OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Institució Catalana de Genealogia i Heràldica

La Institució Catalana de Genealogia i Heràldica és una institució de recerca i una editorial especialitzada en temes de genealogia, heràldica, nobiliària, documentació familiar i genealògica i paleografia. També organitza cursos sobre aquests temes. Va ser fundada el 24 d'octubre de 2007 per l'actual president, Armand de Fluvià i Escorsa. Publica la revista Armoria. Des d'octubre de 2018, l'entitat és membre de la Confédération Internationale de Généalogie et d'Héraldique, amb corresponents a tot el món', en la que participa activament.
Com a editorial, la institució ha publicat obres d'Armand de Fluvià i Escorsa, Antoni Pladevall i Font, Ignasi Ametlla, Esteve Canyameres, Francesc Albardaner i Llorens i altres. Un dels èxits principals és el manual Qui eren els meus avantpassats?: Nou manual de genealogia (2009).

## Referències

* ↑ «Sàpiens:La Institució Catalana de Genealogia i Heràldica ha programat un seguit de cursos sobre genealogia, heràldica, nobiliària, documentació familiar i genealògica i paleografia». Arxivat de l'original el 2019-02-20. [Consulta: 19 febrer 2019].
* ↑ «editorialgram - comencen-els-cursos-de-la-icgenher». Arxivat de l'original el 2019-02-20. [Consulta: 19 febrer 2019].
* ↑ ACN «El genealogista i heraldista català Armand de Fluvià rep la Medalla d'Or al Mèrit Cultural de Barcelona». La Vanguardia, 20-01-2015.
* 1 2 Wordcat:Institució Catalana de Genealogia i Heràldica
* ↑ «Confédération Internacionale de Généalogie et d'Héraldique: Membres». Arxivat de l'original el 2017-04-05. [Consulta: 21 febrer 2019].
* ↑ de Fluvià i Escorsa, Armand. Qui eren els meus avantpassats? : nou manual de genealogia. nova edició 2012. Barcelona: Institució Catalana de Genealogia i Heràldica, 2009, p. 244. ISBN 9788461606894.
* ↑ Amela, Víctor-M. «"Todos deberíamos hacer nuestro árbol genealógico"» (en castellà). La Vanguardia, 15-12-2013.

## Vegeu també

* Societat Catalana de Genealogia, Heràldica, Sigil·lografia, Vexil·lologia i Nobiliària

## Enllaços externs

* Institució Catalana de Genealogia i Heràldica - Lloc web oficial
# Isabelle Aubret

Isabelle Aubret, nascuda Thérèse Coquerelle (Lilla, 27 de juliol de 1938), és una cantant francesa.
Filla d'una mare emigrant ucraïnesa i pare francès, als catorze anys va entrar a treballar com a cosidora a la fàbrica on el seu pare feia de capatàs, mentre practicava gimnàstica en el seu temps lliure. El 1952 va ser campiona de gimnàstica a França.
També cultivà la seva altra passió, la música, fins que se li va oferir cantar en una emissora de ràdio i més endavant, acompanyada d'una orquestra a Le Havre. El 1962 va guanyar el primer premi a Eurovisió amb la cançó Un premier amour, amb lletra de Rolland Valade i música de Claude-Henri Vic.
El 1968 va tornar al concurs, tornant a representar França, acabant tercera, i cantant «La source» (La primavera) amb música de Daniel Faure i lletra d'Henri Dijan i Guy Bonnet.
Aubret va participar altres anys a les eliminatòries nacionals franceses d'Eurovisió. El seu primer intent va ser l'any 1961 amb la cançó «Le gars de n'importe où». Va ser premiada amb el segon premi. Un altre segon lloc va arribar per a Aubret el 1970 quan es va unir amb Daniel Beretta per a la cançó «Olivier, Olivia». No va tenir tant èxit amb el seu esforç de 1976, «Je te connais déjà», que va acabar sisena de set cançons a la segona semifinal. El seu darrer repte a Eurovisió va ser l'any 1983 amb el patriòtic «França, França», que la va portar al tercer lloc.
Aubret i el compositor francès Michel Colombier van produir la cançó «C'est ainsi que les choses arrivent» per a la pel·lícula de 1972 de Jean-Pierre Melville Un Flic.

## Àlbums discogràfics

* 2006. 2006
* 2006. Un jour mon prince viendra
* 2003. Isabelle Aubret chante Brel
* 2001. Bobino 2001
* 2001. Le paradis des musiciens
* 1999. Patisabelle
* 1997. Changer le monde
* 1995. Elle vous aime
* 1993. C'est beau la vie
* 1993. C'st le bonheur
* 1993. Chante Ferrat - Hourra!
* 1992. Aragon
* 1991. In love (en anglès)
* 1990. Allez, allez la vie
* 1990. Chansonnettes et chansons
* 1992. Coups de coeur

## Referències

* 1 2 3 4 "Isabelle Aubret Biography", RFI Musique. Retrieved 17 August 2014
* 1 2 «Isabelle Aubret» (en castellà). Eurovision Spain. [Consulta: 31 maig 2023].
* ↑ Kennedy O’Connor John, The Eurovision Song Contest. 50 Years. The Official History, Londres, Carlton Books Limited, 2005, p.20.
* 1 2 3 4 Thompson, Dave "Isabelle Aubret Biography", Allmusic; consultat el 2014.
* ↑ «Michel Colombier, Isabelle Aubret - Un Flic (Bande Originale Du Film)» (en anglès).

## Enllaços externs

* Darrer concert d'Isabelle Aubret a Youtube
# Islario General

Islario general de todas las islas del mundo (1541) és un text de geografia en quatre volums d'Alonso de Santa Cruz sobre les illes del món.

## Composició

L' Islario fou una empresa monumental, composta per vuit mapes regionals, 103 mapes locals, i un mapa de Mèxic. Alguns volums de l'obra estan dedicats a Carles V.
L'obra conté mapes i una descripció en prosa. S'assembla a De situ orbis de Pomponius Mela en l'organització, prenent la seva forma literària a partir de la disposició física dels elements geogràfics que descriu. Una part substancial de la informació que informa Santa Cruz també deriva de textos geogràfics antics. Sánchez argumenta que la part del text del Nou Món va ser, com una sèrie d'altres obres de geografia del segle xvi, "produïdes per facilitar l'administració del Nou Món".
Conté el primer o el segon relat al món sobre les llames andines a la cartografia occidental.

## Conservació arxivística

Entre les còpies manuscrites d'aquest Islario General, hi ha un exemplar a la BNE amb el títol raspat posant el nom de García Céspedes, successor de Santa Cruz, atribuint-li la totalitat de l'obra. Un exemplar ha romàs a la Biblioteca Municipal de Besançon, amb dos exemplars més que es troben a la Biblioteca Imperial de Viena.

## Vegeu també

* Benedetto Bordone

## Referències

* ↑ 'Islario' is a Spanish term without a clear English equivalent. It designates a map or compendium of islands.
* ↑ Sauer, Carl Ortwin. Sixteenth Century North America: The Land and the People as Seen by the Europeans. University of California Press, 1971, p. 64. ISBN 0-520-01854-0. OCLC 215780.
* ↑ Portuondo, 2009, p. 73–74.
* ↑ Portuondo, 2009, p. 73.
* ↑ Portuondo, 2009, p. 74.
* ↑ Sánchez, Antonio Imago Mundi, 61, 2, 2009, pàg. 278. ISSN: 0308-5694. JSTOR: 20720518.
* ↑ George, Wilma B. Animals and Maps (en anglès). University of California Press, 1969, p. 64. OCLC 1148014794.
* ↑ «Islario general de todas las islas del mundo» (en castellà), 13-06-2021.
* ↑ «Islario general de todas las islas del mundo» (en castellà), 15-10-2015.
* ↑ de Santa Cruz, A. Islario general (en esp). Рипол Классик, p. 9. ISBN 978-5-87242-087-3.
* ↑ Stevenson, 1910, p. 393.

## Bibliografia

* Portuondo, María M. Secret Science: Spanish Cosmography and the New World (en anglès). University of Chicago Press, 2009. ISBN 978-0-226-67537-4.
* Weiser, Franz R. von The American Historical Review. [Oxford University Press, American Historical Association], 15, 2, 1910, pàg. 392–394. ISSN: 19375239 00028762, 19375239. JSTOR: 1838355.
* Santa Cruz, Alonso de. Blázquez. Islario general de todos las islas del mundo (en castellà). Madrid: Patronato de Huérfanos de Intendencia é Intervención Militares, 1918. OCLC 1047438963. A 1918 edition of the Islario.

## Enllaços externs

* Infinita, Geografía. «Todas las islas del mundo en un atlas del siglo XVI» (en castellà), 27-07-2021.
# Ismael Ramos Castelo

Ismael Ramos Castelo (Picota, Mazaricos, 8 d'abril de 1994) és un poeta i escriptor gallec. Els seus textos s'han publicat a webs i revistes com A Bacana, Clarín, Grial, Luzes, Oculta Lit, PlayGround, tr3sreinos, Waxwing i Dorna, de la qual és membre del consell de redacció. Els seus poemes han estat traduïts al castellà, finlandès, hongarès, italià, anglès, francès, portuguès i català. A la xarxa va mantenir el bloc Interferencies i actualment escriu a The Sad Stephen. Des de l'agost de 2021 escriu articles d'opinió al diari en línia eldiario.es.

## Obra publicada
### Poesia

* Hábitat/Interferencias (Concello de Outes, 2013, plaquette)
* Os fillos da fame (Xerais, 2016)
* Lumes (Apiario, 2017)
* Lixeiro (Xerais, 2021)ISBN 978-84-9121-893-7.

### Obres col·lectives

* Sentimentalismo. Antoloxía de referencia. Etapa de expansión (Editorial Bubela, 2013)
* 6 poemas 6. Homenaxe a Federico García Lorca (Biblos Clube de Lectores, 2015)
* No seu despregar (Apiario, 2016)
* 13. Antoloxía da poesía galega próxima (ed. bilingüe, Chan da Pólvora / papeles mínimos, 2017)
* Poetízate. Antoloxía da poesía galega (Xerais, 2018)
* Piel fina. Joven poesía española (Ediciones Maremagnum, 2019)

## Referències

* ↑ «Ismael Ramos: O poeta que explora o desencanto» (en castellà), 28-05-2021. [Consulta: 23 febrer 2022].
* ↑ «interferencias» (en gallec). [Consulta: 23 febrer 2022].
* ↑ «Ismael Ramos». eldiario.es. [Consulta: 23 febrer 2022].
* ↑ «Hábitat/Interferencias, primer poemario de Ismael Ramos» (en espanyol europeu). [Consulta: 23 febrer 2022].
* ↑ «Ismael Ramos gaña o Johán Carballeira de poesía» (en gallec). Nós Diario. [Consulta: 23 febrer 2022].
# Kesher Ir

Kesher Ir (hebreu: קשר עיר‎, lit "sensació urbana") és una pel·lícula de comèdia dramàtica israeliana estrenada el 1998.

## Argument

Explica la història d'Eva i Robbie, una jove parella de Tel-Aviv en un matrimoni problemàtic amb un fill de vuit anys, que es veu sacsejada pel retorn d'Emmanuel, l'encantador i entremaliat ex-nuvi d'Eva.

## Repartiment

* Dafna Rechter com a Eva
* Jonathan Sagall com a Emanuel
* Shimon Ben-Ari com a Marco
* Tchia Danon com a Gabriela
* Ziv Baruch com a Jonàs
* Zachi Dichner com a oficial de policia

## Premi

Va guanyar el millor llargmetratge al Festival Internacional de Cinema d'Haifa de 1998, i va ser nominat a dotze premis de l'Acadèmia Israeliana, guanyant-ne dos. També va participar al 49è Festival Internacional de Cinema de Berlín. També va participar en la secció oficial de la XX edició de la Mostra de València, on va guanyar la Palmera d'or i el premi al millor guió.

## Referències

* ↑ «Berlinale: 1999 Programme». berlinale.de. [Consulta: 4 febrer 2012].
* ↑ La Mostra acaba entre besos, El País, 22 d'octubre de 1999

## Enllaços externs

* Kesher Ir a Vimeo
# The Getaway 3

The Getaway 3 és el tercer videojoc de la saga de crim londinenca popular de Sony, The Getaway. Un petit demo mostra el Piccadilly Circus que va ser mostrat el maig del 2005 a l'E³, però no va ser directament del videojoc. Va ser confirmat que l'argument del videojoc seria un altre cop a Londres i els remors especulaven que seria també a Amsterdam. Serà un temptatiu llançament per l'octubre del 2007.

## Enllaços externs

* The Getaway 3 Arxivat 2007-05-26 a Wayback Machine. a IGN Entertainment (anglès)
* The Getaway 3 a GameTrailers (anglès)
# Llista d'episodis de Boruto: Naruto Next Generations

Anunciat el 17 de desembre de 2016, l'adaptació de l'anime va començar a emetre's el 5 d'abril de 2017 a TV Tokyo. A diferència del manga que va començar com una adaptació de la pel·lícula Boruto: Naruto the Movie, l'anime comença la història abans que Boruto i els seus amics es converteixin en ninjas. Va ser realitzat per Pierrot i dirigit per Noriyuki Abe i Hiroyuki Yamashita sota la supervisió d’Ukyo Kodachi, un dels creadors de la sèrie.

## Episodis

| # | Títol en català | Data d'estrena al Japó | Data d'estrena a Catalunya |
| 1 | Boruto Uzumaki!! Uzumaki Boruto!! (うずまきボルト!!) | 5 d'abril de 2017 (2017-04-05) | - |
| 2 | El fill del Hokage ... !! Hokage no Musuko…!! (火影の息子…!!) | 12 d'abril de 2017 (2017-04-12) | - |
| 3 | Metal Lee, força de la natura!! Bōsō, Metaru Rī!! (暴走、メタル・リー!!) | 19 d'abril de 2017 (2017-04-19) | - |
| 4 | Homes contra dones amb tècniques ninja!! Danjo taikō ninjutsu gassen!! (男女対抗忍術合戦!!) | 26 d'abril de 2017 (2017-04-26) | - |
| 5 | El misteriós nou estudiant...!! Nazo no tenkōsei…!! (謎の転校生…!!) | 3 de maig de 2017 (2017-05-03) | - |
| 6 | La darrera lliçó...!! Saigo no jugyō…!! (最後の授業…!!) | 10 de maig de 2017 (2017-05-10) | - |
| 7 | Amor i patates fregides...!! Koi to potechi…!! (恋とポテチ…!!) | 17 de maig de 2017 (2017-05-17) | - |
| 8 | La profecia dels somnis Yume no otsuge (夢のお告げ) | 24 de maig de 2017 (2017-05-24) | - |
| 9 | Demostreu-vos Jibun no shōmei (自分の証明) | 31 de maig de 2017 (2017-05-31) | - |
| 10 | El cas del fantasma, que comenci la investigació !! Gōsuto jiken, sōsa kaishi!! (ゴースト事件、捜査開始!!) | 7 de juny de 2017 (2017-06-07) | - |
# Isser Harel

Isser Harel (en hebreu: אִיסֵר הַרְאֵל), de vegades transcrit Iser Har'el (Rússia, 1912 - Israel, 18 de febrer de 2003), fou un empresari i militar israelià, essent el primer director del servei d'espionatge exterior israelià: el Mossad. El seu nom rus originari era Isser Halperin (Иссер Гальперин).
Va arribar a Palestina el 1930 com a immigrant rus i es va instal·lar a un quibuts. Anys més tard fundaria la seva pròpia companyia de taronges. No obstant això serà sempre recordat en el món de la intel·ligència com al millor i més eficaç director del Mossad.
En la dècada dels anys 40, Harel es va allistar a la Haganà i en les forces auxiliars britàniques per a lluitar contra els nazis. Va dirigir la branca d'intel·ligència de la Haganà el 1942. Serien Harel i els seus homes els quals enfonsarien el vaixell de l'Irgun, l'"Altalena", per ordre de David Ben-Gurion. Harel va pujar ràpidament entre les files de l'elit israeliana, convertint-se en última instància en el primer cap del Shin Bet, el servei de seguretat intern d'Israel, que hauria de convertir-se en el Shabak. Director del Mossad des de 1952, va dirigir ambdós serveis d'intel·ligència, el Shin Bet i el Mossad. Harel va dur a terme una àmplia cooperació amb l'CIA.
El Mossad col·labora amb els Estats Units en la recol·lecció d'informació sobre la Unió Soviètica i el KGB. Isser Harel va crear l'anomenada xarxa «Trident» per la qual Israel, Iran i Turquia recollien informació d'intel·ligència sobre el govern egipci. Durant el seu mandat com cap del Mossad, va dirigir diverses operacions famoses. Una d'elles va ser l'Operació Garibaldi, que va consistir en la captura el 1960 d'Adolf Eichmann, un dels majors criminals de guerra nazis i un dels arquitectes de la «Solució Final» a la "qüestió jueva". El 1962, Harel va descobrir que els alemanys assessoraven els egipcis en tecnologia de míssils. Segons alguns experts, la tecnologia era infinitament inferior a la d'Israel i, per tant, no suposava una amenaça a la seva seguretat; no obstant això, Harel va decidir intimidar Alemanya. Això va enfellonir a Ben-Gurion. Com a resultat de les seves diferències irreconciliables amb el Primer Ministre, Harel va dimitir del Mossad el 1963.
Després d'una gran carrera en el món de l'espionatge i la intel·ligència, Harel es va dedicar a escriure. El seu llibre més famós és «La casa del carrer Garibaldi» (1975), en el qual relata la captura d'Adolf Eichmann. Isser Harel va morir a Israel als 91 anys.
# Serhí Nikolàiev

Serhí Vladislàvovitx Nikolàiev (ucraïnès: Сергій Владиславович Ніколаєв), 14 de febrer de 1972 – 28 de febrer de 2015), va ser un fotoperiodista ucraïnès del diari ucraïnès Sohodni de Kíiv. Va ser assassinat en un foc creuat a Piskí, a l'est d'Ucraïna.

## Biografia

Nikolàiev va viure a Kíiv. Es va graduar a la Universitat Nacional de Construcció i Arquitectura de Kíiv el 1993 i va ser membre de la Unió Nacional de Periodistes d'Ucraïna. L'única filla de Serhí Nikolàiev és Valeria Kravtxuk, que va néixer el 1995.
Nikolàiev va ser fotoperiodista de Sohodni des de l'abril de 2008. Geòrgia, Líbia, Somàlia i Síria van ser altres llocs que va cobrir durant la seva carrera. Es va centrar en la guerra i el seu impacte en els nens. L'any 2013 va fer una exposició anomenada "Una infància no per a nens".
Sohodni ja havia estat atacat anteriorment per membres de les forces policials especials de Berkut quan informava d'un dels esdeveniments de l'onada de protestes Euromaidan de Kíiv l'1 de desembre de 2013.
Nikolàiev va morir en un foc creuat mentre cobria els enfrontaments entre les tropes ucraïneses i els separatistes prorussos al poble de Piskí, als afores de Donetsk, el 28 de febrer de 2015. Piskí es troba a només 1,5 quilòmetres de l'aeroport de Donetsk. Va ser-hi amb el seu company Bohdan Rossinski, que va ser ferit de manera no letal. Serhí Nikolàiev va patir ferides greus i va arribar amb vida a l'hospital de Krasnoarmisk (Pokrovsk), però les seves ferides van ser mortals i va morir. Portava una armilla antibales que l'identificava com a "Premsa" al lloc dels fets. Mikola Flerko, un voluntari del batalló Pravi Sèktor, també va ser declarat mort en el mateix atac.
La policia de Krasnoarmisk va investigar l'incident com un homicidi deliberat.

## Premis

Va rebre el títol d'Heroi Nacional d'Ucraïna per decret presidencial el 5 de juny de 2015.

## Referències

* ↑ «President appointed scholarships to the children of journalists». Arxivat de l'original el 2015-08-20.
* ↑ «Sergey Nikolaev, photographer of the newspaper "Today" was awarded the title of "national Hero of Ukraine (posthumously)» (en en,uk,fr). Slava Ukraine.
* 1 2 «The IFJ and the EFJ mourn death of Ukrainian journalist». europeanjournalists.org, 01-03-2015.
* ↑ «Ukrainian photographer killed in fighting». the Guardian, 01-03-2015.
* ↑ «Петро Порошенко призначив стипендії дітям загиблих журналістів Сергія Ніколаєва і Дмитра Лабуткіна». Телекритика.
* ↑ «Photographer Serhiy Nikolayev killed by shelling in Ukraine». Committee to Protect Journalists, 28-02-2015. [Consulta: 20 octubre 2015].
* 1 2 «Serhiy Nikolayev». Committee to Protect Journalists, 28-02-2015. [Consulta: 20 octubre 2015].
* 1 2 3 4 «Ukrainian photographer killed near Donetsk». Reporters Without Borders, 28-02-2015. Arxivat de l'original el 2015-10-17. [Consulta: 20 octubre 2015].
* 1 2 «News photographer from Segodnya newspaper killed by shell in Pisky». unian.info.
# Sant Jaume de Castellbell

Sant Jaume de Castellbell, erròniament anomenada Sant Jaume de Marganell en alguns documents, és una església de Castellbell i el Vilar (Bages) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici d'una sola nau, rectangular, amb un absis semicircular situat a l'est. Aquest és cobert amb una volta de quart d'esfera i una teulada amb lloses de pedra. A l'absis hi ha una finestra de doble esqueixada acabada amb un arc de mig punt monolític. La nau és coberta amb volta de canó i una teulada de teula àrab.
Al cantó de ponent es troba la porta d'accés, adovellada, i al cim del pinyó d'aquest mateix mur s'alça un senzill campanar d'espadanya. A sota d'aquest s'obre una finestra en forma de creu. Al pinyó del mur de llevant hi ha una petita creu de pedra.
L'aparell és regular, obrat amb petits carreus disposats en filades i a trencajunt. L'estat de conservació d'aquesta capella rural és bo.

## Història

Aquesta església es trobava sota el domini del Castell de Castellbell, al lloc anomenat Marganell. Aquest lloc és documentat des del 924. L'església apareix citada el 1102 en un document en els propietaris, Bertran Sunyer, la seva esposa Adelendis i els seus fills donen l'església de Sant Jaume de Castellbell al monestir de Santa Cecília de Montserrat.
Dels anys 1674 i 1717 respectivament, als Manuals dels notaris de Monistrol se cita l'ermita de Sant Jaume i esglésies dels voltants, amb motiu de les visites efectuades pels monjos de Montserrat. L'any 1824, durant la restauració de l'església de Sant Esteve de Marganell, els feligresos assistiran a les misses de Sant Jaume de Castellbell.
El 1855 l'església passà a dependre de la de Sant Cristòfol. L'any 1936 el temple fou profanat. Encara que l'edifici no va sofrir greus destrosses arquitectòniques, es destrueix l'altar, un retaule de de l'any 1669, i una pintura a l'oli representant la fugida a Egipte.
L'any 1958 fou novament oberta al culte, després d'una acurada restauració dirigida per l'arquitecte A. Tintoré. Els treballs de restauració van consistir en consolidar la volta del portal de dovelles i l'arc interior; un dels pilars del campanar de cadireta. Es refà l'altar i es consoliden els murs interiors i s'eliminen les diferents capes d'arrebossats dels murs i es va deixar la pedra vista.
El 22 de novembre de 1959 s'hi col·locava una campana nova i l'any 2011 l'arquitecte Xavier de Bolós reforma l'altar.

## Referències

* 1 2 3 4 «Sant Jaume de Castellbell» (en català). Diputació de Barcelona, 31-12-2016. [Consulta: 14 febrer 2025].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Sant Jaume de Marganell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Jan Provoost

Jan Provoost, Jean Provost o Jan Provost (Mons, 1462/5 - Bruges, gener de 1529) va ser un pintor flamenc. Va ser un dels més famosos primitius flamencs de la seua generació, un prolífic mestre que abandonà el seu primer taller de Valenciennes per posar en marxa dos nous tallers, un d'ells a Bruges, on va ser fet ciutadà l'any 1494, i l'altre simultàniament a Anvers, que aleshores era el centre econòmic dels Països Baixos. Provoost també va ser enginyer cartògraf i arquitecte. Va conèixer Albrecht Dürer a Anvers l'any 1520, i s'ha especulat que un dibuix retrat de Dürer conservat a la National Gallery de Londres podria ser obra seua. Es va casar amb la vídua del miniaturista i pintor Simon Marmion, després de la mort de la qual va heretar el considerable patrimoni de Marmion.
En les seves obres religioses es pot identificar la influència de Gerard David i Hans Memling. L'única obra de la qual hi ha evidència documental de l'autoria de Provoost és el Judici Final pintat per a l'Ajuntament de Bruges l'any 1525. Sorprenentment, s'han fet descobriments relativament recents: l'any 1971 una crucifixió panoràmica, inèdita i fins ara considerada d'autor desconegut, que es trobava a l'església parròquial de Koolkerke va ser identificada com a obra de Provoost. Es troba en préstec permanent al Museu Groeninge de Bruges, que té diverses obres seves.

## Selecció d'obres

* Crucifixió, vers 1495 Metropolitan Museum of Art
* Crucifixió, vers 1500 Museu Groeninge, Bruges
* La Mare de Déu en la Glòria, vers 1524 Ermitage
* Judici Final, Detroit Institute of Arts
* Mare de Déu i Infant, atribuïda, National Gallery de Londres
* Judici Final, per a l'Ajuntament de Bruges, 1525 Museu Groeninge, Bruges
* Sant Joan Baptista i un canonge, Musée des Beaux-Arts, Valenciennes
* Madonna, nen i dos àngels, Casa Museu Eva Klabin, Rio de Janeiro, Brasil

## Enllaços externs

* Artcyclopedia: Jan Provoost (llista d'obres en línia)
* Galeria d'imatges