OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jordi Valls i Pozo

Jordi Valls i Pozo (Barcelona, 25 de gener de 1970) és un poeta català que viu a Santa Coloma de Gramenet, ciutat que ha marcat bona part de la seva trajectòria poètica. Ha presidit l'Associació de Joves Escriptors en Llengua Catalana (1994-1996), i és membre de l'Associació d'Escriptors en Llengua Catalana (AELC) i el PEN Club Català.
Com a guanyador dels Jocs Florals de l'any 2006, és el primer autor a ostentar el càrrec de Poeta de la Ciutat. Ernest Farrés, autor de l'antologia 21 poetes del XXI (2001), afirma que «amb Jordi Valls la poesia no és solament subversió en la mesura que dona la facultat d'ultrapassar el marc de la realitat establerta, sinó que és sobretot l'essència del fet literari».
Ha estat traduït al castellà, italià, anglès, portuguès, romanès, occità.

## Llibres publicats

* D'on neixen les penombres? (premi Martí Dot de poesia 1994)
* Natura morta (Premi Vila de Martorell 1998)
* Oratori (premi Senyoriu d'Ausiàs March 1999)
* La mel d'Aristeu (premi de poesia Gorgos 2003)
* La mà de batre (premi Grandalla de poesia 2005)
* Violència gratuïta (premi Jocs Florals 2006)
* Última oda a Barcelona, coautoria de Lluís Calvo
* Retrat de Montserrat Abelló, 2009
* Felix Orbe
* Ni un pam de net al tancat dels ànecs, 2011
* Mal -, 2013
* L'illa misteriosa, 2014 (premi Rosa Leveroni)
* Guillem Tell, 2016
* Pollo, 2019
* Penumbras, 2019. Selecció de poemes, pròleg i traducció de José García Obrero. Ed. Bilingüe català-espanyol. Godall Edicions.
* Pla 10 de l'espai exterior, 2021
* Tractatus de la mort de la poesia catalana, 2023.

## Premis

* 1994 Premi Martí Dot per D'on neixen les penombres?
* 1998 Premi Vila de Martorell per Natura morta
* 1999 Premi Senyoriu d'Ausiàs March per Oratori
* 2001 Premi Gata de Gorgos per La mel d'Aristeu
* 2004 Premi Grandalla (Andorra) per La mà de batre
* 2006 Premi Jocs Florals de Barcelona per Violència gratuïta
* 2014 Premi Cadaqués a Rosa Leveroni per L'illa misteriosa
* 2020 Premi Vicent Andrés Estellés de poesia per Pla 10 de l'espai exterior

## Referències

* ↑ Jordi Valls i Pozo al Qui és Qui de les Lletres Catalanes
* ↑ «Jordi Valls i Pozo | enciclopèdia.cat». [Consulta: 25 gener 2021].
* ↑ «Jordi Valls i Pozo | Tanitpoesia.cat» (en castellà). Arxivat de l'original el 2021-03-07. [Consulta: 25 gener 2021].

## Enllaços externs

* Lletra
# Terra de la Reina Lluïsa

La Terra de la Reina Lluïsa (anglès: Queen Louise Land; Groenlandès: Nuna Dronning Louise) és un extens grup de nunataks situat a la Terra del Rei Frederic VIII, regió nord-est de Groenlàndia.
Situada entre la glacera continental groenlandesa a l'oest i les glaceres Storstrommen i L. Bistrup Brae a l'est, fa 175 quilòmetres de longitud i un màxim de 73 d'amplada. La terra de la Reina Lluïsa s'eleva fins als 2.364 msnm, al Gefiontinde
Aquesta zona de nunataks va ser batejada amb el nom de la reina Lluïsa de Suècia (1851–1926) durant la malaurada expedició "Danmark" (1906–08) de Ludvig Mylius-Erichsen, que va posar al mapa els darrers llocs no cartografiats de Groenlàndia.

## Referències

* ↑ «Den grønlandske Lods - Geodatastyrelsen». Arxivat de l'original el 2020-10-28. [Consulta: 21 maig 2021].
* ↑ «Dronning Louise Land». Mapcarta. [Consulta: 2 juliol 2016].
* ↑ Catalogue of place names in northern East Greenland, Geological Survey of Denmark
# The Late George Apley

The Late George Apley és una pel·lícula nord-americana dirigida per Joseph L. Mankiewicz el 1947. Està basada en la novel·la de John P. Marquand del mateix títol de la que Marquand i George S. Kaufmanen en van fer una adaptació. Tracta d'un personatge de la classe alta de Boston que és forçat a adaptar-se a un món que canvia. És protagonitzada per Ronald Colman.

## Argument

George Apley és un membre rellevant de l'elit de Boston, extremadament confiat en la superioritat i les tradicions de la seva ciutat natal. Tanmateix, el seu món còmode i previsible es gira al revés quan descobreix, esmaperdut, que tant el seu fill com la seva filla s'han enamorat de gent no-bostonians. Tot i així, malgrat molts mals pensaments, George es penedeix dels seus errors convertint-se en un home més obert.

## Repartiment

* Ronald Colman com a George Apley
* Vanessa Brown com a Agnes Willing, núvia del fill d'Apley
* Richard Haydn com a Horatio Willing, el cosí de George
* Charles Russell com a Howard Boulder, una visita que s'enamora de la filla d'Apley
* Richard Ney com a John Apley, el fill de George
* Percy Waram com a Roger Newcombe, el germà de George
* Mildred Natwick com a Amelia Newcombe, la germana enèrgica de George
* Edna Best com a Catherine Apley, la muller de George
* Nydia Westman com a Jane Willing
* Peggy Cummins com a Eleanor Apley, la filla de George

## Recepció

El crític del The New York Times, Bosley Crowther en va fer una valoració dura, dient que era poc curosa. Ben Sachs del Chicago Reader fou menys sever, i declarà que "La pel·lícula porta els orígens literaris en la seva màniga; virtualment tota l'acció és diàleg conduït,..." I lloa la habilitat de Mankiewicz en els diàlegs.

## Referències

* ↑ The AFI Catalog of Feature Films: The Late George Apley
* ↑ Broadway production of The Late George Apley November 23, 1944-November 17 1945; Lyceum Theatre. Accés el 15 de setembre de 2016
* ↑ Bosley Crowther «The Screen in Review; ' The Late George Apley' Based on Novel by Marquand, New Bill at Radio City Music Hall -- Ronald Colman Is Starred'». , 21-03-1947.
* ↑ Ben Sachs «The Late George Apley». .
# Theo Jörgensmann

Theo Jörgensmann (Bottrop, Rin del Nord-Westfàlia, 29 de setembre de 1948) és un alemany lliure clarinetista, compositor i líder de banda de jazz. Jörgensmann és un dels més importants clarinetistes de jazz europeu lliure.

## Discografia

* Axiomatic 473’ Exploration, with Alessandro Ciccarelli and Lorenzo Santoro (Plus Timbre, 2024)
* Contact 4tett, Loud Enough To Rock The Kraut (2015)
* Trio Hot, Jink with Albrecht Maurer and Peter Jacquemyn (2008)
* Theo Jorgensmsnn & Oles Brothers, Alchemia with Marcin Oles and Bartlomiej Oles (2008)
* Oles Jörgensmann Oles, Live in Poznan 2006 with Marcin Oles and Bartlomiej Oles (2007)
* Oles Jörgensmann Oles, Directions with Marcin Oles and Bartlomiej Oles (2005)
* Oles Jörgensmann Oles, Miniatures with Marcin Oles and Bartlomiej Oles (2003)
* Theo Jörgensmann Quartet, Hybrid Identity (2002)
* Theo Jörgensmann Quartet, Snijbloemen (2000)
* Theo Jörgensmann Albrecht Maurer, European Echoes with Barre Phillips, Bobo Stenson, Kent Carter, Wolter Wierbos, Benoit Delbecq a.o. (1999)
* Theo Jörgensmann, Fellowship with Petras Vysniauskas, Charlie Mariano, Karl Berger, Kent Carter and Klaus Kugel (1998)
* Theo Jörgensmann Quartet, ta eko mo with Christopher Dell, Christian Ramond and Klaus Kugel (1998)
* Hans Günther Wauer, Theo Jörgensmann, Günter Sommer, Merseburger Begegnung (1994)
* Theo Jörgensmann Werkschau Ensemble, aesthetic direction with Albrecht Maurer (1993)
* Theo Jörgensmann Eckard Koltermann Perry Robinson, Materialized Perception (1992)
* CL 4' Seltsam ist Propheten Lied (1987)
* CL 4' Alte und neue Wege, with Lajos Dudas, Dieter Kühr, Eckard Koltermann; guest Gerald Doecke (1986)
* Theo Jörgensmann Quartet, Next Adventue with Georg Gräwe, Kai Kanthak und Achim Krämer (1981)
* Theo Jörgensmann Quartet, Song of BoWaGe (1988)
* Theo Jörgensmann Quartet feat. John Thomas, Go Ahead Clarinet (1978)
* Theo Jörgensmann Trio, Live at Birdland Gelsenkirchen (1978)
* Theo Jörgensmann Quartet, Straight out (1977)
* Theo Jörgensmann Quartet, in time guests Clarinet contrast, with Perry Robinson (1976)
* Contact Trio, Contact Trio (1972)

## Referències

* ↑ German player Theo Jörgensmann by the way, is developing into one of Europe's greatest jazz clarinettists as the clarinet seems to be having a worldwide jazz revival. Joachim Ernst Berendt; Down Beat 2/1980

## Enllaços externs

* Allmusic Guide (englisch) Arxivat 2022-01-15 a Wayback Machine.
# Josefina Molina

Josefina Molina (Còrdova, 14 de novembre de 1936), primera dona diplomada en Direcció a l'Escuela Oficial de Cinematografía, és una directora de cine, guionista, realitzadora de televisió, novel·lista i directora d'escena espanyola, un referent per a les cineastes espanyoles. Es va obrir pas en el món del cinema i la televisió durant l’època franquista i va ser una de les principals realitzadores de televisió durant els anys 60, amb espais de prestigi com Hora Once o els mítics Estudio 1. Després de la llarga elaboració de la sèrie Teresa de Jesús (1984), va dirigir Esquilache (1989) i La Lola se va a los puertos (1993).
Al llarg de la seva extensa trajectòria professional, la realitzadora ha explicat històries en diferents formats i llenguatges, totes elles sobre una base literària. En teatre va dirigir la mítica Cinco horas con Mario (1979), monòleg sobre el text de la novel·la homònima de Miguel Delibes, interpretat per Lola Herrera. Aquesta mateixa versió donaria lloc, dos anys més tard, al film Función de noche (1981), una exploració del món de la parella a través de la relació personal entre dos actors, Lola Herrera i Daniel Dicenta, que s'interpreten a ells mateixos.

## Premis i reconeixements

El 1998 va rebre el Premi de l'Academia de la Televisió «a la millor Direcció i realització» per la sèrie Entre naranjos. I el 2003, el premi «Tota una vida» per la seva carrera.
Actualment, Molina és presidenta d’honor de l’Asociación de mujeres cineastas y de medios audiovisuales (CIMA), l’associació de dones cineastes que ella mateixa va fundar el 2006 juntament amb Chus Gutiérrez, Helena Taberna, Inés París, Isabel Coixet, Icíar Bollaín, Mireia Ros o Judith Colell, entre d'altres.
El mateix any 2006 obtingué la Medalla d’Or al Mèrit en les Belles Arts, i al 2011, la Medalla d'Or al Mèrit en el Treball.
L'any 2012 rebé el Premi Goya d’Honor, atorgat per l'Academia de las Artes y las Ciencias Cinematográficas de España, i el mateix any va rebre l'homenatge de l'Acadèmia del Cinema Català.
L'any 2015 va rebre el 7è Premi Participando Creamos Espacios de Igualdad, en la categoría Arte y Cultura, atorgat pel Consejo de las Mujeres del municipio de Madrid. El 2015 fou la primera cineasta a entrar a l'Academia de Bellas Artes de San Fernando com a acadèmica.
El 2019 va ser guardonada amb el Premi Nacional de la Cinematografia.

## Referències

* ↑ «Josefina Molina. Biografía» (en castellà). Instituto Cervantes, 01-03-2021. [Consulta: 24 setembre 2021].
* ↑ Biografia de Josefina Molina a patrimoni.gencat.
* 1 2 3 «Josefina Molina obté el Premi Nacional de Cinematografia». El Periódico de Catalunya, 30-08-2019.
* ↑ «Homenatge de l’Acadèmia del Cinema Català a Josefina Molina». Acadèmia del Cinema Català, 01-06-2012. [Consulta: octubre 2019].
* ↑ Torné, Marina «Josefina Molina i la veritat de "Funció de nit"». La independent, 12-06-2012.
* ↑ «Josefina Molina, Premi Nacional de Cinematografia 2019». Elnacional.cat, 31-08-2019.

## Bibliografia

* D’Lugo, Marvin. Guide to the Cinema of Spain. Greenwood Press, 1997. ISBN 0313294747
* Torres, Augusto M. Diccionario Espasa Cine Español. Espasa Calpe, 1994, ISBN 84-239-9203-9
# Josep Fàbrega

Va néixer a Espanya durant el segle xviii. Va ser un compositor i violinista. Una còpia d’una de les seves composicions orquestrals conservada a la Biblioteca Nacional de Madrid està datada el 1758, això constitueix la primera informació sobre ell. El 1768 va escriure unes contradanses per al ball de màscares del Carnaval de Barcelona i ell mateix va tocar el violí en una de las dos orquestres que la van interpretar. L’any següent va ser membre de la capella de Santa María del Mar, també a Barcelona. Va morir en una data anterior al 14 d’abril de 1791. Les notícies referents a la interpretació de les seves obres recollides en cròniques de l’època així com la dispersió de les còpies mauscrites i impresas de las mateixis semblen testiicar una notble difusió de la seva obra, no tant el número d’arxius que les conserven com per la distància geogràfica entre ells, i més tenint en compte que el manuscrit que conté obres seves i que es conserva a la Biblioteca Nacional de Madrid prové de Pamplona. Aquestes poques notícies donen una imatge d’aquest violinista que va col·laborar en orquestres eclesiàstiques i civils, el que contribueix a explicar el procés pel que el simfonisme s'introdueix a la península Ibèrica i en que Fàbrega col·labora de forma destacada, ja que forma part del primer grup de simfonistes catalans i ho fa aportant la producció més extensa i de major qualitat musical.
De la seva obra destaca especialment la producció orquestral que es la única que s'ha conservat. Les seves obres vocals religioses i una adaptació del Stabat Mater de Pergolesi, si bé tenen nom de simfonia o obertura, encaixen dins d’un mateix patró estilístic que té la seva principal influència en la música orquestral del preclassicisme italià: composicions en tres moviments amb el segon sovint en la tònica menor, treball melòdic en funció de dissenys i estereotips galants, omnipresència de l’esquema formal de la sonata en els moviments extrems i recurrència a la forma binària en els moviments centrals lents.
L’orquestració generalment es basa en dos trompes, dos instruments de vent fusta, generalment oboes, i corda. Només en tres de les seves obres hi ha una part de viola i, en un cas, de violoncel i contrabaix tenen parts separades.
Obres:
«Josep Fàbrega» té aquests significats:
# Josep Martí i Blanch

Josep Martí i Blanch (L'Ametlla de Mar, 1970) és un periodista català que escriu a La Vanguardia i El Confidencial i que també ha col·laborat a El Periódico, l'ARA, Diari de Tarragona i Comunicació21. També participa regularment en programes d'opinió de diferents mitjans audiovisuals com El món a RAC1 de la cadena RAC1. L'any 2008 va publicar Ets de dretes i no ho saps (L'Arquer) i en 2018 Cómo ganamos el proceso y perdimos la república (ED Libros). Des de febrer del 2011 a gener del 2016 va exercir de secretari de Comunicació del Govern de Catalunya. Així mateix, va presidir l'Agència Catalana de Notícies, el Consell Editorial de la Generalitat de Catalunya i la Comissió Assessora sobre la Publicitat Institucional. És professor de comunicació de crisi i reputació corporativa a la Facultat Blanquerna de la Universitat Ramon Llull. És el propietari de l'agència de comunicació Mapa-Media, que actualment dirigeix Anna Cerdà.
Es va iniciar en el món del periodisme al diari lleidatà La Mañana i posteriorment al diari AVUI. L'any 1996 s'incorpora com a cap de gabinet de la Subdelegació del Govern a Tarragona. Posteriorment exerceix de director de comunicació de la filial espanyola de Schneider Electric.
És llicenciat en Ciències de la Comunicació per la UAB i va complementar la seva formació amb un Programa de Direcció General a IESE.
Considerat proper al Partit Popular Català durant l'etapa dirigida per Josep Piqué i Camps.

## Referències

* ↑ Martí, Pere «Mas nomena Josep Martí nou Secretari de Comunicació del Govern». Diari Ara, 14-02-2011 [Consulta: 10 gener 2016].
* 1 2 «Mas ficha a dos ex PP, Susana Bouis y Josep Martí». La Vanguardia, 15-02-2011 [Consulta: 10 gener 2016].
# Gran Premi d'Alemanya del 1983

Resultats del Gran Premi d'Alemanya de Fórmula 1 de la temporada 1983, disputat al circuit de Hockenheimring el 7 d'agost del 1983.

## Resultats

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 28 | René Arnoux | Ferrari | 45 | 1h 27' 10. 319 | 2 | 9 |
| 2 | 22 | Andrea de Cesaris | Alfa Romeo | 45 | + 1' 10.652 min. | 3 | 6 |
| 3 | 6 | Riccardo Patrese | Brabham - BMW | 45 | + 1' 44.093 min. | 8 | 4 |
| 4 | 15 | Alain Prost | Renault | 45 | + 2' 00.750 min. | 5 | 3 |
| 5 | 7 | John Watson | McLaren - Ford | 44 | + 1 Volta | 23 | 2 |
| 6 | 2 | Jacques Laffite | Williams - Ford | 44 | + 1 Volta | 15 | 1 |
| 7 | 29 | Marc Surer | Arrows - Ford | 44 | + 1 Volta | 20 | |
| 8 | 25 | Jean - Pierre Jarier | Ligier - Ford | 44 | + 1 Volta | 19 | |
| 9 | 30 | Thierry Boutsen | Arrows - Ford | 44 | + 1 Volta | 14 | |
| 10 | 1 | Keke Rosberg | Williams - Ford | 44 | + 1 Volta | 12 | |
| 11 | 34 | Johnny Cecotto | Theodore - Ford | 44 | + 1 Volta | 22 | |
| 12 | 4 | Danny Sullivan | Tyrrell - Ford | 43 | + 2 Voltes | 21 | |
| 13 | 5 | Nelson Piquet | Brabham - BMW | 42 | Foc | 4 | |
| DSQ | 8 | Niki Lauda | McLaren - Ford | 44 | Desqualificat | 18 | |
| Ret | 16 | Eddie Cheever | Renault | 38 | Prob. amb el combustible | 6 | |
| Ret | 32 | Piercarlo Ghinzani | Osella - Alfa Romeo | 34 | Pèrdua d'oli | 26 | |
| Ret | 26 | Raul Boesel | Ligier - Ford | 27 | Motor | 25 | |
| Ret | 23 | Mauro Baldi | Alfa Romeo | 24 | Turbo | 7 | |
| Ret | 36 | Bruno Giacomelli | Toleman - Hart | 19 | Turbo | 10 | |
| Ret | 35 | Derek Warwick | Toleman - Hart | 17 | Motor | 9 | |
| Ret | 40 | Stefan Johansson | Spirit - Honda | 11 | Motor | 13 | |
| Ret | 27 | Patrick Tambay | Ferrari | 11 | Motor | 1 | |
| Ret | 11 | Elio de Angelis | Lotus - Renault | 10 | Motor | 11 | |
| Ret | 3 | Michele Alboreto | Tyrrell - Ford | 4 | Bomba del combustible | 16 | |
| Ret | 12 | Nigel Mansell | Lotus - Renault | 1 | Motor | 17 | |
| Ret | 33 | Roberto Guerrero | Theodore - Ford | 0 | Motor | 24 | |
| NVQ | 17 | Kenny Acheson | RAM - Ford | | | | |
| NVQ | 31 | Corrado Fabi | Osella - Alfa Romeo | | | | |
| NVQ | 9 | Manfred Winkelhock | ATS - BMW | | | | |

## Altres

* Pole: Patrick Tambay 1' 49. 328
* Volta ràpida: René Arnoux 1' 53. 938 (a la volta 12)

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-10-21. [Consulta: 21 abril 2010].
# Temnitz (Rhin)

El Temnitz és un petit riu a l'estat federat alemany de Brandenburg. Neix al llogaret de Pfalzheim al municipi de Temnitzquell (= font del Temnitz) i desemboca a Zootzen al Rhin, un afluent del Havel, a la vegada afluent de l'Elba. Té una llargada de quasi 40 km i una conca de 363 km². Quan el 1992 es va crear una mancomunitat de dinou municipis al seu entorn, es va triar el nom de Amt Temnitz, com que el riu és un element central de la nova entitat, que també figura, de manera simbòlica a l'escut del nou amt.
El nom es origen eslau i significa «aigua fosca». El primer esment Timenize data del 1232. Excepte al curs superior, no queda gairebé res del curs original i els molts meandres. Les primeres rectificacions ja daten del segle xix però la majoria de les obres es van realitzar entre 1950 i 1990. Des del 2018 es prepara un projecte de gestió del riu per protegir la flora i fauna al marc del programa Natura 2000 de la Unió Europea. Al seu curs superior encara hi viu l'Unio crassus, un mol·lusc d'aigua dolça, antany molt freqüent que a molts rius ja és extint, una espècie animal d'interès comunitari per a la conservació de les quals és necessari designar zones especials de conservació.

## Afluents

* Landwehrgraben
* Rohrlacker Graben
* Landgraben
* Strenk

## Referències

* ↑ «Fließgewässerverzeichnis» p. 53. Ministerium für Ländliche Entwicklung, Umwelt und Landwirtschaft des Landes Brandenburg, 24-04-2014. Arxivat de l'original el 2017-12-01. [Consulta: 18 octubre 2018].
* ↑ «Hauptsatzung für das Amt Temnitz (Estatut de l'Amt Temnitz)» (pdf) (en alemany), 06-09-2011.
* 1 2 3 «Die Temnitz» (en alemany). Govern de l'Amt Temnitz, 17-08-2016.
* ↑ Zemlin, Egbert «Lebensader und Grenzfluss». Märkische Allgemeine, 03-01-2013. Arxivat de l'original el 2018-10-21 [Consulta: 21 octubre 2018]. «Schon im 7. Jahrhundert war das Temnitztal beliebtes Siedlungsgebiet – denn die Slawen suchten den Schutz des Sumpfes»
* ↑ «Managementplanung "Oberes Temnitztal Ergänzung"» (en alemany). Amt Temnitz, 07-06-2018. [Consulta: 21 octubre 2018].
* ↑ «Natura 2000: Oberes Temnitztal Ergänzung» (en alemany). Stiftung Naturschutzfonds Brandenburg, 2018. [Consulta: 21 octubre 2018].
* ↑ Herweg, Frauke «Schutz für das Obere Temnitztal». Märkische Allgemeine, 19-05-2018.
* ↑ «Espècies animals i vegetals d'interès comunitari per a la conservació de les quals és necessari designar zones especials de conservació». BOE - Suplement en llengua catalana, 21-12-2013, pàg. 17.
# Christian Guay-Poliquin

Christian Guay-Poliquin (Saint-Armand, 7 de desembre de 1982) és un escriptor quebequès en llengua francesa.

## Biografia

El 2012 es va llicenciar en Estudis avançats en Literatura a la Universitat de Quebec a Montreal, on el 2012 va obtenir el màster d'Estudis Literaris amb menció d'honor. Doctorand des de l'any 2013, treballa en una tesi sobre els temes de la narrativa de caça en les arts narratives del segle xx. El 2015, es va matricular en pràctiques de doctorat a la Universitat de Xampanya.
El 2013 va publicar la seva primera novel·la, Le Fil des kilomètres, la qual va aconseguir cridar l’atenció de nombrosos crítics i lectors. El 2017 va publicar la seva segona novel·la, El pes de la neu, amb la qual va guanyar, entre d'altres, el Premi del Governador General del Canadà, el Premi Literari França-Quebec, el Premi Ringuet, atorgat per l’Acadèmia de les Lletres del Quebec, i el Premi Literari dels Estudiants. El 2021 va publicar la seva tercera novel·la, Les ombres fugaces. És autor, també, d'assaigs i estudis literaris.

## Obra
### Novel·les

* Le Fil des kilomètres. La Peuplade, 2013;
* Le Poids de la neige. Éd. de l'Observatoire, 2017;
** (ca) El pes de la neu. Barcelona: Edicions del Periscopi, 2019. Traducció d'Anna Casassas.
* Les Ombres filantes. La Peuplade, 2021;
** (ca) Les ombres fugaces. Barcelona: Edicions del Periscopi, 2022. Traducció de Marta Marfany.

### Assaigs

* Au-delà de la fin. Mémoire et survie du politique, Les Presses de l’Université du Québec, 2014

## Referències

* ↑ «Le roman forestier de Christian Guay-Poliquin» (en francès). LaPresse.ca, 29-08-2021. [Consulta: 24 desembre 2022].
* ↑ Desmeules, Christian. «Christian Guay-Poliquin, l’hiver de force» (en francès), 10-09-2016. [Consulta: 24 desembre 2022].
* ↑ Desmeules, Christian. «Christian Guay-Poliquin invite à une marche en forêt» (en francès), 28-08-2021. [Consulta: 24 desembre 2022].
* ↑ «Christian Guay-Poliquin» (en francès). babelio.com. [Consulta: 24 desembre 2022].
* ↑ Gaillard, Valèria. «Christian Guay-Poliquin: “Els relats i la supervivència estan units”», 03-01-2020. [Consulta: 24 desembre 2022].
* ↑ Bornais, Marie-France. «Survivre à la panne, en hiver». Le Journal de Québec. [Consulta: 24 desembre 2022].
* ↑ Soucy, Louise-Maude Rioux. «Christian Guay-Poliquin rallie les collégiens» (en francès). Le Devoir, 07-04-2017. [Consulta: 24 desembre 2022].
* ↑ Nopca, Jordi. «"El meu pare va morir quan jo tenia 16 anys i això m'ha marcat com a escriptor"», 13-11-2022. [Consulta: 24 desembre 2022].
* ↑ «‘El pes de la neu' - 03 juny 2020». El Punt Avui. [Consulta: 24 desembre 2022].
* ↑ Llort, Lluís. «El bosc dels mites - 10 nov 2022». [Consulta: 24 desembre 2022].
* ↑ Bergeron, Patrick «Au-delà de la fin. Mémoire et survie du politique. Sociocritique de la fiction d'anticipation contemporaine by Christian Guay-Poliquin». University of Toronto Quarterly, 85, 3, 01-08-2016, pàg. 117–119. DOI: 10.3138/utq.85.3.117. ISSN: 0042-0247.