i el 3.6% de l'exportació. Mentre els agricultors representen només el 3.7% de la força laboral, Israel cobreix el 95% de les seves necessitats alimentàries, completant les seves mancançes amb l'importació de cereals, llavors, carn, cafè, cacau i sucre.
Israel és la llar de dos tipus de comunitats agrícoles, el quibuts i el moixav, que van ser desenvolupades pels immigrants jueus que van arribar a Israel de tot arreu del Món i van començar una iniciativa pionera.

## Referències

* 1 2 «CIA World Factbook». Arxivat de l'original el 2018-12-25. [Consulta: 28 novembre 2016].
# Stefano Mordini

Stefano Mordini (Marradi, 10 d'agost de 1968) és un guionista i director de cinema italià.

## Biografia

El seu primer treball Provincia meccanica (2005) va participar en competició al 55è Festival Internacional de Cinema de Berlín i va ser nominat a tres David di Donatello (millor primer llargmetratge, millor actor protagonista i millor actriu protagonista) i dos Nastri d'argento (millor director debut i millor actor protagonista);el 2012 amb Acciaio va estar a Venècia i va ser nominat a un Nastro d'argento (millor actor secundari); el 2016 va estar a la secció "Un Certain Regard" del 69è Festival Internacional de Cinema de Canes amb Pericle il nero, nominat a David di Donatello (millor guió adaptat). Els seus documentals són Paz '77 (Festival de Cinema de Torí), Il confine (Torino Film Festival), Come mio padre. Va realitzar una sèrie de documentals per a la revista Internazionale, entre els quals L'allievo modello (Buenos Aires Festival Internacional de Cinema Independent). El 2017 va dirigir la tercera telefilm de la sèrie Liberi sognatori La scorta di Borsellino - Emanuela Loi, amb Greta Scarano i Riccardo Scamarcio, emesa a 28 de gener de 2018 a Canale 5. El 2018 va dirigir la segona temporada de la sèrie de televisió Solo, i va rodar Il testimone invisibile, candidat a un David di Donatello ((millor guió adaptat) i dos Nastri d'argento (millor actor protagonista i millor actriu secundària); el 2019 va dirigir Gli infideli i Lasciami andare, pel·lícula de cloenda del 77a Mostra Internacional de Cinema de Venècia; el 2020 va dirigir La scuola cattolica.
Va ser professor de guió a la Universitat Lliure de Llengües i Comunicació IULM de Milà.
És parella de l'actriu Valentina Cervi. La parella té dos fills.

## Filmografia

* La tempesta – curtmetratge (1998)
* Armando Dolci - Vestiti - curtmetratge (1998)
* Paz '77 – documental (2001)
* L'allievo modello – documental (2002)
* Provincia meccanica (2005)
* Il confine – documental (2007)
* Acciaio (2012)
* Pericle il nero (2016)
* Il testimone invisibile (2018)
* Gli infedeli (2020)
* Lasciami andare (2020)
* La scuola cattolica (2021)
* Race for Glory: Audi vs. Lancia (2024)

### Televisió

* Essere Claudia Cardinale – documental TV (2005)
* La scorta di Borsellino - Emanuela Loi – film TV (2018)
* Solo 2 – serie TV (2018)

### Videoclip

* Carmen Consoli - Eco di sirene (1998)
* Il Genio - Pop porno (2008), Non è possibile (2009)
* Yo Yo Mundi - L'impazienza (1999)

## Referències

* ↑ «Raccontare significa indagare. Intervista a Stefano Mordini» (en italià). Ravennanotizie, 15-07-2016.
* ↑ «'Provincia meccanica' con Cervi e Accorsi unico italiano a Berlino». 'La Repubblica', 20-01-2005.
* ↑ «Biografia de Stefano Mordini». 'Corriere della Sera'.
* ↑ «Avete visto il marito di Valentina Cervi? È un regista, si sono conosciuti sul set e hanno due splendidi figli» (en italià). Cinematographe, 11-02-2021. [Consulta: 27 juliol 2021].
# Acer aliat

L'acer aliat és aquell acer que a més dels components bàsics de l'acer: carboni, manganès, fòsfor, silici i sofre, forma un aliatge amb altres elements com el crom, níquel, molibdè, etc. i que tenen com a objectiu millorar algunes de les seves característiques fonamentals, especialment la resistència mecànica i la duresa.
També poden considerar-se acers aliats aquells que contenen algun dels quatre elements bàsics de l'acer en major quantitat que els percentatges que normalment solen contenir els acers al carboni. Els límits superiors dels quals solen ser generalment els següents: Si=0,50%; Mn=0,90%; P=0.100%i S=0.100%.
Els elements d'aliatge que s'utilitzen més sovint per a la fabricació d'acers aliats són: níquel, manganès, crom, vanadi, tungstè, molibdè, cobalt, silici, coure, titani, zirconi, plom, seleni, alumini, bor i niobi.
Utilitzant acers aliats és possible fabricar peces de molt de gruix amb resistències molt elevades a l'interior d'aquestes, per exemple en elements de màquines i motors s'arriben a assolir grans dureses amb gran tenacitat. També és possible fabricar mecanismes que mantinguin elevades resistències a altes temperatures i preparar encunys, de formes molt complexes, que no es deformin ni es clivellin en el tremp, etc.
Hi ha certs elements d'aliatge que tenen tendència a dissoldre's en la ferrita o formar solucions sòlides amb el ferro alfa, i en canvi n'hi ha d'altres que tenen tendència a formar carburs. Els elements d'aliatge tenen influència en els diagrames d'equilibri dels acers (augmentant o disminuint les temperatures crítiques dels diagrames d'equilibri i les temperatures Ac i Ar corresponents a escalfaments i refredaments relativament lents, modificant el contingut de carboni de l'acer eutectoide, eixamplant o disminuint els camps austenítics o ferrítics corresponents als diagrames d'equilibri, i altres influències també relacionades amb el diagrama ferro-carboni, com la tendència a grafititzar el carboni, a modificar la mida del gra, etc.)

## Influència dels elements aliats sobre la templabilitat

Els elements aliats tendeixen a retardar l'estovament que es produeix en el revingut. Existeixen altres influències, com la millora en la resistència a la corrosió, la resistència a la calor, la resistència a l'abrasió, etc., les quals es deuen directament o indirectament a alguna de les variacions o fenòmens citats anteriorment.

## Referències

* ↑ Davis, Joseph R. Nickel, Cobalt, and Their Alloys (en anglès). ASM International, 2000, p. 8. ISBN 0871706857.

## Bibliografia

* Larburu Arrizabalaga, Nicolás. Máquinas. Prontuario. Técnicas máquinas herramientas.. Madrid: Thomson Editores, 2004. ISBN 84-283-1968-5.

## Enllaços externs

* Aceros aleados Arxivat 2011-09-10 a Wayback Machine.
# Almesquera siberiana

L'almesquera siberiana (Desmana moschata) és un tàlpid que viu a sobre terra de Rússia, Ucraïna i el Kazakhstan. Juntament amb l'almesquera (Galemys pyrenaicus), forma el clade dels desmaninis, un grup de tàlpids que viuen a prop de l'aigua i que s'assemblen a les musaranyes aquàtiques. La seva distribució geogràfica és principalment les conques fluvials del Dnièper, el Don, el Volga i l'Ural.

## Característiques

És força més gros que l'almesquera dels Pirineus, de fet és l'espècie més grossa de talp, amb uns 17–22 cm de llargada i altres punts de cua; pesa entre 400 i 520 g. El seu pelatge és de color castany, molt suau, sedós i brillant. És per això que ha estat caçat des d'antic pel valor del seu pelatge, duent l'espècie actualment a la vora de l'extinció.

## Referències

Espècies vivents de la família dels tàlpids :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Eutheria · Superordre Laurasiatheria · Ordre Eulipotifles :
Subfamília Scalopinae :
Subfamília Talpinae :
Subfamília Uropsilinae :
Categoria :