OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pere II d'Argos

Pere II d'Argos (Sicília, valor desconegut - 870 (>870)) en grec: Πέτρος, Pétros, fou un escriptor religiós romà d'Orient. És esmentat com a sicilià, i fou bisbe d'Argos després del 790.
Va escriure una vida de Sant Atanasi, bisbe de Metone (llatí: Petri Siculi, humillimi Argirorum Episcopi, Funebris Oratio in B. Athanacsium, Methones Episcopumes), i és probablement el mateix Pere que fou enviat per l'emperador Basili el Macedoni a Tàbrica, prop de Melitene, per negociar un intercanvi de presoners amb els paulicians, cosa que va aconseguir; va escriure també un relat sobre els paulicians, que anomena maniqueus (llatí: Petri Siculi Historia de vane et stolida Manichaeorum Haeresi tanquam Archiepiscopo Bulgarorum nuncupata).

## Referències

* ↑ Smith, William (editor). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès), 1870.
# Georg Ebers

Georg Moritz Ebers (1 de març de 1837, Berlín - 7 d'agost de 1898, Tutzing, Baviera) va ser un egiptòleg i novel·lista alemany que va descobrir un papir mèdic en egipci antic, datat al voltant del 1550 aC que va ser nomenat en el seu honor el papir Ebers, i que és considerat com un dels papirs mèdics més importants de l'antic Egipte. De fet, és un dels documents mèdics més antics del món. L'altre és el papir Edwin Smith (datat al voltant del 1600 aC).
Va estudiar jurisprudència a Göttingen, i llengües orientals i arqueologia a Berlín. Després d'especialitzar en egiptologia, va passar a ser professor de llengua egípcia i antiguitats a Jena a 1865. El 1870 va ser nomenat professor a Leipzig, des d'on va realitzar dos viatges científics a Egipte. El seu primer treball d'importància,Ägypten und die Bücher Moses, (Egipte i els llibres de Moisès) va aparèixer publicat el 1867 - 1868. El 1874 va editar i va mostrar el Papir Ebers, que havia descobert a Tebes.
Ebers va ser dels primers a concebre la idea de popularitzar la tradició egípcia mitjançant la difusió de novel·les històriques. Eine Ägyptische Königstochter (Una princesa egípcia) es va publicar a 1864 i va aconseguir un gran èxit. Les seves següents obres, del mateix tipus, Uarda (1877),Homo sum (1878),Die Schwestern ( La germana) (1880), Der Kaiser ( L'Emperador) (1881), en què l'escenari eraEgipto en l'època d'Hadrià. Serapis (1885), Die Nilbraut (La núvia del Nil) (1887), i Kleopatra (1894), també van ser ben rebuts. Aquests llibres van contribuir en gran manera a familiaritzar els lectors amb els descobriments dels egiptòlegs. Ebers també va escriure obres de ficció històrica ambientades en altres èpoques-especialment el segle XVI:Die Frau Bürgermeisterin, (L'alcaldessa) (1882); Die Gred, (1887)-que, tanmateix, no aconseguirien l'èxit de la sèrie sobre l'antic Egipte.
La resta de la seva obra inclou un treball descriptiu sobre Egipte:Aegypten in Wort und Bild, (Egipte en paraules i imatges) (1880), una guia d'Egipte (1886) i una biografia (1885) del seu antic professor, el famós egiptòleg Karl Richard Lepsius. El seu estat de salut el va portar a retirar-se en 1889 del seu lloc de treball a Leipzig.
Les Gesammelte Werke ( Obres completes) d'Ebers es van publicar en 25 volums a Stuttgart (1893 - 1895).

## Referències

* Die Geschichte meines Lebens (Stuttgart, 1893); Autobiografia
* G. Ebers, der Forscher und Dichter, R. Gosche, (2nd ed., Leipzig, 1887).
* Aquest article incorpora text d'una publicació que es troba en domini públic: Chisholm, Hugh. Encyclopædia Britannica (edició de 1911) (en anglès). 11a ed. Cambridge University Press, 1911.

## Enllaços externs

* Obres de Georg Ebers al Projecte Gutenberg.
# Dècada del 1740

La dècada del 1740 comprèn el període que va des de l'1 de gener del 1740 fins al 31 de desembre del 1749.

## Esdeveniments

* Barcelona té 130.000 habitants
* Auge de la Il·lustració

## Personatges destacats

* Georg Friedrich Händel
* Caterina II de Rússia
* Maria Teresa I d'Àustria
* Felip V de Castella
# Delfià

Delfià és una entitat de població del terme municipal de Rabós d'Empordà a l'Alt Empordà que està situat al costat de la carretera que mena de Rabós a Garriguella i que en l'últim cens tenia 18 habitants. Va pertànyer al monestir de Sant Quirze de Colera i al de Sant Pere de Rodes.
La festa d'aquest poble és el dia 9 d'agost i té una església dedicada a sant Romà. També compta amb una fàbrica d'escultures de guix.

## Referències

* 1 2 «Delfià». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Entitats del municipi de Rabós». municat.gencat.cat. [Consulta: 7 juny 2012].
# Joan Pagès i Vallgornera

Joan Pagès i Vallgornera, Prior claustral, paborde i canonge de la seu de Tortosa, va ésser nomenat President de la Generalitat de Catalunya el 22 de juliol de 1668.
Provenia de la família dels barons de Sant Joan de Pladecorts, al Vallespir. Aparentment era germà de Francesc Pagès i Vallgornera qui va incorporar al seu nom el cognom de Sentjust i va ser Conseller en Cap el 1675. L'altre germà Josep Pagès i Vallgornera va perdre les seves terres confiscades pel rei de França a la guerra dels Segadors i es va veure obligat a marxar cap a Tortosa.
Durant el seu trienni destaca la incursió en la política catalana del príncep Joan Josep d'Àustria, anomenat "príncep de la mar" per ser el comandant suprem de l'armada espanyola. El príncep havia estat virrei després de la capitulació de Barcelona de 1652 i tenia forces contactes

## Referències

* ↑ Història dels Presidents..., pàg. 265-268

## Bibliografia

* Història de la Generalitat de Catalunya i els seus Presidents Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2003. ISBN 84-412-0885-9 (Vol.2)
Presidents de la Generalitat de Catalunya :
# Alima Dembélé

Alima Dembélé (Bamako, 20 de gener de 2000) és una jugadora de bàsquet que juga a la selecció femenina de bàsquet de Mali i al Club Joventut Badalona de la Lliga Femenina.

## Carrera esportiva

Va començar a jugar a bàsquet als 11 anys. A Europa va debutar a La Salle Melilla l'any 2019. La temporada 2019-2020 la comença al Magec Tias de Lanzarote, i en el mes de novembre és traspassada al Barakaldo, tots dos equips de la Lliga Femenina 2. La temporada següent juga al Baloncesto Adareva tinerfeny.
La temporada 2021-22 debuta a la Lliga Femenina amb la Fundación Promete, passant a jugar al Baloncesto Leganès a mitja temporada. L'any següent fitxa per l'Ibaeta, i el 2023 ho fa pel Club Joventut Badalona de la Lliga Femenina Challenge. L'equip logra l'ascens de categoria i la temporada 2024-25 Alima torna a jugara a la Lliga Fwmenina, sent la MVP de la fase d'ascens.

## Referències

* ↑ basketmali, La Redaction. «ITW : Alima Dembele: the story of a young woman with big dreams - BasketMali» (en anglès americà), 20-02-2021. [Consulta: 25 abril 2024].
* ↑ «DEMBELE, GNERE ALIMA». FEB. [Consulta: 21 febrer 2025].
* ↑ «Alima Dembelé, la MVP del ascenso, verdinegra una temporada más». FEB, 03-06-2024 [Consulta: 21 febrer 2025].
# Pere Ribera de Perpinyà

Pere Ribera de Perpinyà (segle xiii-segle xiii) fou un monjo, traductor i cronista català. Estigué relacionat amb el Monestir de Sant Cugat i el Monestir de Santa Maria de Ripoll.

## Obres

Pere Ribera de Perpinyà traduí diverses obres històriques del bisbe navarrès de Toledo Rodrigo Ximénez de Rada: La Historia Arabum fou traduïda el 1266, i a l'entorn d'aquesta data ho devien ser la resta, però aquestes traduccions s'han perdut excepció fets d'alguns fragments.
Se li atribueix la traducció resumida de la De rebus Hispaniae, atribució que és posada en dubte actualment, i que també fou escrita per Rodrigo Ximénez de Rada. Es conserven set manuscrits entre llatins i catalans de l'adaptació, que fou interpolada, continuada i adaptada. La versió catalana del De rebus Hispaniae s'anomena Crònica d'Espanya per bé que no ens ha arribat la titulació original. Fou redactada entre el 1267 i 1268, paral·lelament a l'adaptació en llatí. Les interpolacions de Pere Ribera tenen com a font la Historia Romanorum i la Historia Arabum de l'arquebisbe Rodrigo Ximénez de Rada, un Passionari hispànic, el Cronicó de Moissac, el Pseudo-Turpí, la Gesta Comitum Barchinonensium, i records personals del monjo, que hi afegí els fets compresos entre el 1243 i el 1266.

## Referències

* ↑ També anomenat Pere Ribera de Perpejà, per mala interpretació d'un passatge de Nicolàs Antonio
* ↑ Quer Aiguadé, Pere: L'adaptació catalana de la història de Rebus Hispaniae de Rodrigo Jiménez de Rada: textos i transmissió (segle XIII-XV) Arxivat 2013-10-21 a Wayback Machine.

## Bibliografia

* «Pere Ribera de Perpinyà». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Torres i Amat, Fèlix. Memorias para ayudar a formar un diccionario crítico de los escritores catalanes y dar alguna idea de la antigua y moderna literatura de Cataluña (en castellà). Barcelona: Imprenta de J. Verdaguer, 1836, p. 539-540 [Consulta: 21 octubre 2013].
# Alessandro Pirzio Biroli

Alessandro Pirzio Biroli (Bolonya, 23 de juliol de 1877 – Roma, 20 de maig de 1962) va ser un tirador d'esgrima i general italià.
El 1908 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on guanyà la medalla de plata en la competició de sabre per equips del programa d'esgrima, formant equip amb Riccardo Nowak, Abelardo Olivier, Marcello Bertinetti i Sante Ceccherini. En les competicions de sabre i espasa individuals quedà eliminat en les rondes preliminars.
El 1918 Biroli fou ascendit a general del 8è Regiment de Bersaglieri. Entre 1921 i 1927 va dirigir una missió militar a l'Equador. Fou comandament general de la Monte Nero Division des de 1932 fins a 1933, i del V Cos de Trieste entre 1933 i 1935. Dirigí el Cos d'Eritrea durant la Segona Guerra Italo-Etíop, i com a conseqüència fou governador de la província Amhara a l'Àfrica Oriental Italiana entre 1936 i 1937.
Biroli fou proclamat General de la 9a Armada el 1941 i exercí com a Governador de Montenegro entre 1941 i 1943. Va ser nomenat per Mussolini amb plens poders civils i militars a Montenegro el 25 de juliol 1941 i com a governador l'octubre de 1941.
Fou el responsable d'aixafar la sublevació de Montenegro de 1941 i el responsable directe de nombroses execucions indiscriminades entre la població de Montenegro. Tot i estar situat en un lloc important en la llista de criminals de guerra de la Comissió de Crims de Guerra de les Nacions Unides mai va ser jutjat i va passar la vellesa a Roma.

## Referències

* 1 2 «Biography of General Alessandro Pirzio Biroli». generals.dk. Arxivat de l'original el 11 d’abril 2010. [Consulta: 5 abril 2010].
* ↑ «Alessandro Pirzio Biroli Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 19 d'agost 2011. [Consulta: 17 desembre 2015].
* ↑ Rodogno, Davide. Fascism's European Empire: Italian Occupation During the Second World War. Cambridge University Press, 3 agost 2006, p. 103. ISBN 978-0-521-84515-1. «On 25 July 1941, General Alessandro Pirzio Biroli – formerly governor of Asmara – was invested by Mussolini with full military and civil powers in Montenegro...»
* ↑ Pajović, 1987, p. 109.
* ↑ «Italienische Kriegsverbrechen und Völkermord bleiben ungesühnt». Arxivat de l'original el 13 d’abril 2014. [Consulta: 13 abril 2014].

## Bibliografia

* Pajović, Radoje. Pavle Đurišić (en serbocroat). Zagreb, Iugoslàvia: Centar za informacije i publicitet, 1987. ISBN 978-86-7125-006-1.
# Amedeo Bassi

Amedeo Bassi (Montespertoli, 26 de juliol de 1872 - Florència, 15 de gener de 1949) va ser un tenor italià.

## Biografia

Nascut a la Toscana, Bassi va estudiar cant amb el marquès Pavesi-Negri, i va debutar oficialment el 1897, amb l'òpera Ruy Blas de Filippo Marchetti. Gràcies a l'aclamació immediata que va rebre, va iniciar una intensa carrera a Itàlia, on va actuar als principals teatres d'òpera de l'època com La Scala de Milà i el Teatre de San Carlo de Nàpols, i a l'estranger, on va actuar diverses vegades a la Royal Opera House, al Metropolitan Opera House, al Chicago Opera House, així com a Amèrica Llatina, París, Viena, Espanya. Es va retirar dels escenaris a la segona meitat de la dècada de 1920, i va passar la resta de la seva vida com a professor de cant, tenint entre els seus alumnes a Ferruccio Tagliavini. A la seva ciutat natal, van anomenar un museu i un festival de música amb el seu nom.

## Referències

* 1 2 Mattera, Angelo (1970). "Bassi, Amedeo".Dizionario Biografico degli Italiani, Volum 7.Treccani.
* 1 2 Steane, JB (2001)."Bassi, Amedeo". The New Grove Dictionary of Music and Musicians .doi:10.1093/gmo/9781561592630.article.41549.ISBN 978-1-56159-263-0. Recuperat el 8 de novembre de 2022.
* ↑ Mattera, Angelo (1970). "Bassi, Amedeo".Dizionario Biografico degli Italiani, Volum 7.Treccani. Steane, JB (2001)."Bassi, Amedeo". The New Grove Dictionary of Music and Musicians .doi:10.1093/gmo/9781561592630.article.41549.ISBN 978-1-56159-263-0. Recuperat el 8 de novembre de 2022.
* ↑ "Amedeo Bassi a 150 anni dalla nascita". La Nazione (en italià). 22 de maig de 2022. Recuperat el 8 de novembre de 2022.

## Bibliografia

* Rossotto, Anna Maria Gasparri (2020). Amedeo Bassi. Veu d'acer, plata i or (en italià). Podeu imprimir. ISBN 978-88-316-8849-9.
# Alfredo Guzzoni

Alfredo Guzzoni (Màntua, 12 d'abril de 1877 - Roma, 15 d'abril de 1965) va ser un militar italià que serví a la I i a la II Guerra Mundial.

## Biografia

Guzzoni era originari de Màntua, Itàlia. Completà els seus estudis a l'Escola de Guerra i prengué part a la Guerra Italo-Líbia de 1911. Després participà en la Primera Guerra Mundial, sent Cap de l'Estat Major de la divisions 7a i 9a fins al 1918, en què va ser nomenat Cap de l'Estat Major del III Cos d'Exèrcit.
El 1929 va ser destinat al 58è Regiment d'infanteria, i el 1930 va ser promogut a General, prenent el comandament de la III Brigada Alpina. El 1933 dirigí l'Acadèmia Militar de Mòdena fins al 1934, en què és nomenat comandant de la XXI Divisió de Granaders de Sardenya, i amb aquesta divisió pren part a la Segona Guerra Italianoetíop. Després de la guerra va ser nomenat Governador d'Eritrea, servint com a governador entre 1936 i 1937, sent a continuació posat al capdavant del XI Cos.
El 1939, Guzzoni va tenir un paper prominent a la Invasió italiana d'Albània (Operació OMT), sent nomenat Comandant en Cap de totes les tropes d'ocupació i després Comandant en Cap de totes les tropes en terres albaneses el 1940.
Al juny de 1940, després que Itàlia entrés a la Segona Guerra Mundial, Guzzoni comandà en 4t Exèrcit italià durant la invasió de França.
El 29 de novembre de 1940, Guzzoni succeí a Ubaldo Soddu com a Sots-secretari de Guerra i Adjunt al Cap de l'Estat Major Suprem General (1941). El 1942 comandà el 6è Exèrcit a Sicília, i era el Comandant de les Tropes de l'Eix a Sicília durant la invasió aliada d'illa.
Guzzoni finalitzarà la guerra i la carrera amb la invasió de Sicília i amb la retirada de les seves tropes cap al continent. Es retirà, però el 8 de setembre va ser capturat per les tropes de la República Social Italiana i processat com a traïdor. Escapà a l'escamot d'afusellament gràcies als alemanys. Morí a Roma el 1965.

### Condecoracions

    Comanador de l'orde de Sant Maurici i Sant Llàtzer
    Comanador de l'Orde Militar de Savoia - 16-1-1941
       Cavaller de l'Orde Militar de Savoia - 18-12-1919
    Comanador de l'orde de la Corona d'Itàlia
    Medalla de Plata al Valor Militar
    Creu de guerra al Valor Militar
    Oficial de l'orde Colonial de l'Estrella d'Itàlia
    Medalla commemorativa de la Campanya Líbia (1912-1931)
    Medalla commemorativa de la guerra 1915-1918
    Medalla commemorativa italiana de la Victòria de 1918
    Medalla commemorativa de l'Expedició a Albània 1939
    Medalla commemorativa de les operacions militars a l'Àfrica Oriental Italiana 1935-36
    Medalla Commemorativa del Període Bèl·lic 1940-43
    Creu d'or d'antiguitat al servei (40 anys)
    Medalla commemorativa de la Unitat d'Itàlia 1848-1922
    Distintiu d'honor pels ferits de guerra

## Enllaços externs

* http://www.generals.dk/general/Guzzoni/Alfredo/Italy.html
# Pere Borrellas i Garcia

Pere Borrellas i Garcia (Manresa, 29 de novembre de 1991) és un pilot de trial català que va destacar en competicions europees durant la dècada del 2010. Va començar a competir de ben petit i ja entre els anys 2003 i 2005 va guanyar tres campionats de Catalunya de trial en categories d'iniciació. Gràcies a la seva progressió, Jordi Tarrés el fitxà el 2007 per al seu equip de promoció de joves promeses, el Spea Tarrés Trial Team, dins el qual hi havia també Francesc Moret i Pol Tarrés. Amb aquest equip, Borrellas va participar amb una Gas Gas TXT 125 als campionats de Catalunya, d'Espanya i d'Europa de trial júnior.
Resident a Sant Fruitós de Bages i membre del Moto Club Baix Berguedà, Borrellas mantení una progressió constant en competició fins que passà a formar part de l'equip oficial de Gas Gas: el 2013, al costat d'Adam Raga i Jorge Casales com a pilot oficial de la marca, va seguir tot el Campionat del Món de trial i també el d'Europa absolut, on acabà tercer. Durant algunes temporades, el seu "motxiller" fou Marc Freixa.
La temporada del 2014, Pere Borrellas va haver de competir de forma privada i a l'estiu anuncià que abandonava el trial d'alta competició, en part, pels alts costos econòmics que representava.

## Palmarès

Font:
| Any | Motocicleta | C. d'Espanya |
| 2010 | Gas Gas | 9è |
| 2011 | Gas Gas | 9è |
| 2012 | Gas Gas | 5è |
| 2013 | Gas Gas | 6è |
| 2014 | Gas Gas | 9è |

## Referències

* 1 2 3 «The rider... Borrellas Pere» (en anglès). trialonline.org. [Consulta: 15 desembre 2021].
* ↑ «Pere Borrellas» (en castellà). bonaigua-trial.com. [Consulta: 15 març 2022].
* ↑ «Spea Tarrés Trial Team, una aposta de futur» (PDF). trial-club.com, 23-02-2007. [Consulta: 15 març 2022].
* 1 2 «Pere Borrellas abandona el trial d'alta competició». regio7.cat. Regió 7, 11-07-2014. [Consulta: 15 març 2022].
* ↑ «Presentación Pere Borrellas Trial Team 2014» (en castellà). todotrial.com, 25-03-2014. [Consulta: 15 març 2022].
* ↑ «El ‘nuevo’ camión de Pere Borrellas» (en castellà). todotrial.com, 20-03-2014. [Consulta: 15 març 2022].
* ↑ «Spain» (en anglès). trialonline.org, 2022. [Consulta: 15 març 2022].
# Jean-Claude Laquaye

Jean-Claude Laquaye (Valònia, 23 d'abril de 1954) és un ex-pilot de motocròs belga que destacà en competició internacional durant les dècades de 1970 i 1980, especialment en la categoria dels 250cc, essent un dels millors competidors del Campionat del Món de motocròs durant un grapat d'anys. El 1973 guanyà el Trophée des Nations com a membre del combinat belga i la Copa de l'Avenir i el 1979 fou campió de Bèlgica de motocròs.

## L'amistat amb André Malherbe

Jean-Claude Laquaye va mantenir una gran amistat des de la infantesa amb el també pilot de motocròs André Malherbe, tres vegades Campió del Món de 500 cc durant la dècada de 1980. A llur època d'activitat esportiva, tots dos van arribar a competir dins el mateix equip (Honda) i sovint anaven a entrenar junts.
Malherbe quedà tetraplègic el 1988 arran d'una caiguda al Ral·li Dakar i, des d'aleshores, Laquaye esdevingué el seu company inseparable, ajudant-lo en el dia a dia i acompanyant-lo on calgués. Durant els dos primers anys després de l'accident, Laquaye anà diàriament a visitar Malherbe a l'hospital i, un cop el campió rebé l'alta, continuà anant a casa seva diàriament fins a la mort de Malherbe (tots dos vivien a Huy, Lieja, a cinc minuts l'un de l'altre) per tal d'assistir-lo en tot allò que aquell ja no podia fer.
La història de l'amistat d'ambdós ex-pilots es va fer tan popular a Bèlgica que fins i tot la televisió valona RTBF en va fer un documental cap al 2012, anomenat Les "Intouchables" belges: l'histoire d'André Malherbe.

## Palmarès al Campionat del Món

| Any | Motocicleta | 500cc | 250cc |
| 1973 | Yamaha | - | 16è |
| 1974 | Yamaha | - | 21è |
| 1975 | Bultaco | 15è | - |
| 1976 | Bultaco | 26è | - |
| 1977 | Husqvarna | - | - |
| 1978 | Bultaco | - | 10è |
| 1979 | SWM | - | 8è |
| 1980 | SWM | - | 6è |
| 1981 | SWM | - | 7è |
| 1982 | Honda | - | 6è |
| 1983 | Honda | - | 6è |
| 1984 | Honda | - | 12è |
| 1985 | Honda | - | 17è |
| 1986 | Honda | 22è | - |
| 1987 | Honda | 40è | - |

## Referències

* ↑ «Jean-Claude Laquaye» (PDF) (en francès). memotocross.fr. [Consulta: 6 agost 2021].
* ↑ «Jean-Claude Laquaye, l'ami de toujours d'André Malherbe, sur RTL TVI!» (en francès). motocrossmag.be, 22-12-2014. [Consulta: 30 desembre 2016].
* 1 2 «Les intouchables belges célèbres se confient» (en francès). dhnet.be, 28-03-2012. [Consulta: 30 desembre 2016].
* ↑ Marique, Julien. «Huy: André Malherbe et Jean-Claude Laquaye dans la nouvelle émission de RTL-TVi ce mardi soir» (en francès). lameuse.be, 23-12-2014. [Consulta: 30 desembre 2016].
* ↑ «Vidéo: André Malherbe met Jean-Claude Laquaye à l'honneur sur RTL-TVI» (en francès). motocrossmag.be, 26-12-2014. [Consulta: 30 desembre 2016].
* ↑ Borguet, Philippe. «André et Jean-Claude, les indissociables» (en francès). dhnet.be, 28-03-2012. [Consulta: 30 desembre 2016].

## Enllaços externs

* Vídeo Les "Intouchables" belges: l'histoire d'André Malherbe (1/1/2012), sobre l'amistat de Malherbe i Laquaye (francès)
# Josep Maria Martorell i Graupera

Josep Maria Martorell i Graupera (Mataró, 9 de setembre de 1957), conegut també com a Josep Martorell, és un ex-pilot de trial català que destacà en competicions estatals durant la dècada del 1980, quan participà al campionat d'Espanya com a membre de l'equip oficial de Bultaco. Martorell era el company de viatge de Marcel·lí Corchs el 1984, quan tots dos patiren un greu accident d'automòbil a l'autopista que posà fi a la vida de Corchs i deixà el maresmenc amb greus ferides. Martorell seguí encara competint unes temporades més pilotant una Merlin i amb el suport de Motos JAB, el taller de Mataró propietat del pare de José Antonio Benítez.

## Palmarès

Font:
| Any | Motocicleta | C. d'Espanya |
| 1980 | Montesa | 11è |
| 1981 | Bultaco? | 13è |
| 1982 | Bultaco | 8è |
| 1983 | Bultaco? | 11è |
| 1984 | Bultaco? | 17è |

## Referències

* ↑ Gómez, Guillem. «Campeonato de Catalunya 2003» (en castellà). todotrial.com, 16-03-2003. [Consulta: 11 març 2022].
* ↑ «World Dictionary» (en anglès). trialonline.org. [Consulta: 15 desembre 2012].
* ↑ San Martín, Horacio. «El retorno de los mitos» (en castellà). todotrial.com. [Consulta: 11 març 2022].
* ↑ «Luto en el trial: falleció Marcelino Corchs» (PDF) (en castellà). Hemeroteca. El Mundo Deportivo, 18-07-1984. [Consulta: 11 març 2012].
* ↑ «Entrevista a José Antonio Benítez, Campeón de Europa 1994» (en castellà). todotrial.com, 09-04-2021. [Consulta: 11 març 2022].
* ↑ «Entrevista a Joan Rovira, Campeón de España Trial de Clásicas» (en castellà). todotrial.com, 26-08-2021. [Consulta: 11 març 2022].
* ↑ «Spain» (en anglès). trialonline.org, 2020. [Consulta: 17 març 2022].
# Teatre de Marcel

El Teatre de Marcel és un teatre edificat a l'antiga Roma, conservat parcialment. Va ser promogut per Juli Cèsar i acabat per August entre els anys 13-11 aC. Va ser dedicat a Marc Claudi Marcel, en un acte de pietat, atès que aquest príncep va morir prematurament. Es calcula que la càvea, de 129,80 metres, podia acollir entre 15.000 i 20.000 espectadors; convertint-se en el segon teatre amb més capacitat de Roma, després del de Pompeu. El teatre de Marcel, tal com el veiem actualment, és fruit d'una restauració i liberalització de postissos duta a terme entre 1926 i 1932.