OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# A foc lent

A foc lent (títol original en francès, La Passion de Dodin Bouffant) és una pel·lícula de drama romàntic històric francès del 2023 escrita i dirigida per Trần Anh Hùng protagonitzada per Juliette Binoche i Benoît Magimel. Ha estat doblada i subtitulada al català.
Ambientada l'any 1889, representa un romanç entre una cuinera i el gurmet per a qui treballa. El personatge del gurmet es basa en Dodin-Bouffant, creat per l'autor suís Marcel Rouff a la seva novel·la de 1924 La Vie et la passion de Dodin-Bouffant, gourmet.
La pel·lícula es va estrenar el 24 de maig de 2023 al 76è Festival de Canes i va ser seleccionada per competir per la Palma d'Or a la seva secció principal de competició, on Tran Anh Hung va guanyar el premi a la millor direcció. Es va estrenar a França el 8 de novembre de 2023. La pel·lícula va ser escollida com la candidatura francesa a la millor pel·lícula internacional als 96ns Premis Oscar.

## Referències

* ↑ «A foc lent». FilminCAT. [Consulta: 15 abril 2024].
* ↑ Davis, Clayton (16 August 2023). «French Oscar Hopeful 'The Pot-au-Feu' With Juliette Binoche Gets New Title Ahead of U.S. Release (EXCLUSIVE)». Variety.
* ↑ «La passion de Dodin Bouffant». Goita què fan, ara!. [Consulta: 12 abril 2024].
* ↑ Keslassy, Elsa «Gaumont Launches Sales for Juliette Binoche, Benoit Magimel Film 'The Pot Au Feu' (EXCLUSIVE)». , 19-04-2022.
* ↑ Ramachandran, Naman (26 November 2017). «Singapore: Tran Anh Hung Sets Gastronomy Film 'Dodin-Bouffant' (EXCLUSIVE)». Variety.
* ↑ «Oscars: France Submits 'The Taste Of Things' For Best International Feature Film As Hot Favorite 'Anatomy Of A Fall' Shut Out». Deadline, 21-09-2023.
* ↑ Bergeson, Samantha. «'The Taste of Things' Trailer: Juliette Binoche Savors a New Romance in France's Oscar Submission». IndieWire, 04-10-2023. Arxivat de l'original el 30 November 2023. [Consulta: 30 novembre 2023].
# Gheorgheni

Gheorgheni (pronunciació en romanès: [ɡe̯orˈɡenʲ]; hongarès: Gyergyószentmiklós pronunciació en hongarès: [ˈɟɛrɟoːsɛntmikloːʃ]) és un municipi del comtat de Harghita (Romania). Es troba a la terra de Székely, una regió etno-cultural a l'est de Transsilvània. La ciutat administra quatre pobles:
* Covacipeter / Kovácspéter
* Lacu Roșu / Gyilkostó
* Vargatac / Vargatag
* Visafolio / Visszafolyó
A prop hi ha dos llocs naturals, el Llac Roig i la gola de Bicaz, un estret canó a través de les muntanyes dels Carpats Orientals que forma la frontera amb el comtat de Neamț.

## Història

Històricament, la ciutat va formar part de la regió de la Terra Székely de Transsilvània. Es va esmentar per primera vegada el 1332. Pertanyia al Regne d'Hongria amb diverses interrupcions, al Regne Hongarès Oriental i al Principat de Transsilvània, administrativament la ciutat pertanyia a Gyergyószék. Entre 1867–1918 va caure dins del comtat de Csík, al Regne d'Hongria. Després de la Primera Guerra Mundial, segons els termes del Tractat de Trianon de 1920, va passar a formar part de Romania i va quedar dins del comtat de Ciuc. Des del 1940, com a resultat del Segon Arbitratge de Viena, va tornar a pertànyer a Hongria. Després de la Segona Guerra Mundial, va passar a formar part de Romania. Entre 1952 i 1960, va formar part de la Regió Autònoma Magyar, després, de la Regió Autònoma Mureș-Hongaresa fins que va ser abolida el 1968. Des de llavors, la comuna forma part del comtat de Harghita.

## Demografia

El 2011, la ciutat tenia 17.705 habitants, dels quals el 86,13% (15.250) són hongaresos que formen la majoria. 1.988 o un 11,22% són romanesos. Moviment demogràfic segons els censos:

## Agermanaments

* Békés, Hongria
* Budapest 17th District, Hongria
* Cegléd, Hongria
* Eger, Hongria
* Kiskunmajsa, Hongria
* Siófok, Hongria
* Szigetszentmiklós, Hongria
* Bačka Topola, Sèrbia
* Alaverdi, Armènia

## Referències

* ↑ Rezultatele finale ale Recensământului din 2011: «Tab8. Populația stabilă după etnie – județe, municipii, orașe, comune». Arxivat de l'original el 2016-01-18.
# Kurt Albert

Kurt Albert (Nuremberg, 28 de gener de 1954 – Erlangen, 28 de setembre de 2010) fou un escalador i fotògraf alemany. Va començar a practicar l'alpinisme als 14 anys. Abans de dedicar-se a temps complet a l'escalada el 1986, va ser professor de matemàtiques i física.

## Biografia

Als disset anys, va escalar el Walker Spur a les Grandes Jorasses i, un any després, va escalar la cara nord de l'Eiger. El 1973, després d'una visita a una àrea d'escalada de la Suïssa saxona, va reconèixer el potencial de l'escalada lliure (l'escalada lliure es practicava a Saxònia des de principis del segle xix), i va començar a equipar vies a Frankenjura. En els recorreguts que obria, pintava una «X» al lloc on emplaçaria els pitons del recorregut. Un cop acabava, pintava un punt roig a la base de la via. D'aquí prové el terme alemany rotpunkt («punt roig»). En gran part, aquest va ser l'origen de d'escalada lliure que va provocar el desenvolupament de l'escalada esportiva uns anys després.
Albert va resultar greument ferit en un accident el 26 de setembre de 2010. Va caure 18 metres mentre feia fotos a la via ferrada Höhenglücksteig, a prop de Hirschbach, i va morir dos dies després mentre estava hospitalitzat a Erlangen.

## Referències

* 1 2 «Un día como hoy nos dejó Kurt Albert, el hombre del punto rojo». Desnivel, 28-09-2016. [Consulta: 12 abril 2020].
* ↑ «Rätselraten um Kurt Albert». Arxivat de l'original el 2010-10-25. [Consulta: 1r novembre 2010].

## Bibliografia

* Kurt Albert unter Mitwirkung von Christian Lüke, Timo Marschner & Martin Schepers: Fight Gravity: Klettern im Frankenjura. ISBN 3-930650-15-0.
* Kurt Albert und Hannes Huch: DVD Fight Gravity: Klettern im Frankenjura. ISBN 3-930650-16-9.

## Enllaços externs

* Rotpunkt (Ken Etzel i Chelsea Jolly, 2019, VOSE)
# Jordi Vilaseca i Anguera

Jordi Vilaseca i Anguera (Sant Andreu, Barcelona, 17 de juliol de 1947 - Barcelona, 24 d'agost de 2011), més conegut pel nom artístic de Jordi Vilaseca, va ser un actor, còmic i actor de doblatge català. Va viure la seva glòria d'artista com a galant d'espectacles de revista al Paral·lel, al costat d'actrius com Bárbara Rey i Sara Montiel o de parella còmica amb Amparo Moreno en espectacles de revista, principalment al Teatre Victòria i també a sales com la Cúpula Venus.

## Biografia

La seva trajectòria va començar en la infància amb quadres d'afeccionats de Sant Andreu. Debutà professionalment amb la companyia de Pau Garsaball, amb la que va fer una gira amb l'obra El Baldiri de la Costa. A continuació Adolfo Marsillach el contractà per treballar a Marat/Sade (de Peter Weiss), en un personatge que repetí molts anys després al muntatge dirigit per Pere Planella al Teatre Romea.
S'inicià al teatre de revista amb Charlie no te vayas a Somodoma, espectacle satíric polític, poc després de la mort de Franco, aconseguint un èxit inqüestionable, fent temporades a Madrid i Barcelona. Això li va obrir la porta al Teatre Victòria, que dirigia Büira. En aquest escenari Vila es convertí en la màxima atracció i cap de cartell durant més de cinc temporades, compartint escena amb artistes com Sara Montiel o Bárbara Rey amb títols com Polvo de estrellas, Luz Verde, Sexomania. Fou molt popular la seva imitació de Lola Flores. Va obrir l'escenari del Teatre Victòria a actors com Francesc Figuerola, Pere Vidal, Joaquim Cardona i Amparo Moreno, amb qui formà parella còmica durant 8 anys. Amb Kilómetros de humor Amparo posava els quilos i el Jordi Vila l'estatura.
Va participar en Els Hereus i a El presoner de la Segona Avinguda, amb Toni Sevilla, ambdues dirigides per Manuel Dueso. Va pujar als escenaris amb obres com Freaks, dirigida per Àngel Alonso, La visita inoportuna, de Copi, dirigida per Jorge Lavelli i Cavalls de Mar, de Rodolf Sirera, dirigida per Josep Maria Flotats. Fou actor dramàtic en obres com Les criades de Jean Genet, a la Sala Muntaner (octubre 2008) i Mort de dama, de Llorenç Villalonga, (TNC, gener 2009).
Va morir a casa seva el 24 d'agost de 2011, víctima d'un càncer diagnosticat feia un any i mig, i les seves restes van ser incinerades al cementiri de Montjuïc.

## Referències

* ↑ «Jordi Vilaseca i Anguera». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 «Mor l'actor Jordi Vila als 64 anys». teatralnet: revista digital d'arts escèniques. [Barcelona]: Associació per a la difusió de les Arts Escèniques, 25-08-2011. Arxivat de l'original el 4 de setembre 2011. [Consulta: 15 octubre 2013].
* 1 2 3 4 5 6 Bordes, J. «Mor l'actor Jordi Vila». El Punt Avui, 26-08-2011. [Consulta: 15 octubre 2013].
* ↑ Fernández, Imma. «Mor l'actor Jordi Vila als 64 anys». El Periódico. Barcelona: Grupo Zeta, 25-08-2011. [Consulta: 15 octubre 2013].
# Túnel de l'Escalda occidental

El túnel de l'Escalda occidental (Westerscheldetunnel) és un túnel de 6,6 quilòmetres construït sota l'Escalda Occidental entre Ellewoutsdijk i Terneuzen, que uneix l'antiga illa de Walcheren amb Flandes Zelandès. És el més llarg dels Països Baixos per a trànsit de vehicles. El túnel fou obert el 14 de març del 2003.
Consta de dos conductes, un per sentit, amb dos carrils cada un. Fou construït amb dues tuneladores diferents (una per conducte).
Era un túnel de peatge fina a 2025 (que calia pagar a Borssele independentment del trajecte realitzat), cosa poc freqüent a les carreteres neerlandeses, on la majoria d'autopistes i grans infraestructures viàries són gratuïtes. El túnel és explotat per l'empresa NV Westerscheldetunnel participada en un 95,4% pel Ministeri del Trànsit i les Aigües (en representació de l'estat neerlandès) i en un 4,6% per la província de Zelanda.
No és permès l'ús del túnel a ciclistes i vianants. Aquests cal que agafin l'autobús de Connexxion que creua el túnel o bé emprar els antics serveis de ferri des de Breskens (Flandes Zelandès) a Vlissingen. Des de 2025 la travessia per als autos és de franc, el que va crear malestar, perquè el ciclistes sempre han de pagar.

## Referències

* ↑ «De Westerscheldetunnel: een veilige, snelle en comfortabele verbinding» (en neerlandès), 06-02-2025. [Consulta: 24 febrer 2025].
* 1 2 Sep, Maurits. «Na auto’s nu ook fietsers gratis? Fietsersbond zet druk op provinciebestuur voor gratis tunnel en boot» (en neerlandès). Provinciale Zeeuwse Courant, 24-01-2025. [Consulta: 24 febrer 2025].

## Enllaços externs

* Westerscheldetunnel - Lloc web oficial
* Antics mitjans de transport per creuar l'Escalda (en neerlandès)
* Tunnelwet Westerschelde (Llei del túnel, en neerlandès)
# Arxiu Europeu del Genoma-Fenoma

L'Arxiu Europeu del Genoma-Fenoma (EGA, per les seves sigles en anglès) és un projecte liderat conjuntament per l'Institut Europeu de Bioinformàtica del Laboratori Europeu de Biologia Molecular (EMBL-EBI) i pel Centre de Regulació Genòmica (CRG), que consisteix en un vast registre de dades genòmiques humanes. Aquest arxiu té com a objectiu garantir les dades de genomes i fenomes que es posen a disposició de la comunitat científica mundial.
L'EGA té com a finalitat arxivar de manera permanent i segura, i compartir de manera controlada, tota mena de dades genòmiques i fenotípiques de persones identificables, resultants de projectes d'investigació biomèdica, especialment de projectes relacionats amb malalties complexes. S'ha dissenyat com a repositori de tota mena d'experiments de seqüenciació, epigenètica i genotipatge, incloent-hi estudis de casos i controls, de població i familiars.
Actualment, l'EGA emmagatzema dades de 100.000 persones procedents de 200 centres i grups d'investigació d'arreu del món, i constitueix un recurs fonamental per a l'avenç de la medicina personalitzada. Aquestes entitats han confiat les seves dades a l'EGA perquè en garanteixi la seguretat i l'explotació en benefici de la salut humana. L'EGA conté dades generades per més de set-cents estudis científics sobre càncer, diabetis, malalties autoimmunes i cardiovasculars i trastorns neurològics, entre d'altres malalties.
Aquestes dades, que sumen un total de 16 petabytes, s'emmagatzemen a les instal·lacions del Barcelona Supercomputing Center–Centre Nacional de Supercomputació (BSC-CNS).
L’Arxiu és una iniciativa de Janet Thornton, directora de l'EMBL-EBI; Alfonso Valencia, director de l'Institut Nacional de Bioinformàtica de l'Institut de Salut Carles III (INB-ISCIII), i Roderic Guigó, coordinador del programa d'investigació en biologia computacional i genòmica de la salut del CRG. Els tres van començar a explorar la possibilitat de compartir l'EGA i instal·lar una còpia d'aquesta base de dades al CRG, ja que en l'entorn de les xarxes de col·laboració europees i, en concret, dins la infraestructura europea de bioinformàtica ELIXIR, aquesta iniciativa seria millor i més forta.
El CRG i el BSC-CNS van acordar que les dades s'emmagatzemarien físicament a les instal·lacions del BSC-CNS, centre que també col·labora en l'anàlisi de dades amb el supercomputador MareNostrum i el treball d'investigadors propis.
Actualment, l'equip de l’EGA al CRG està liderat per Arcadi Navarro, professor de l'Institució Catalana de Recerca i Estudis Avançats (ICREA) i director del Departament de Ciències Experimentals i de la Salut de la Universitat Pompeu Fabra, alhora que l’equip de l’EGA al EMBL-EBI està liderat per Thomas Keane.

## Referències

* ↑ «About - EGA European Genome-Phenome Archive». [Consulta: 21 setembre 2022].
* ↑ «Catalog Statistics - EGA European Genome-Phenome Archive». [Consulta: 21 setembre 2022].
* ↑ «Barcelona is the new home of the European Genome-phenome Archive, a fundamental resource for biomedical research» (en castellà). [Consulta: 21 setembre 2022].
# Aqua Augusta (Nàpols)

L'Aqua Augusta o Aqüeducte de Serina va ser un aqüeducte romà que subministrava aigua a vuit ciutats en la Badia de Nàpols, incloent-hi Pompeia, Estàbia i Nola. Comença en la moderna ciutat de Serina i acaba, 96 km després, a la Piscina mirabilis a la base naval i port de Portus Julius, en Misenum. L'Emperador August (o més probablement el seu íntim amic i aliat Agripa) va construir el Aqua Augusta entre el 30 i el 20 AC.
Avui en dia queden poques restes de l'aqüeducte, encara que es poden trobar algunes traces de l'estructura original en nombrosos llocs, incloent-hi diversos en i al voltant de Nàpols així com la ben preservada Piscina mirabilis a Misenum. Aquesta és una de les reserves més grans en els extrems d'un aqüeducte conegudes de l'Imperi Romà i sobreviu gairebé intacta avui dia. Probablement la seva intenció era servir de recurs estratègic d'aigua per a la base naval, especialment si la base era assetjada.

## Al·lusions literàries

Té un paper prominent en la novel·la Pompeii de Robert Harris, el protagonista és un enginyer hidràulic ("Aquarius") enviat des Roma per a mantenir l'aqüeducte l'any 79 AD just abans de la famosa erupció del Vesuvi el 24 d'agost.

## Vegeu també

* Aqüeductes de Roma
* Arquitectura romana
* Llista de cisternes romanes

## Referències

* Hodge, A.T. (2001). Roman Aqueducts & Water Supply , 2nd ed. Londres: Duckworth.

## Enllaços externs

* «Serino Aqua Augusta». Arxivat de l'original el 2011-07-23. [Consulta: 5 juny 2010].
# Anglès irlandès

L'anglès irlandès o hiberno-anglès (en anglès, Irish English o Hiberno‐English) és el conjunt de dialectes de l'anglès que es parlen a tota l'illa d'Irlanda (República d'Irlanda i Irlanda del Nord), com la parla de l'Ulster, la de Dublín, la de Cork o una parla estàndard de la major part de la República (però que no es coneix a l'Ulster). Es calculen 4,5 milions de parlants, incloent-hi nuclis d'emigrants a Anglaterra i Escòcia.
L'anglès arribà a Irlanda amb la invasió normanda de finals del segle xii. Inicialment es parlava sobretot en una zona fortificada dita La Palissada, als voltants de Dublín. Durant la Dinastia Tudor, la llengua i la cultura gaèliques recuperaren la major part del terreny perdut a mans dels colonitzadors, fins i tot a l'interior de La Palissada.
Tanmateix, la conquesta i colonització angleses d'Irlanda en el segle xvi van donar una nova embranzida a l'ús de l'anglès. A mitjan segle xix l'anglès ja era la llengua majoritària a Irlanda, situació que continua actualment, i fins i tot els parlants natius de gaèlic irlandès, la llengua nacional, parlen l'anglès amb tota naturalitat.
L'anglès irlandès presenta influències del gaèlic irlandès, però també conserva diversos arcaismes anglesos de l'època de la colonització. La major part dels trets diferencials es troben només en la parla oral, ja que per escrit el dialecte s'apropa molt més a l'anglès britànic estàndard. A diferència de l'anglès americà, l'anglès irlandès no té una ortografia pròpia i fa servir la britànica.
# Assemblea federal d'Alemanya

L'Assemblea federal (en alemany: Bundesversammlung) és una assemblea política a Alemanya del qual l'únic encàrrec és l'elecció del president federal.
Segons l'article 54 de la constitució l'assemblea està constituïda pels representants del parlament federal i un nombre igual d'electors designats pels parlaments dels estats federals. El 2012, l'assemblea tenia 1228 membres. Els electors delegats pels estats no han de ser mandataris polítics: cada ciutadà que ompleix les condicions d'eligibilitat al Bundestag, pot ser enviat a l'Assemblea federal. El nombre d'electors atribuït a cada estat és proporcional a la seva població. Al costat de polítics actius s'hi troben polítics jubilats o altres persones prominents del món cultural o esportiu. Des de la reunificació alemanya el 1991, l'assemblea es reuneix a l'edifici del Reichstag a Berlín.
La darrera assemblea va celebrar-se el 18 de març de 2012 i va elegir Joachim Gauck com a successor de Christian Wulff, demissionari. En temps normals, quan el president ha acabat el seu mandat de cinc anys, l'assemblea federal se celebra cada cinc anys a la diada de la Constitució alemanya, el 23 de maig. Com el 18 de març és l'anniversari de les primeres - i úniques - eleccions llibres a la República Democràtica Alemanya del 1990, el president del parlament federal va proposar que d'ara endavant, l'elecció d'un president federal se celebrarà en aquest dia.

## Referències

* ↑ Article 54, Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland, Bundesministerium der Justiz, (en català: Text de l'article 54 al web del Ministeri federal alemany de la justicia)
* ↑ Norbert Lammert, citat per Torsten Krauel, en «Gauck: was für ein schöner Sonntag» al diari: Die Welt del 19 de març de 20122, pàgina 1
# Aquatló

L'aquatló és un esport combinat i de resistència en el qual l'atleta realitza dues disciplines en tres segments: cursa a peu, natació i cursa a peu. L'ordre és l'assenyalat i el cronòmetre no s'atura durant tota la competició. A nivell competitiu, l'aquatló és competència de les diferents Federacions de Triatló; en el cas de Catalunya, la Federació Catalana de Triatló.

## Referències

* ↑ Federació Catalana de Triatló
# Ajoarriero

L'ajoarriero és una pasta típica d'Aragó, Navarra, Conca, Castella i Lleó, País Basc i la comarca Requena-Utiel elaborada amb patates, all, ou i oli. Tots els ingredients s'aixafen en un morter i la pasta resultant s'utilitza en diversos plats, especialment de peix. Un dels més coneguts és el bacallà al ajoarriero.

## Preparació

Es barregen tots els ingredients, l'all, el puré de patates, el pebre vermell dolç (en determinades regions) i l'oli d'oliva (també es pot qualsevol altre oli vegetal), en un morter i s'aixafen fins a obtenir una pasta homogènia. També se sol afegir suc de llimona perquè tingui un lleuger gust àcid molt adient per la carns a la brasa. La seva textura permet que pugui substituir l'allioli.

## Origen

Es creu que el seu origen prové dels traginers (en castellà arrieros) que l'utilitzaven com a mètode de conservació dels aliments durant els llargs trajectes i pels mesos d'estiu. A poc a poc, la preparació es va introduir als hostals on els traginers pernoctaven i des d'aquí va arribar a la gastronomia popular. Actualment, aquest plat es considera de qualitat. L'origen geogràfic és molt controvertit, el reclamen com a seu el territori aragonès, navarrès, castellà i basc.

## Usos

S'utilitza en diverses preparacions culinàries. Una de les receptes més conegudes és la del bacallà al ajoarriero. També s'empra per a realitzar carbassons farcits d'ajoarriero, canelons de bacallà ajoarriero, ajoarriero amb llagosta, etc. Actualment es sol servir amb torrades o bé com a tapa.

## Referències

* ↑ «Gastronomia de Aragon». Turismo de Aragon. Arxivat de l'original el 2014-08-08. [Consulta: 7 desembre 2015].
* ↑ Néstor Luján, Juan Perucho, (2003), El libro de la cocina española, Tusquets, pp:443
* ↑ «Bacalao al ajoarriero». Pàgina oficial de turisme de Navarra. [Consulta: 7 desembre 2015].

## Vegeu també

* Gastronomia d'Aragó
# Angoumois

L'Angoumois o Angolemès (en francès Angoumois, en peitaví-saintongès Engoumaes, en occità Engolmés) és una regió històrica del centre-oest de França que correspon bàsicament amb l'actual departament de Charanta i amb les antigues entitats polítiques del comtat d'Angulema i del ducat d'Angulema.
La seva capital històrica és Angulema.

## Llengües

La llengua tradicional de la majoria del territori és el peitaví-saintongès que és una varietat de la llengua d'oïl amb un important substrat occità. Una gran franja oriental de l'Angoumois és de llengua occitana i per tant, d'un punt de vista cultural, es vincula a la regió occitana del Llemosí més pròpiament que a l'Angoumois.

## Vegeu també

* Comtat d'Angulema o Ducat d'Angulema

## Referències

* ↑ «LLIBRE D'ESTIL DE LA REVISIÓ DE LA TOPONÍMIA ESTRANGERA» p. 40. enciclopèdia.cat. Arxivat de l'original el 24 de gener 2022. [Consulta: 24 desembre 2020].
# Assentament d'Islàndia

L'assentament d'Islàndia és generalment considerat que va començar a la segona meitat del segle ix, quan els pobladors nòrdics emigraven a través de l'Oceà Nord Atlàntic. (Tanmateix, els resultats de carboni d'un treball recent, publicat al diari Skírnir, suggereix que el país es pot haver poblat a la segona meitat del segle VII.) Les raons per la migració es pot haver donat per una escassetat de terra de conreu a Scandinavia, i una disputa civil ocasionada per les ambicions del rei nòrdic Harald I de Noruega. A diferència de la Gran Bretanya i Irlanda, Islàndia era una terra sense assentaments, i podria ser reclamat sense guerra amb els habitants.
Els historiadors típicament es refereixen a l'any 874 com el primer any d'assentament, i l'Edat Islandesa de l'Assentament (en islandès: Landnámsöld) es considera entre els anys 874 i 930, punt en què la majoria de l'illa s'havia reclamat i Alþingi Althingi, l'assemblea de la Commonwealth Islandesa, va ser fundada a Þingvellir (Thingvellir). Gairebé tot el que se sap sobre els primers pobladors ve d'Íslendingabók per Ari Thorgilsson, i Landnámabók, dos fonts històriques conservades en manuscrits de pells. Landnámabók llista en 435 homes els pobladors inicials, la majoria d'ells es van instal·lar en les parts del nord i cap al sud occidental de l'illa.

## Referències

* ↑ RÚV news item http://wayback.vefsafn.is/wayback/20100301180604/www.ruv.is/heim/frettir/frett/store64/item310447/