OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jeremias Nguenha

Jeremias Nguenha (Inhambane, 19 de març de 1972, - Maputo, 4 de maig de 2007) va ser un músic moçambiquès. Nguenha cantava en tsonga i pertanyia a l'Assembleia de Deus.

## Biografia

Va començar a cantar per difondre el missatge d'injustícia social i missatges educatius a la gent. El 1994/1995 comença a fer-se famós a la ràdio amb la seva cançó Vadhla Vôche. En les seves lletres pretenia ¡¡denunciar l'egoisme, la hipocresia i la corrupció que van contaminava la societat". El seu estil també va servir per sorprendre al públic moçambiquès que es va connectar ràpidament amb el seu missatge. Solia presentar-se amb roba militar i un tallat de cabells de tipus militar, portant la bíblia amb ell a l'escenari. Aviat llança un dels grans èxits "La Famba bicha" (la línia continua).
Ngenha va tenir l'oportunitat de fer algunes digressions internacionals a Sud-àfrica, on realitza a la comunitat moçambiquesa. I el 2002 és convidat a Brasil, on interpreta la celebració més famosa del Carnaval de Rio. A causa de les limitacions financeres, va sol, deixant la seva banda a Moçambic.
El 2001, va ser guardonat amb el premi nacional de Moçambic Ngoma Mozambique per a la cançó més famosa. El mateix any el president Joaquim Chissano el convida a la residència oficial, el Palácio da Ponta Vermelha. Segons la premsa, només parlà amb el president sobre la Bíblia.
Tot i que va tenir èxit com a cantant, també va ser futbolista; va jugar a Swazilàndia i Sud-àfrica. No obstant això, una lesió de genoll va dictar el final de la seva carrera professional. Artísticament també va actuar com a actor. El 3 de maig de 2007, a l'edat de 35 anys, l'avís de la seva mort per malaltia va sorprendre a tota la comunitat musical de Moçambic.

## Referències

* ↑ «Faleceu esta noite o músico jovem moçambicano Jeremias Nguenha».
* ↑ Morreu Jeremias Nguenha, um dos músicos mais críticos do poder, noticiaslusofonas.com
* ↑ A 4 de Maio de 2007 – Morre Jeremias Nguenha, 37 anos, músico moçambicano, contestatário do poder

## Enllaços externs

* Jeremias Nguenha a last.fm
# Pelèiades

Les Pelèiades (en grec antic: αἱ πελειάδες 'les colomes') eren les profetesses de l'Oracle de Dodona a l'Èpir, i sacerdotesses de Dione, filla de Nereu i companya de Zeus.
Les Pelèiades s'identificaven amb els coloms de l'oracle (en grec πελειαι 'coloms' i també sacerdotesses de Dodona). Estrabó diu que entre els molossos i els epirotes tenia a més, el significat de 'dones d'edat avançada'.
Heròdot dona el nom de tres sacerdotesses que actuaven en el seu temps: Promènia, Timareta i Nicandra. Pausànias diu que les Pelèiades van ser les primeres que van cantar: «Zeus va ser, Zeus es, Zeus serà, oh gran Zeus. Gea dona fruits, per això heu de glorificar la mare Terra».
Homer menciona només uns sacerdots masculins a Dodona, els Sells, intèrprets de l'oracle, cosa que fa pensar que en primer lloc els profetes eren homes i després van ser dones. Però Pausànias diu que les Pelèiades eren més antigues que Femona, la primera intèrpret d'Apol·lo a Delfos.
Sobre les seves tècniques d'endevinació se'n sap poc. S'ha suposat que la profetessa (o profetesses) s'asseia sota la famosa alzina de Dodona per a donar l'oracle. Escoltava el soroll del vent a les branques de l'arbre després d'haver begut aigua de la font sagrada. A l'alzina hi vivien també les colomes, però no sembla que s'utilitzessin per a les profecies. S'han trobat unes làmines de plom escrites amb la resposta de l'oracle, i sembla que, al contrari del que passava a Delfos, les sacerdotesses no eren consultades directament, sinó a través dels sacerdots del culte, que redactaven les respostes. Ciceró diu que les Pelèiades també vaticinaven a través de les sortes, ja que donaven respostes a partir de l'extracció a l'atzar d'un papir prèviament escrit.

## Referències

* 1 2 3 4 Montero, Santiago. Diccionario de adivinos, magos y astrólogos de la antigüedad. Valladolid: Trotta, 1997, p. 235-236. ISBN 8481641618.
* ↑ Estrabó. Geografia, VII, fragment 2-3
* ↑ Heròdot. Històries, II, 57
* 1 2 Pausànias. Descripció de Grècia, X, 5; X, 12, 10
* ↑ Ciceró. De divinatione, I, 34
# Ricard Blasco i Laguna

Ricard Blasco i Laguna (València, 30 d'abril de 1921 - Madrid, 8 de febrer de 1994) fou un escriptor i cineasta valencià, descendent de Vicent Blasco Ibáñez. Inicià estudis de filosofia i lletres, que no va acabar. Durant els anys seixanta i setanta va col·laborar en diverses revistes i diaris d'àmbit català com L'Espill, Caplletra, Cairell, L'Aiguadolç, Estudis Romànics, Revista de Catalunya, Serra d'Or, Avui i Diario de Valencia.
Després de publicar alguns poemes a la revista literària Corcel va treballar com a lector de guions per a la productora cinematogràfica Cifesa, on després continuà com a ajudant del director Luis Lucia Mingarro. Durant els anys seixanta va dirigir alguns films en castellà. Després va col·laborar en la publicació el 1973 de la Gran Enciclopedia de la Región Valenciana i es dedicà a catalogar la premsa valenciana escrita en català.

## Obres
### Investigació i divulgació

* Alteo: Un diálogo sobre poesía (1958)
* Homenatge a la impremta valenciana (1974)
* Història del País Valencià (1979)
* Revoltats i famolencs (1980)
* Introducció a la història del cine valencià (1981)
* Societat i comunicació al País Valencià: segles XIII al XVIII (1983)
* La política cultural al País Valencià (1927-1939) (1985)
* El pensament valencianista (1868-1939). Antologia (1992) (amb Alfons Cucó), Ed. La Magrana, Barcelona.

### Poesia

* Elegia a un mort (1937)

### Estudis literaris

* Los albores de la España fernandina (1969)
* Goigs valencians (1974)
* Poesia política valenciana (1802-1938) (1979)
* La premsa del País Valencià (1790-1983) (1983)
* Col·loquis i raonaments (1983)
* Estudis sobre la literatura del País Valencià (1859-1936) (1984)
* La insolent sàtira antiga (1985)
* Constantí Llombart i "Lo Rat Penat" (1985)
* Els valencians de la Restauració (1986)
* El teatre al País Valencià durant la guerra civil (1936-1939) (1986)

### Guions cinematogràfics

* La Duquesa de Benamejí (1949)
* El sueño de Andalucía (1950)
* Gloria Mairena (1952)
* Suspiros de Triana (1955)

### Films

* Amor bajo cero (1960)
* Armas contra la ley (1961)
* Autopsia de un criminal (1962)
* Destino: Barajas (1962)
* Gringo/Las tres espadas del Zorro (1963)
* El Zorro cabalga otra vez (1965)

## Referències

* ↑ «Ricard Blasco i Laguna». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Evolució dels estudis històrics de premsa del País Valencià p. 111
* ↑ Qui es qui del Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya
* ↑ Directores españoles malditos per Augusto M. Torres
# Roberto Fernández Díaz

Roberto Fernández Díaz (l'Hospitalet de Llobregat, 1954) és un historiador català. És catedràtic d'Història Moderna de la Universitat de Lleida des de 1992, i rector de la universitat des de 2011 i fins 2019.

## Biografia

Llicenciat en Geografia i Història (Secció Historia: Història Moderna) el 1980 amb la qualificació d'Excel·lent "Cum laude". Es va doctorar el 1987 amb una tesi sobre la burgesia comercial barcelonina al segle xviii, dirigida per Josep Fontana. Des dels anys 80, ha dedicat els seus esforços investigadors a la història social i de la família en l'Espanya del segle xviii. També s'ha destacat com a biògraf de Carles III. En els últims anys, va iniciar una labor de revisió de la historiografia sobre la Catalunya sota la dinastia dels Borbó. Fruit d'aquest interès va ser la seva obra Cataluña y el absolutismo borbónico: historia y política, que va merèixer el Premio Nacional de Historia de España en 2015. Va rebre la comanda amb placa de l'Orde Civil d'Alfons X el Savi en 2019.
En l'àmbit de la gestió s'ha destacat com un dels impulsors de la recent Universitat de Lleida. Va ser director de l'Institut de Ciències de l'Educació de l'Estudi General de Lleida (1983-1985). Una vegada establerta la Universitat, va ser degà de la Facultat de Lletres (1989-1993), i director del departament d'Història de l'Art i Història Social (2000-2005). Al maig de 2011 en va ser escollit rector, en substitució de Joan Viñas, a qui ja li havia disputat el càrrec en les eleccions anteriors. Fou reelegit al maig de 2015.

## Obra

* "La burguesía barcelonesa en el siglo XVIII: la familia Gloria", en La economía española al final del Antiguo Régimen vol. II, Manufacturas, Madrid, Alianza Editorial, 1982, pp. 1–131.
* Manual de Historia de España: siglo XVIII, Madrid, Historia 16, 1993.
* Carlos III, Madrid, Arlanza, 2001.
* Cataluña y el absolutismo borbónico: historia y política, Barcelona, Crítica, 2014
* Carlos III. Un monarca reformista, Espasa, 2015
* Combate por la concordia. Cataluña en España, un futuro común, Espasa, 2021

### Com a editor/coordinador

* España en el siglo XVIII: homenaje a Pierre Vilar, Barcelona, Crítica, 1985
* Carlos Martínez Shaw, historiador modernista, Lleida, Edicions de la Universitat de Lleida, 2010.
* Historia social y literatura : Familia y burguesia en España (siglos XVIII-XIX), Lleida, Editorial Milenio, 2003.

## Referències

* ↑ Rectorat de la Universitat de Lleida
* ↑ Premio Nacional d'història per a una obra que "tira per terra els falsos tòpics dels independentistes" ara.cat, 29 d'octubre de 2015
* ↑ Boletín Oficial del Estado.
* ↑ Roberto Fernández serà el rector de la UdL durant els propers 4 anys al web de l'UDL, 3 de maig de 2011
* ↑ Joan Viñas, nou rector de la Universitat de Lleida, laxarxa, 16 de maig de 2003
* ↑ Roberto Fernández repetirà com a rector de la Universitat de Lleida, naciodigital.cat, 5 de maig de 2015

## Enllaços externs

* Entrevista a El País.
* Conferència: "La política social de Carlos III" en el Simposio "Carlos III. Las claves de un reinado"
# Rocketplane XP

Rocketplane XP era un disseny d'avió espacial suborbital que estava en desenvolupament al voltant de 2005 per Rocketplane Kistler. El vehicle havia de ser propulsat per dos motors de reacció i un motor de coet, destinat a permetre que arribés a l'espai suborbital. La XP hauria operat des de les bases espacials existents de manera coherent amb les pràctiques d'aviació comercial establertes. Es preveia que els vols comercials comencessin el 2009. Rocketplane Global va declarar en fallida a mitjan juny de 2010. Els seus actius van ser subhastats el 2011.

## Disseny i desenvolupament

Tal com estava previst, Rocketplane XP transportaria un pilot i cinc passatgers en un perfil de vol des d'una pista emprant motors de reacció, com un avió convencional. Després pujaria a uns 12 km. Arribats a aquest punt, un motor de coet reutilitzable alimentaria el XP en una trajectòria suborbital fins a arribar a altituds superiors als 100 km després de la cremada. Aleshores, l'XP havia d'entrar a l'atmosfera terrestre i aterrar al mateix espai espacial sota la potència de reacció convencional. Les velocitats relativament baixes implicades significaven que el blindatge tèrmic no era una preocupació important. Es preveia que el XP funcionés des del Clinton-Sherman Industrial Airpark a prop de Burns Flat, Oklahoma.
El 24 de gener de 2006, Rocketplane Limited va anunciar un acord d'Space Act amb el Centre Espacial Lyndon B. Johnson de la NASA per al préstec d'un motor de coets Rocketdyne RS-88 durant tres anys, per utilitzar-lo en proves de vol del vehicle XP.

## Vegeu també

* Dream Chaser
* SpaceShipTwo
* Blue Origin New Shepard

## Referències

* ↑ «Popsci article (Up and Away) - Abril de 2007». Arxivat de l'original el 2012-10-05. [Consulta: 20 gener 2020].
* ↑ Foust, Jeff. "The gap in NewSpace business plans." The Space Review, 12 de juliol de 2010. Consultat: 17 de juliol de 2010.
* ↑ http://nasawatch.com/archives/2011/10/rocketplane-kis.html
* ↑ «Small steps forward for NewSpace». The Space Review.

## Bibliografia

* Belfiore, Michael. "It's a Rocket! It's a Plane! It's...Rocket Plane!" Popular Science, January 8, 2006.
* "Model XP Specifications." Arxivat 2020-10-23 a Wayback Machine. Rocketplane XP, February 21, 2011.

## Enllaços externs

* Lloc web oficial de Rocketplane
* astronautix.com
* Vídeo d'animació: concepte de Rocketplane XP
# Metaheimita

La metaheimita és un mineral de la classe dels fosfats.

## Característiques

La metaheimita és un arsenat de fórmula química PbCu₂(AsO₄)(OH)₃. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional en el mes de desembre de l'any 2024, i encara resta pendent de publicació. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del museu mineralògic del Leibniz-Institut zur Analyse des Biodiversitätswandels, a Hamburg (Alemanya), amb el número de registre ro-3702.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al dipòsit de Grosses Chalttal, al districte de Mürtschenalp, a Glarus Nord (Glarus, Suïssa), sent aquest indret l'únic de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Metaheimite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 21 febrer 2025].
* 1 2 Bosi, Ferdinando; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 83». European Journal of Mineralogy, 37, 1, 12-02-2025, pàg. 75–78. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-37-75-2025 [Consulta: 21 febrer 2025].
# Rotació triennal

La rotació triennal era un sistema de cultiu propi de l'Europa Atlàntica durant l'edat mitjana. Es basava en la següent successió: en el camp de cultiu d'un cereal d'hivern el primer any, s'hi conreava un cereal de primavera el segon any i el tercer any era de guaret. Es va donar a l'Edat Mitjana, ja que l'agricultura estava molt poc avançada pel que fa a la tecnologia, i aquesta tècnica era l'única manera que els pagesos poguessin garantir el pagament d'impostos als nobles i que les famílies poguessin sobreviure a les èpoques de fam.

## En què es diferencia del guaret

Moltes persones confonen aquests dos termes, però la diferència és molt senzilla: el guaret és el terreny que es deixa reposar durant un any o dos perquè es regeneri i recuperi totes les propietats, de manera que la collita torni a ser productiva en aquest terreny. En canvi, en la rotació triennal en cultiu s'utilitza una porció de terra per a cultivar cereals, una altra es deixa en repòs, i a l'última s'hi cultiva qualsevol altre tipus de cultiu (normalment llegums). Aquesta tècnica permet un millor rendiment de la terra i una més gran varietat de productes.

## Avantatges

La rotació triennal té molts avantatges:
* augmenta la varietat dels productes obtinguts respecte a la rotació biennal, en anar canviant els productes tots els anys
* augmenta la quantitat i la qualitat dels productes que s'obtenen, perquè la terra és més fèrtil en donar-li un any de descans
* la salut dels llauradors pot variar, ja que no tenen emmagatzemat menjar per a dos anys, encara que els inconvenients són molts menys que els avantatges que té la rotació triennal.

## Referències

* ↑ Marc Bloch, Les Caractères originaux de l'histoire rurale française, Oslo, 1931, p. 31
* ↑ Emili Giralt i Raventós Història agrària dels Països Catalans, Volum 3 p. 110-112

## Bibliografia

* Marc Bloch, Les caractères originaux de l'histoire rurale française, A. Colin, Paris 1952
* Fernand Braudel, Une “économie paysanne" jusqu'au XXe siècle, in vol. III, L'identité de la France, 3 voll., Artaud-Flammarion, Paris 1986
* David B. Grigg, Agricultural systems of the world, Cambridge University Press, Cambridge 1974
* Raymond Gromas, Histoire agricole de la France des origines à 1930, Chaptal Mende, 1947
* Antonio Saltini, I semi della civiltà. Frumento, riso e mais nella storia delle società umane, Bologna 1996
* Daniel Thaer, Grundsaetze der rationellen Landwirtschaft, 4 voll., Berlin 1809-1812
* Paolucci Silvio - Signorini Giuseppina - Marisaldi Luciano, L'ora di storia - Il Medioevo, volume 1, Bologna, Zanichelli editore, ISBN 978-88-08-25752-9
# Rudis

El rudis era una arma blanca d'entrenament utilitzada pels romans. Era una espasa de fusta, presumiblement semblant al gladius, utilitzada per a la lluita sense sang tant pels legionaris com pels gladiadors que s'entrenaven a l'arena de les seves escoles.
Els historiadors Polibi i Titus Livi escriuen que amb el rudis solien entrenar els soldats de Publi Corneli Escipió Africà Major al segle III aC. També Flavi Renat Vegeci es refereix al rudis anomenant-lo clava.
Si els gladiadors havien lluitat bé a l'amfiteatre, al cap d'un temps se'ls concedia l'excedència, o bé pel jutge dels jocs (munera) o bé pel mestre de l'escola que els donava el rudis: una recompensa simbòlica que implicava la concessió de la llibertat als qui havien optat voluntàriament per lluitar a l'arena i, per tant, eren nomenats rudiarii. Alguns autors consideren que el rudis també podria haver estat el pal que manejaven els àrbitres a l'arena.

## Referències

* ↑ «El Rudis: el símbol de la llibertat d'un gladiador romà». [Consulta: 5 desembre 2021].
* ↑ Polibio, Storie, X, 20
* ↑ Livio, Ab Urbe condita libri, XXVI, 51
* ↑ Vegezio, Epitoma rei militaris, I, 11
* ↑ Carla Ricci, Gladiatori e attori nella Roma giulio-claudia: studi sul senatoconsulto di Larino, LED Edizioni Universitarie, 2006, p. 128
# Edward Frederick Lindley Wood, 1r Earl de Halifax

Edward Frederick Lindley Wood, 1r Comte de Halifax, (1881 – 1959), conegut com a Lord Irwin des de 1925 fins a 1934 i com a Vescomte Halifax des de 1934 fins a 1944, durant la dècada de 1930, va ser un polític britànic que pertanyia al Partit Conservador. També va ser virrei d'Índia (Viceroy of India) des de 1925 a 1931 i Secretari d'Estat per Afers Estrangers entre 1938 i 1940. És considerat com un dels arquitectes de la política d'apaivagament anterior a la Segona Guerra Mundial durant la qual va exercir d'ambaixador britànic a Washington DC.

## Referències

* Christopher Andrew, The Defence of the Realm: The Authorized History of MI5 (London: Allen Lane, 2009).
* A Gentleman with a Duster [pseud. for Harold Begbie], The Conservative Mind (London: Mills & Boon, 1924).
* Lord Butler, The Art of the Possible (London: Hamish Hamilton, 1971).
* Maurice Cowling, The Impact of Hitler: British Politics and British Policy, 1933–1940 (Cambridge University Press, 1975).
* Keith Feiling, A Life of Neville Chamberlain (London: Macmillan, 1970).
* The Earl of Halifax, Fulness of Days (London: Collins, 1957).
* Andrew Roberts, ‘The Holy Fox’: The Life of Lord Halifax (Phoenix, 1997).
* Alan Campbell-Johnson and R. Hale. Viscount Halifax: A Biography. 1941
* Earl of Birkenhead. Earl of Halifax: The Life of Lord Halifax. Hamilton, 1965.

## Bibliografia

* Churchill, Winston S. Their Finest Hour. New York, 1949.
* Churchill, Winston S. The Gathering Storm. Boston, 1948.
* Colville, John. The Fringes of Power: 10 Downing Street Diaries 1939–1955. New York, 1985.
* Dalton, Hugh. The Fateful Years, Memoirs 1939–1945. London, 1957.
* Gilbert, Martin. Churchill: A Life. New York, 1991.
* Gilbert, Martin. Finest Hour: Winston S. Churchill 1939–1941. London, 1983.
* Gilbert, Martin (ed). The Churchill War Papers Volume I: At the Admiralty. September 1939 – May 1940. London, 1993.
* Gilbert, Martin (ed). The Churchill War Papers Volume II: Never Surrender. May 1940 – December 1940. London, 19
* Gries, Thomas E. (ed). The Second World War: Europe and the Mediterranean. West Point, New York 2002.
* Halifax, Lord. Fullness of Days. New York, 1957.
* Jenkins, Roy, Churchill. London: Pan, 2002. ISBN 0 330 48805 8
* Lidell Hart, B.H.. History of the Second World War. Old Saybrook, CT: Konecky & Konecky, 1970. ISBN 978-1-56852-627-0
* Lukacs, John. Five Days in London: May 1940. Yale University, 1999 ISBN 0-300-08466-8
* Roberts, Andrew. The Holy Fox The Life of Lord Halifax. London, 1991.
* Young, Peter (ed). Illustrated World War II Encyclopedia. Volume 2. Jaspard Polus, Monaco 1966.

## Enllaços externs

* Hansard 1803–2005: contribucions al Parlament de the Earl of Halifax
* Lord Irwin Arxivat 2005-01-06 a Wayback Machine.
* Biography at spartacus schoolnet
* Bibliography
* Lord Halifax, Our War Aims – Now and After, radio broadcast November 1939
# Joan Ferreres i Nos

Joan Ferreres i Nos (Sant Jordi, 1952) és un historiador valencià. Doctor en història per la Universitat Autònoma de Barcelona, exerceix de professor a l'Institut Thos i Codina de Mataró. Vicepresident i membre de la junta directiva del Centre d'Estudis del Maestrat, presideix l'Associació dels Jordiencs Absents i dirigeix la revista “Fulls de Sant Jordi”. Treballa en la recerca històrica des de fa quatre dècades. Comissari de diverses exposicions com la de "L'Escultor J.B. Folia" i "Terra de Bandolers". Premi "Carles Salvador" del Maestrat Viu, 2016. Ha publicat desenes de treballs i articles d'història, antropologia i art.

## Obra

* Aproximació a la Història de Sant Jordi del Maestrat (1985, CEM)
* Traiguera. Història documentada. (1986, CEM)
* La Font de la Salut. Religiositat popular. Història del Reial Santuari de Traiguera (1992, CEM)
* Dos camins sense retorn: la mort i la llibertat (1995, CEM)
* Patrimoni toponímic i jurídic de Xert (1999, CEM)
* Sant Jordi. Imatges i records del segle XX (2000, Ajuntament Sant Jordi)
* El escultor Folia. Tesis doctoral. (2000, Antinea)
* Font de la Salut (2001, Antinea)
* La banda de música de Sant Jordi (2002, Ajuntament Sant Jordi)
* Temps de bandolers: bandolerisme del segle xvii a les comarques del Maestrat, Ports de Morella i Terres de l'Ebre (2001, CEM)
* Naixement d'una vila. Sant Jordi. (2005, CEM)
* El patrimoni terrisser de Traiguera (2006, Onada)
* L'esplendorosa Traiguera renaixentista (2009, Antinea)
* Territori, població i economia de la Batllia de Cervera a l'edat mitjana (2009, CEM)
* Història documentada del Mas dels Stellers, 1261-1655 (2011, CEM)
* Història documentada del Rossell modern (2011, Onada)
* El Maestrat dels castells i les muralles. Maestrat Històric, núm.1 (2011, CEM)
* La comanda d'Alcalà de Xivert i les seves viles en l'edat mitjana (2013, CEM)
* Canet modern-1. Territori i demografia (2013, Onada)
* Canet modern-2. Economia, urbanisme i cultura (2014, Onada)
* Càlig moder-1. Demografia i economia (2014, Onada)
* Història dels Caperó de Traiguera (2015, CEM)
* Càlig moder-2. Urbanisme i cultura (2015, Onada)
* Terra de bandolers (2016, CEM)
* La història dels Ronchera de Sant Jordi (2017, CEM)
* La Jana moderna-1 (2017, Onada-Edicions)
* La Jana moderna-2 (2018, Onada-Edicions)
* 750è aniversari del Mas dels Stellers.1261-2011 (2018, Onada-Edicions)
* Pere Labèrnia Esteller. Gran lexicògraf de la llengua catalana i humanista del segle xix.

## Referències

* ↑ http://www.onadaedicions.com/commerce/catalog/product_info.php?cPath=24&products_id=47 Arxivat 2011-09-07 a Wayback Machine.
* ↑ Web de Maestrat Viu
* ↑ http://www.mcu.es/webISBN/autoridadLista.do?action=busquedaInicial&sidAutoridad=49859&noValidating=true&prev_layout=busquedaisbn&layout=busquedaisbn&language=es
* 1 2 «Diari del Maestrat». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 12 agost 2013]. "Un llibre recupera l'època moderna a Canet lo Roig"
# Opéra bouffe

L'Opéra bouffe és un gènere d'òpera que va néixer al segle xix a França, estretament relacionat amb Jacques Offenbach, qui va produir una gran quantitat d'obres en el Théâtre des Bouffes-Parisiens, d'on prové el nom del gènere.
Les principals característiques de la opéra bouffe són la comèdia, la sàtira, la paròdia i la farsa. Algunes de les obres més representatives d'aquest gènere són La Belle Hélène, Barbe-Bleue, La vie parisienne, La Périchole i La Gran-Duchesse de Gérolstein, estrenades per Hortense Schneider, musa inspiradora d'Offenbach.

## Referències

* 1 2 Bartlet, Elizabeth. The New Grove dictionary of opera (en anglès). Londres: Stanley Sadie, 1992. ISBN 0-935859-92-6.
* ↑ Gänzl, Kurt. «The Original Operetta-Diva: Hortense Schneider» (en anglès). The (Stichting) Operetta Research Center Amsterdam, 27-08-2014. [Consulta: 3 març 2023].
* ↑ Mirassou, Dominique. «La bordelaise Hortense Schneider, Diva à la voix d’or et Muse d’Offenbach...» (en francès). Bordeaux Gazette, 11-03-2021. [Consulta: 3 març 2023].

## Bibliografia

* Bartlet, M Elizabeth C: Opéra bouffe a New Grove Dictionary of Opera, editorial Stanley Sadie (Londres, 1992) ISBN 0-333-73432-7