OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# CartoDB

CartoDB és una plataforma de programari com a servei (SaaS) que proporciona GIS i eines per fer mapes i mostrar-los en navegadors web. CartoDB Els usuaris poden utilitzar la plataforma lliure de l'empresa o crear una instància pròpia del programari, de codi obert. CartoDB és ofert com un servei freemium, on els comptes són lliures fins a una certa mida. Per comptes més grans, el servei té un cost determinat. La seva primera beta es va publicar el setembre de 2011 durant el FOSS4G a Denver i es va publicar oficialment a Where2.0 l'abril de 2012. Des de 2014 CartoDB és una empresa independent. L'empresa va aixecar 7$ milions d'un consorci d'inversors el setembre de 2014. El mateix mes de 2015, CartoDB va rebre un 23 milions de dòlars en un finançament de capital de tipus B, liderada per Accel Partners.

## Referències

* ↑ «Pricing - CartoDB - Account limits». developers.cartodb.com, 15-10-2011.
* ↑ «FOSS4G 2011 Program». FOSS4G, 15-10-2011. Arxivat de l'original el 2013-08-03.
* ↑ «Where2.0 2012 Program». O'Reilly, 02-04-2012. Arxivat de l'original el 2013-09-21.
* ↑ «CartoDB, la startup que no nació para ser rica, sino famosa». Hipertextual, 01-12-2014.
* ↑ CartoDB, Interactive Mapping Start-Up, Raises $7 Million By Mark Scott, bits.blogs.nytimes.com, September 10, 2014
* ↑ «Announcing our $23M Series B round». CartoDB Blog, 10-09-2015. Arxivat de l'original el 2015-10-13. [Consulta: 11 octubre 2015].
* ↑ Rodés, Andrea «Entrevista a Sergio Álvarez Leiva» (paper). Emprenem (Diari Ara), 11-10-2015, p. 45 [Consulta: 11 octubre 2015].
# College

College (del llatí: collegium que en català ha donat col·legi) és un terme anglès amb significats diferents entre els països angloparlants, en general es refereix als estudis universitaris de cicle curt (undergraduate) i a vegades designa a una escola de grau secundari dintre del sistema educatiu privat. ‘’College’’ és un cas de polisèmia (molts significats d'una mateixa paraula). Aquest article només es refereix a l'àmbit de l'ensenyament dins els països angloparlants.

## Al Regne Unit

El terme college s'utilitza per nombrosos tipus d'institucions, anant des de les escoles secundàries a les universitats:
* Sixth form colleges, on els estudiants de 16 a 18 anys acaben els seus estudis secundaris.
* certes escoles privades (Public school o Independent school), com el College d'Eton o el College de Winchester, són en realitat escoles però utilitzen el terme College dins el seu nom.
* certes associacions privades com el Royal College of Organists o el Royal College of Surgeons i d'altres Royal Colleges (col·legis reials).
* institucions universitàries independents en algunes universitats (vegeu més avall).
* els col·legis universitaris, dels establiments d'ensenyament superiors que lliuren els seus propis diplomes però no tenen l'estatut d'universitat.

### Universitat i college

A les universitats d'Oxford i de Cambridge, els colleges són institucions independents constituents de la universitat, que s'encarreguen de l'ensenyament i la preparació dels estudiants, a més de l'administració i de fer les qualificacions finals i parcials.

## Als Estats Units

En l'anglès dels Estats Units, contrastant amb altres països anglosaxons, el terme college designa un ensenyament superior curt, (undergraduate level) per oposició al de les universitats. Però també es pot referir a escoles que proporcionen educació vocacional (vocational education). També es pot referir als estudis de cicle curt dins la universitat.
En el llenguatge popular es diu que els nord-americans van al "college" després de fer el batxillerat (high school), és a dir, que de forma genèrica "college" designa les institucions i experiències associades amb l'educació postsecundària.

## Vegeu també

* Col·legi
* Universitat

## Referències

* ↑ «College | Financial Aid, Career Prep & Student Life | Britannica» (en anglès), 03-02-2025. [Consulta: 20 febrer 2025].
* ↑ «Eton's History». Arxivat de l'original el 2006-06-13. [Consulta: 27 agost 2010].
# Mesó eta fons

El mesó eta fons (η$_b$) o eta-b és un mesó pseudoescalar de sabor nul format per un quark fons i la seva antipartícula. Fou observat per primer cop per l'experiment BaBar al laboratori SLAC el 2008. És l'estat més lleuger que conté un quark i anti-quark fons.

## Vegeu també

* Quarkonium, nom genèric per als mesons formats per un quark i el corresponent antiquark.

## Referències

* ↑ BABAR Collaboration; Aubert, B.; Bona, M.; Karyotakis, Y.; Lees, J. P. «Observation of the Bottomonium Ground State in the Decay $\ensuremath{\Upsilon}(3S)\ensuremath{\rightarrow}\ensuremath{\gamma}{\ensuremath{\eta}}_{b}$». Physical Review Letters, 101, 7, 11-08-2008, pàg. 071801. DOI: 10.1103/PhysRevLett.101.071801.
* ↑ Godfrey, Stephen «Searching high and low for bottomonium» (en anglès). Physics, 1, 11-08-2008.

## Enllaços externs

* Particle Data Group.
# Manuel Joan i Arinyó

Manel Joan i Arinyó (Cullera, 26 de juny 1956) és un escriptor valencià de la Ribera Baixa. Amb més de trenta obres publicades en diversos gèneres, entre les seues obres destaquen les novel·les policíaques Contra sentit (1994 i 2010), El cas Torreforta (1999), L'agenda del sicari (2007) i El cas Peníscola (2014). Quant a novel·les eròtiques, cal citar: Stress (1985), Mateu, el fill d'en Marc (1987), Diari de Campanya (1987) En Tit-hola i Castell absent (1995). Té tres novel·les de records d'infantesa: Les nits perfumades (1998), els relats juvenils de Les màgiques nits de Prada (2008) o llibres infantils com Llopcentilàndia mix (1997). També ha escrit poesia, una gran part de la qual ha estat aplegada en Plany de l'home llop (1999) i Versos blancs.
Quant a guardons, ha obtingut el Premi Ciutat de Sagunt 2009 amb Fem un trio. El 2010, amb L'atzucac del perdedor, guanya el XV Premi Enric Valor de Narrativa, convocat per la Diputació d'Alacant. Tres anys després obté el Vila de Puçol per El cas Peníscola.
Ha col·laborat amb els catàlegs (1982, 1999 i 2000) del pintor Adrià Pina. Ha obtingut premis literaris a Tavernes de la Valldigna, Benidorm, Benissa, Alzira, Sabadell. Va ser guardonat amb el premi Amadeu Oller de Barcelona en 1981, amb el de narrativa de la Diputació de Girona, amb el Narcís Oller de la Diputació de Tarragona. Ha col·laborat amb les revistes Lletres de Canvi, Saó, El Temps, L'Espill i en els periòdics Diario de Valencia, Avui, La Vanguardia, Diari de Barcelona. Ha estat professor a la Universitat Catalana d'Estiu de Prada.

## Poesia

* 1981 - Bateguem els desigs
* 1982 - Crims
* 1983 - Terra
* 1983 - Octosíl·labs del més enllà
* 1989 - Retaule
* 1999 - Plany de l'home llop
* 2012 - Versos blancs

## Novel·les per a adults

* 1985 - Han donat solta als assassins
* 1985 - Stress
* 1987 - Mateu, el fill d'en Marc
* 1987 - Diari de campanya
* 1988 - En Tit-hola
* 1989 - Les nits perfumades
* 1991 - Com la flor blanca
* 1994 - Soldada roja
* 1994 - Contra sentit
* 1998 - Les nits perfumades (Premi Sant Joan de narrativa, 1988)
* 1993 - Nobel
* 1999 - El cas Torreforta
* 2004 - Cubaneta meua - conjuntament amb Xesco Guillem
* 2004 - 10.193 Escuma de mar
* 2009 - Fem un trio (Premi de Narrativa Ciutat de Sagunt)
* 2010 - L'atzucac del perdedor (Premi Enric Valor de Novel·la en Valencià)
* 2014 - El cas Peníscola (Premi de Narrativa Vila de Puçol, 2013)

## Novel·la juvenil

* 1997 - Linda i Roger
* 1989 - Que dur que és ser guapo!
* 2005 - Mp, una vida de llegenda
* 2008 - Les Màgiques nits de Prada

## Narrativa infantil

* 1991 - Nadar i guardar la roba
* 1992 - El llop Cento i companyia
* 1997 - Llopcentilàndia mix
* 2009 - Cento i les mones
* 2014 - El llop Cento al superparc de la pau

## Referències

* ↑ «Manel Joan i Arinyó presentarà a Ondara la seua darrera novel·la». Diari la Veu.
* 1 2 3 4 5 6 7 Admin. «Joan i Arinyó, Manel». [Consulta: 20 novembre 2017].
* ↑ associats, Partal, Maresma i. «VilaWeb». [Consulta: 20 novembre 2017].
# Cafè americà

El Cafè americà, anglès: Caffè Americano, o Americano però no pas en aquest sentit American coffee, és un estil de beguda de cafè que es prepara afegint aigua calenta al cafè exprés (espresso),cosa que li dona una força semblant, però amb un sabor diferent, del normal cafè per degoteig (filtrat). La força d'un Americano varia segons el nombre de quantitat del cafè espresso i la quantitat d'aigua que s'hi afegeix.
Per al gust de molts consumidors el cafè americà és un cafè aigualit.
Als Estats Units, "Americano" es fa servir àmpliament per a voler dir la combinació d'aigua calenta i d'espresso en qualsevol ordre, però la definició en sentit estricte es refereix al fet d'afegir aigua al cafè exprés (el cafè exprés situat al fons), mentre que afegir espresso a l'aigua (l'espresso situat dalt) s'anomena un long black.

## Origen

El terme 'Americano' significa 'Americà', i prové de l'italià o del castellà americà, i està datat de la dècada de 1970. El 'Caffè Americano' específicament és un terme italià per l'anglès:'American coffee'. És una creença popular, però que no està confirmada, que aquest nom té el seu origen en la Segona Guerra Mundial quan els militars del G.I. desplaçats a Europa haurien diluït el cafè espresso amb aigua calenta per aproximar el seu gust al cafè dels Estats Units al qual ells estaven acostumats.

## Preparació

La beguda consisteix en una dosi simple o doble de cafè exprés combinada amb entre 1 i 16 unces fluides (30–470 ml) d'aigua calenta. A l'afegir aigua al cafè aquest no presenta crema de cafè.
El Long Black és el mateix que el cafè americà però preparat gairebé de forma oposada. Amb el Long Black la crema del cafè resta intacta i així la beguda té més cos.
El terme Italiano de vegades es fa servir a l'oest dels Estats Units, volent dir cafè americà curt (short Americano), específicament amb la relació espresso/cafè 1:1.

## Variacions

* iced americano fet amb aigua freda en lloc d'aigua calenta.
* lungo amb més volum i més amargant.
* caffè crema amb extracció durant més de temps que en el lungo
* red eye fet amb cafè filtrat (drip coffee) en lloc d'amb aigua calenta.

## Referències

* ↑ «Americano». Collins English Dictionary, 2014. [Consulta: 22 març 2014].
* ↑ «Americano». Oxford English Dictionary, 2013. Arxivat de l'original el 7 de desembre 2013. [Consulta: 3 desembre 2013].
* ↑ També es podria haver inventat en els mateixos Estats Units. Americano Coffee - What is Americano coffee and how do I make it Arxivat 2012-12-25 a Wayback Machine.
* ↑ Espresso: Questions and Answers – Italiano drink order Arxivat 2011-07-08 a Wayback Machine., 2005, Portland, OR; Regional: United States West – espresso profeta in westwood? Arxivat 2011-07-08 a Wayback Machine., Los Angeles, CA, 2009
# Cándido Antonio Sibilio Hughes

Cándido Antonio Sibilio Hughes (San Cristóbal, 3 d'octubre de 1958 - San Gregorio de Nigua, 10 d'agost de 2019), més conegut com a Chicho Sibilio, fou un jugador de bàsquet dominicà nacionalitzat espanyol.
Conegut pel seu llançament exterior, Chicho Sibilio va ser un esportista elegant i la seva mecànica de tir va ser imitada per les següents generacions. Va marcar una època llegendària al Barça i a la selecció espanyola, formant part del triangle màgic amb Solozábal i Epi.
Va arribar a Barcelona amb 17 anys, i va passar la major part de la seva carrera al FC Barcelona, entre 1976 i 1989. El 1977 es nacionalitzà espanyol, i es va incorporar al primer equip del Barça amb qui va aconseguir 5 títols de l'ACB, 8 copes, 2 recopes d'Europa, 1 copa Korac i 1 mundial de clubs. Els darrers anys al club blaugrana van ser amb Aíto García Reneses com a entrenador i tenint com a companys d'equip a Nacho Solozábal, Andrés Jiménez, Epi i Audie Norris.
El 1989 es va incorporar a l'equip del Taugrés (TAU) de Vitòria fins a la seva retirada el 1993.
Va ser membre de la selecció de bàsquet d'Espanya durant 7 temporades, entre 1980 i 1987, on va debutar el 9 de juliol de 1980 en els jocs olímpics de Moscou davant la selecció de l'URSS anotant 17 punts i on la selecció va finalitzar en quarta posició. Va guanyar la medalla de plata en l'Eurobasket de Nantes del 1983 i va jugar el seu últim partit amb la selecció el 28 de gener de 1987 a Trieste, contra la selecció de bàsquet d'Itàlia anotant 2 punts. Amb la selecció espanyola va disputar un total de 87 partits.
El 1993 va tornar al seu país. El 2003, va iniciar un projecte per la creació a d'una escola de bàsquet a Santo Domingo per a formar joves jugadors amb talent i ajudar-los a tenir projecció en aquest esport. Agreujada la seva salut a causa d'una diabetis, va morir als 60 anys a la seva finca de San Gregorio de Nigua, a la República Dominicana, el seu país natal, el 10 d'agost de 2019.

## Palmarès

* 5 Lligues ACB: 1981, 1983, 1987, 1988 i 1989
* 8 Copes del Rei: 1978, 1979, 1980, 1981, 1982, 1983, 1987 i 1988.
* 1 Copa Príncep d'Astúries de bàsquet: 1988.
* 2 Recopes d'Europa: 1985 i 1986
* 1 Copa Korac: 1987.
* 1 Mundial de Clubs de bàsquet: 1985
* 1 Subcampió de la Copa d'Europa de bàsquet (1983-84).
* 1 Subcampió de la Recopa d'Europa de bàsquet (1980-81).

## Referències

* 1 2 3 Álvarez, Robert. «Chicho Sibilio, el jugador d'esmòquing». El País, 11-08-2019. [Consulta: 12 agost 2019].
* 1 2 3 «Mor Chicho Sibilio, icona mítica del Palau Blaugrana». Ara, 10-08-2019. [Consulta: 11 agost 2019].
* ↑ «Sibilio, en el Barcelona». El Mundo Deportivo, 01-02-1976 [Consulta: 12 novembre 2024].
* ↑ «¡Bomba!: Sibilio puede jugar contra Estudiantes». El Mundo Deportivo, 18-06-1977 [Consulta: 24 novembre 2024].
* 1 2 3 «Mor Chicho Sibilio als 60 anys». L'Esportiu, 10-08-2019. [Consulta: 11 agost 2019].

## Enllaços externs

* Cándido Antonio Sibilio Hughes - Lloc web oficial
# Tríton

Un tríton és un interval musical d'una quarta de tres tons. Mentre que la quarta més habitual és la quarta justa, de dos tons i un semitò, que apareix entre diverses notes de l'escala major diatònica, la quarta augmentada o tríton només es forma entre les notes fa i si, en sentit ascendent. Harmònicament és un interval considerat dissonant.
En 1702, Andreas Werckmeister (1645-1706) va afirmar que "les antigues autoritats" feien servir el nom de diabolus in musica (el diable en la música) tant pel tríton com pel xoc entre intervals de semitò -tals com mi natural i fa natural-.

## Referències

* ↑ Werckmeister, Andreas. Harmonologia musica, oder kurze Anleitung zur musicalischen Composition, p. 6.
# Gran Premi de França del 1980

Resultats del Gran Premi de França de Fórmula 1 de la temporada 1980, disputat al circuit de Paul Ricard el 29 de juny del 1980.

## Resultats

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 27 | Alan Jones | Williams - Ford | 54 | 1h 32' 43. 4 | 4 | 9 |
| 2 | 25 | Didier Pironi | Ligier - Ford | 54 | + 4.52 s | 3 | 6 |
| 3 | 26 | Jacques Laffite | Ligier - Ford | 54 | + 30.26 s | 1 | 4 |
| 4 | 5 | Nelson Piquet | Brabham - Ford | 54 | + 1' 14.88 min. | 8 | 3 |
| 5 | 16 | René Arnoux | Renault | 54 | + 1' 16.15 min. | 2 | 2 |
| 6 | 28 | Carlos Reutemann | Williams - Ford | 54 | + 1' 16.74 min. | 5 | 1 |
| 7 | 7 | John Watson | McLaren - Ford | 53 | + 1 Volta | 13 | |
| 8 | 2 | Gilles Villeneuve | Ferrari | 53 | + 1 Volta | 17 | |
| 9 | 29 | Riccardo Patrese | Arrows - Ford | 53 | + 1 Volta | 18 | |
| 10 | 30 | Jochen Mass | Arrows - Ford | 53 | + 1 Volta | 15 | |
| 11 | 4 | Derek Daly | Tyrrell - Ford | 52 | + 2 Voltes | 20 | |
| 12 | 1 | Jody Scheckter | Ferrari | 52 | + 2 Voltes | 19 | |
| Ret | 20 | Emerson Fittipaldi | Fittipaldi - Ford | 50 | Motor | 24 | |
| Ret | 3 | Jean-Pierre Jarier | Tyrrell - Ford | 50 | + 4 Voltes | 16 | |
| Ret | 31 | Eddie Cheever | Osella - Ford | 43 | Motor | 21 | |
| Ret | 9 | Marc Surer | ATS - Ford | 26 | Caixa canvi | 11 | |
| Ret | 22 | Patrick Depailler | Alfa Romeo | 25 | Direcció | 10 | |
| Ret | 11 | Mario Andretti | Lotus - Ford | 18 | Caixa canvi | 12 | |
| Ret | 21 | Keke Rosberg | Fittipaldi - Ford | 8 | Virolla | 23 | |
| Ret | 23 | Bruno Giacomelli | Alfa Romeo | 8 | Direcció | 9 | |
| Ret | 8 | Alain Prost | McLaren - Ford | 6 | Transmissió | 7 | |
| Ret | 12 | Elio de Angelis | Lotus - Ford | 3 | Embragatge | 14 | |
| Ret | 15 | Jean-Pierre Jabouille | Renault | 0 | Transmissió | 6 | |
| Ret | 6 | Ricardo Zunino | Brabham - Ford | 0 | Embragatge | 22 | |
| NVQ | 17 | Geoff Lees | Shadow - Ford | | | | |
| NVQ | 14 | Jan Lammers | Ensign - Ford | | | | |

## Altres

* Pole: Jacques Laffite 1' 38. 88
* Volta ràpida: Alan Jones 1' 41. 45 (a la volta 48)
* Última cursa de l'escuderia Shadow

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-02-18. [Consulta: 17 abril 2010].
# L'aventurer Simplicissimus (Der abenteuerliche Simplicissimus Teutsch)

    Simplicissimus també va ser una revista satírica alemanya amb el seu nom inspirat en aquesta novel·la.
Simplicius Simplicissimus (en alemany:Der abenteuerliche Simplicissimus Teutsch) és una novel·la picaresca d'estil barroc, escrita l'any 1668 per Hans Jakob Christoffel von Grimmelshausen i probablement publicada el mateix any (malgrat que el llibre porti la data de 1669). Està inspirada en els esdeveniments i els horrors de la Guerra dels Trenta Anys, que va devastar Alemanya de 1618 a 1648. És considerada la primera novel·la d'aventures en idioma alemany i la primera obra mestra en novel·la en alemany.
Aquesta novel·la està narrada des de la perspectiva del seu protagonista Simplicius, un pícar que travessa el Sagrat Imperi Germànic durant la guerra dels 30 anys. Aquest va ser adoptat per un ermità que és qui li va donar el nom de Simplicius ('simple'). Després de passar moltes aventures el protagonista torna a fer una vida d'ermitania i denuncia el món per corrupte.

## Traduccions al català

Existeix una traducció moderna titulada L'aventurer Simplicissimus, feta per Ramon Monton, i publicada per Edicions Proa el 1998 en la seva col·lecció A tot vent (ISBN: 84-8256-579-6).

## Adaptació a òpera

El compositor del segle XX Karl Amadeus Hartmann va escriure una òpera antibel·licista Simplicius Simplicissimus per a orquestra de cambra, en el seu libretto hi va contribuir el seu mestre Hermann Scherchen.

## Referències

* ↑ VD 17, citing Gerhard Dünnhaupt, ed. (1980), Bibliographisches Handbuch der Barockliteratur: Hundert Personalbibliographien deutscher Autoren des siebzehnten Jahrhunderts, 3 vols., Hiersemanns bibliographische Handbücher, no. 2 (Stuttgart: Anton Hiersemann).
* ↑ See chapter 8: http://gutenberg.spiegel.de/buch/5248/9
* ↑ George Loomis, "The vision of 'Simplicius'", International Herald Tribune, May 19, 2004
# Vickie, el víking

Vickie, el víking és una sèrie de set llibres de literatura infantil de l'escriptor suec Runer Jonsson (1916-2006), que va obtenir el Premi del llibre de joventut alemany l'any 1965. A partir d'aquesta sèrie van realitzar-se les peces radiofòniques i la sèrie de televisió de l'estudi Zuiyo Enterprise Company, rebatejat més tard com a Nippon Animation.
El 2009 es va realitzar una adaptació cinematogràfica.

## Literatura primària

* Runer Jonsson: Vickie i els homes forts. Múnic: Herald 1964
* Runer Jonsson: Vickie i les espases blaves. Múnic: Herald. 1966.
* Runer Jonsson: Vickie i els grans dracs. Múnic: Herald. 1967.
* Runer Jonsson: Vickie i els pellroja Ravensburg: Ravensburger Buchvlg. 1984. ISBN 3473387762
* Runer Jonsson: Vickie i el cavall de fusta. Ravensburg: Ravensburger Buchvlg. 1984 ISBN 3473387916
* Runer Jonsson: Vickie i la ciutat dels tirans. Ravensburg: Ravensburger Buchvlg. 1984 ISBN 347338822X
* Runer Jonsson / Christoph Schöne: Vickie i els homes forts. Hamburg: Ellermann de 2005 ISBN 3-7707-2850-5
* Runer Jonsson / Christoph Schöne: Vickie en un llarg viatge Hamburg: Ellermann de 2006 ISBN 3-7707-2851-3
* Runer Jonsson / Christoph Schöne: Vickie i el vaixell del drac. Hamburg: Ellermann de 2007 ISBN 3-7707-2857-2
* Runer Jonsson / Christoph Schöne: Vickie, el descobridor. Hamburg: Ellermann 2008 ISBN 3-7707-2853-X
* Runer Jonsson / Christoph Schöne: Vickie i els homes de gris. Hamburg: Ellermann de 2009 ISBN 3-7707-2854-8

## Literatura secundària

* Ina Kurth/Joachim Schmaeck: Wickie und der dänische Zoll. Arbeiten mit Anteilen und Prozenten. Appelhülsen/Mülheim: Verlag "Die Schulpraxis". 1990. ISBN 3-927279-64-1
* Susanne Pauser/Wolfgang Ritschl: Wickie, Slime und Paiper. Wien: Böhlau. 1999. ISBN 3-205-98989-9
* Wickie und die starken Männer, Kinderkochbuch. Frechen: Schwager & Steinlein. 2001. ISBN 3-89600-450-6
* Wickie und die starken Männer - Pop-Up Masken Spielbuch. Frechen: Schwager & Steinlein. 2003. ISBN 3-89600-554-5
* Wickie und die starken Männer - Geschichtenbuch. Fränkisch-Crumbach: Verlag EDITION XXL. 2003. ISBN 3-89736-417-4
* Wickie - Stanzpappe Buch Fränkisch-Crumbach: Verlag EDITION XXL. 2004. ISBN 3-89736-652-5

## Referències

* ↑ Pàgina oficial de la pel·lícula Arxivat 2010-09-22 a Wayback Machine. (castellà)
* ↑ «Vicky el vikingo», Avui, 2 d'octubre de 2009 (2009-10-02)
# Villa Carpena

Villa Carpena, coneguda també com Villa Mussolini, avui Villa Mussolini - Casa dei ricordi, és una propietat situada a San Martino in Strada (part de Forlì), coneguda per haver estat la residència de Benito Mussolini, de la seva dona Rachele Guidi i dels seus cinc fills.
L'any 2000 la finca fou adquirida per l'empresari lodigià Domenico Morosini i la seva dona Adele Grana per mitjà d'una societat expressament fundada, Immobiliària Villa Carpena. Poc després, el 29 de juliol de 2001 (118è aniversari del naixement de Benito Mussolini) va ser inaugurat el museu Villa Mussolini - Casa dels records, amb el patrocini de Romano Mussolini. Es tracta d'un museu privat, considerat un mausoleu propagandístic.

## Edifici

Villa Carpena està situada a la Via Crocetta a San Martino in Strada de Forlì, a 13 km de Predappio, lloc de naixement de Benito Mussolini, i a 8 km de Forlì, a poca distant del barri de Carpena, del qual agafa el nom.
La finca de Villa Carpena, envoltada pels boscos de forlí, està composta per una casa colonial, primer nucli constituent de la finca i primera casa de Mussolini i de la dona, adquirida el 1914; davant davant de la qual el 1923 es va edificar la mansió on posteriorment viuria la família Mussolini, distribuïda en tres nivells i avui transformada en museu.
A la planta baixa es troben les cuines, el menjador, la sala d'espera i l'estudi de Benito Mussolini; al pis superior es troben els dormitoris de Mussolini i de la seva dona Rachele, dels cinc fills, i el bany, l'únic de la casa. Des del primer pis s'hi accedeix, passant per un balcó, a les golfes, avui transformades en llibreria i centre d'estudis en memòria de Romano Mussolini.
Un tercer edifici, no visitable, és una casa de pladur que Mussolini va fer edificar el 1927. Dotada de serveis higiènics i electricitat, és una casa en miniatura que el dictador va construir com a espai de joc pels fills; tanmateix construïda amb materials pobres, ha quedat intacta fins avui.
Al jardí, Mussolini va plantar un arbre al naixement de cada fill; però sobreviu només el que va plantar per la seva filla Anna Maria. Encara es poden veure l'espai d'hort i l'aviari que va fer construir Rachele, i on era habitual que Mussolini llegís els diaris al matí.
Sota la propietat de Villa Carpena hi ha un petit jaciment de gas natural, que Mussolini va fer enllaçar per atiar els fogons de les cuines.

## Referències

* ↑ «History of fascism museum to open in Mussolini’s town» (en anglès), 25-04-2014. [Consulta: 1r maig 2022].
* ↑ «Mussolini country villa to become `house of memories'». [Consulta: 1r maig 2022].
* ↑ STREET JOURNAL, Gabriel KahnStaff Reporter of THE WALL «Tourism Breaks Out In the Hometown Of Benito Mussolini» (en anglès). Wall Street Journal, 17-06-2004. ISSN: 0099-9660.
* ↑ «Italiaestera.net - Per l'addio a Romano Mussolini più che un funerale, un concerto Jazz». [Consulta: 1r maig 2022].
* ↑ Sidera, Alba. Feixisme persistent : radiografia de la Itàlia de Matteo Salvini. Barcelona: Saldonar, febrer del 2020. ISBN 978-84-17611-30-9.