OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Temple d'Amenofis III

El temple d'Amenhotep III o d'Amenofis III (nom grec del faraó), conegut avui amb el nom de Kom el-Hettân (en àrab كم الحيطان, Kum al-Ḫīṭṭān, 'pujol de gres'), és un temple o casa del milió d'anys situat a la zona dels temples de la necròpoli tebana, a l'oest de Luxor. Va ser construït pel faraó Amenhotep III (també anomenat Amenofis III) com a temple mortuori. És el més gran de la zona de l'antiga Tebes, fins i tot més que el Ramesseum i el temple de Karnak. L'arquitecte es deia també Amenhotep, fill d'Hapu, i va tenir el seu propi temple a la zona. Estava dedicat a Amon. Es va construir durant deu anys.
Va decaure ràpidament i els seus materials es van usar per a fer altres temples. Les principals restes que en queden són els colossos de Memnon que estaven a l'entrada; altres fragments, estàtues i elements trobats estan als principals museus arqueològics del món.
Des del 1996 l'egiptòloga armènia Hourig Sourouzian dirigeix els treballs de restauració, excavació i rescat dels elements arquitectònics i les estàtues que s'han trobat al temple. Les investigacions van començar arran d'un incendi que es declarà a la zona. Hourig Sourouzian i el seu marit, l'egiptòleg alemany Rainier Stadelmann, que aleshores treballaven en el temple de Merenptah molt a prop d'allà, van buscar suport internacional i fons per poder recuperar i restaurar alguns elements arquitectònics molt malmesos pel foc; el 1998 van aconseguir que declaressin el temple un dels "100 jaciments (arqueològics) més amenaçats". L'any 2000, quan se'ls acabava el finançament, una mecenes francesa els va subvencionar les excavacions que han permès recuperar part d'alguns elements arquitectònics, diverses estàtues del faraó, de la seva gran esposa reial, la reina Tiy, i d'alguns déus, entre els quals destaquen les estàtues de la dea Sekhmet. També han trobat objectes i figuretes, alguns fets d'alabastre.

## Enllaços externs

* Excavació del temple més gran d'Egipte Arxivat 2012-01-02 a Wayback Machine.. Article de la Smithsonian sobre l'excavació al temple d'Amenofis III. (anglès)
* Fitxa completa del temple amb actualitzacions sobre les excavacions (2010). (anglès)
* Fitxa actualitzada dels treballs al temple - pàgina oficial de la World Monuments Fund, inclou fotografies, enllaços i informes recents. (anglès)
# Electrocloració

L'electrocloració és el procés pel qual es converteix el clorur de sodi (NaCl, també conegut per sal comuna) en hipoclorit de sodi (NaClO, el principal component del lleixiu), mitjançant una electròlisi.
La reacció es duu a terme en una cel·la electrolítica, que consta d'un ànode i un càtode per on es fa passar un corrent d'aigua concentrat de clorur de sodi (NaCl) per a posteriorment aplicar-hi un corrent elèctric. Quan el líquid saturat de sal toca tant l'ànode com el càtode, el mateix líquid actua com a pont tancant el circuit, produint-se la reacció. Encara que es pot dur a terme la reacció amb un equip rudimentari, existeixen equips comercials anomenats electrocloradors.
Les reaccions implicades són les següents:
Reacció neta: NaCl+H₂O→NaOCl+↑H₂
Reaccions principals a la cel·la electrolítica:
Principals reaccions a l'ànode:
2Cl$^-$-2e$^-$→Cl₂
2H₂O+2e$^-$→H₂+2OH$^-$
Principals reaccions al càtode:
Cl₂+2H₂O→HOCl+H$^+$+Cl$^-$
HOCl→H$^+$+OCl$^-$
Com es pot observar a la reacció neta es produeix hidrogen que és altament explosiu, per la qual cosa els electrocloradors comercials solen ser verticals (per a afavorir l'evacuació de l'hidrogen) i solen impulsar un cabal d'aire constant per a diluir l'hidrogen i evitar que s'acumuli en algun punt de la cel·la electrolítica.
L'electrocloració es pot dur a terme amb un corrent d'aigua dolça prèviament saturat de clorur de sodi (NaCl, sal comuna) o bé amb aigua de mar, però si s'optés per l'aigua de mare s'hauria de tenir en compte les possibles incrustacions degut a l'alta duresa d'aquesta aigua.
S'ha estudiat la possibilitat de reaprofitar el corrent de concentrat provinent d'una osmosi inversa (degut a la gran concentració de clorur de sodi present en aquest corrent) com a matèria primera per a realitzar l'electrocloració, però en es demostrà que només sortia rendible econòmicament si la planta dessalés corrents relativament grans. D'altra banda aquest sistema demostrà que era molt eficient reduint l'impacte ambiental del corrent de concentrat que es retornava al medi ambient, ja que disminuïa la concentració de sals, resultant en un corrent menys corrosiu.

## Referències

* ↑ Instal·lació d'un sistema d'electrocloració, Projecte Final de Carrera d'Enginyeria Tècnica Industrial en Química Industrial, de l'Escola Tècnica Superior d'Enginyeria Química, dipositat al Servei de Biblioteca de la Universitat Rovira i Virgili del Campus Sescelades, Tarragona, maig 2009, 104 pàgs.
# Aquil·lesaure

L'aquil·lesaure (Achillesaurus, "llangardaix d'Aquil·les) és un gènere de dinosaure teròpode alvarezsàurid que va viure al Cretaci superior (Santonià) en el que avui en dia és Argentina.
# Equació de Gibbs-Duhem

L'equació de Gibbs-Duhem és una equació termodinàmica que relaciona entre si els potencials químics d'un sistema de diversos components. Pren la forma matemàtica:
$\sum _{i=1}^{C}n_{i}\,\mathrm {d} \mu _{i}=-S\,\mathrm {d} T+V\,\mathrm {d} p\,$
on $n_{i}\,$ és el nombre de mols del component $i\,$; $\mathrm {d} \mu _{i}\,$ és la variació del potencial químic del component; $S\,$ és la entropia; $T\,$ és la temperatura absoluta del sistema; $V\,$ és el seu volum i $p\,$ la seva pressió. Si la temperatura i la pressió són constants l'expressió es redueix a:
$\sum _{i=1}^{C}n_{i}\,\mathrm {d} \mu _{i}=0\,$
I en el cas de només dos components a:
$n_{1}\,\mathrm {d} \mu _{1}+n_{2}\,\mathrm {d} \mu _{2}=0\,$
Aquesta darrera equació relaciona entre si els potencials químics d'un sistema de dos components, demostrant que només un d'ells pot variar independentment.
L'equació de Gibbs-Duhem ha tingut moltes aplicacions, especialment en relació amb l'estudi dels equilibris líquid-vapor, com ara els implicats en la destil·lació. Fou deduïda per primer cop pel científic nord-americà Josiah Willard Gibbs el 1875 i, posteriorment i de forma independent pel francès Pierre Duhem el 1886.

## Referències

* ↑ Díaz Peña, M.; Roig Muntaner, A. Química física (en castellà). 1ª. Madrid: Alhambra, 1980. ISBN 84-205-0575-7.
* ↑ Rodríguez, J. A.; Ruíz, J. J. i Urieta, J. S.. Termodinámica química. Madrid: Síntesis, setembre 2000, p. 140. ISBN 84-7738-581-5.
* ↑ Glasstone, S. Termodinámica para químicos. Madrid: Aguilar edició=1ª, 1977. ISBN 84-03-20059-5.
# Electroestimulació muscular

L'electroestimulació muscular (EEM), estimulació neuromuscular elèctrica (ENE) o electroestimulació és la generació de contracció muscular usant impulsos elèctrics. Els impulsos es generen per un aparell que s'aplica amb elèctrodes a la pell pròxima als músculs que es pretén estimular. L'impuls imita el potencial d'acció provinent del sistema nerviós central, causant la contracció muscular. Els elèctrodes generalment s'adhereixen a la pell. L'EEM és una forma d'electroteràpia o d'entrenament muscular. És citada per diversos autors com a tècnica complementària per a l'entrenament esportiu, i ha diversos treballs de recerca publicats sobre els resultats obtinguts. Als Estats Units, els aparells d'EEM són regulats per l'Administració de Drogues i Aliments (FDA).

## Vegeu també

* TENS

## Referències

* ↑ Zatsiorsky, Kraemer - 2006. Science and Practice of Strength Training - EMS, page 132-133; Human Kinetics.
* ↑ Diversos articles en revistes de recerca constaten la millora del to muscular aplicant EEM; el Journal of Strength and Conditioning Research, per exemple, enumera els següents articles: Effects of Electrostimulation Training on Muscle Strength and Power of Elite Rugby Players; Effects of Electromyostimulation Training and Volleyball Practice on Jumping Ability. Supplemental EMS and Dynamic Weight Training: Effects on Knee Extensor Strength and Vertical Jump of Female College Track & Field Athletes. The Effects of Combined Electromyostimulation and Dynamic Muscular Contractions on the Strength of College Basketball Players.
* ↑ FDA Guidance Document for Powered Muscle Stimulator, standard indications for use, page 4; contraindications, p. 7; warnings and precautions, p. 8. Product code: NGX

## Enllaços externs

* http://www.globussht.com/EMSBiblioAMA.html Arxivat 2009-06-28 a Wayback Machine.
* http://seattletimes.nwsource.com/pacificnw/2002/0526/fitness.html
* Casting new energy onto broken limbs (anglès)
# Avinguda Amadeo Sabattini

L'Avinguda Amadeo Sabattini és una important artèria de la ciutat de Córdoba, Argentina. Connecta el centre de la ciutat amb la Ruta Nacional 9. És una important via d'accés i rep el trànsit que prové del sud-est i de les ciutats més populoses de l'Argentina. Amb 22 metres d'ample en l'origen i una longitud de 8.400 metres, és una de les més amples i transitades de la ciutat.
L'avinguda porta el nom en honor d'Amadeo Sabattini, metge i polític argentí, governador de la província de Córdoba entre 1936 i 1940. Corre en sentit est-sud-est i el seu origen (amb tres carrils per sentit) s'ubica just al davant de la terminal d'òmnibus de la ciutat de Córdoba i la punta final (amb dos carrils per sentit) al davant del carrer d'accés al complex Fiat Auto Argentina. A partir de la intersecció amb el carrer Lisandro de la Torre va en paral·lel amb les vies del ferrocarril Mitre. Es transforma en Bolevard Arturo Illia a l'origen i en la Ruta Nacional 9 (sur) en la punta final.
Pel seu recorregut travessa llocs importants en la ciutat, com l'Arco de Córdoba, la terminal, l'Avinguda Circumval·lació, el CPC Empalme, el Jardí Zoològic de Córdoba i la Plaça General Belgrano.
# Avinguda Onze de Setembre, 10-16-22

L'Avinguda Onze de Setembre, 10-16-22 és un conjunt de tres edificis històrics a Olot (Garrotxa).

## Descripció

El conjunt mostra les tipologies de l'evolució edificativa d'Olot entre els segles XVI al XX, sobre una base popular barroca. L'edifici situat al número 22 té una fitxa específica per les seves particularitats (Can Grau - Consell Comarcal). L'edifici número 16 té una façana amb quatre eixos verticals de composició i característiques similar a Can Grau. A la llinda de la porta principal hi figura la data 1764. La tipologia que apareix en el vestíbul d'accés indica una actuació de reforma del segle xix. L'edifici del número 10 figura documentat al 1607, quan s'encarregà la seva construcció, al carrer Major de la vila vella i fou reformat el 1862 en la seva façana lateral. Al darrere destaquen les obertures amb arcades, ara cegades.

## Referències

* ↑ «Avinguda Onze de Setembre, 10-16-22». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 setembre 2016].
# Assecatge

L'assecatge (en anglès: Drying) és el procés de transferència de massa que consiteix en treure l'aigua o un altre solvent per evaporació d'un sòlid, d'un semi-sòlid o d'un líquid. Aquest procés sovint és el pas final de la producció abans de vendre o envasar un producte. Per a l'assecatge cal una font de calor i un agent per a llevar el vapor que es produeix. En bioproductes com els aliments, llavors i productes farmacèutics com els vaccins, el solvent que s'ha de treure és gairebé sempre l'aigua.
En la majoria dels casos comuns s'aplica la calor per convecció amb un corrent de gas, per exemple l'aire, i s'emporta el vapor com humitat. Altres possibilitats són l'assecatge per buit on la calor es proveeix per conducció o radiació (o micrones) mentre que el vapor que es produeix així es treu pel sistema de buit en el qual la superfície escalfada es fa servir per a fornir l'energia i uns aspiradors condueixen el vapor fora de la cambra. No es considera "assecatge" l'extracció d'un solvent, per exemple l'aigua, per centrifugació.

## Mecanisme d'assecatge

En alguns productes a l'origen relativament molt humits es pot observar una reducció linear de la seva humitat en funció del temps durant un període curt i això rep el nom de "període de taxa constant d'asssecatge". La taxa d'assecatge durant aquest període depèn de la taxa de transferència de calor cap al material per a ser assecat. Si l'assecament continua el pendent de la corba, la taxa d'assecatge, esdevé menys pronunciada (període de caiguda de la taxa) i eventualment tendeix a ser horitzontal durant molt de temps. El contingut d'humitat del producte és aleshores constant al "contingut d'humitat en equilibri", on hi ha un equilibri dinàmic amb el medi deshidratant. En el període de la caiguda de la taxa, la migració de l'aigua des de l'interior del producte a la superfície es fa principalment per difusió molecular, és a dir que el flux d'aigua és proporcional al gradient de contingut d'humitat. Això significa que l'aigua es desplaça des de les zones amb alt contingut d'humitat a les zones amb valors baixos que és un fenomen explicat per la segona llei de la termodinàmica. Si l'eliminació d'aigua és considerable, els productes normalment experimentaran contracció i deformació, excepte en un procés ben dissenyat de liofilització. La taxa d'assecatge en el període de caiguda de la taxa és controlada per la velocitat d'eliminació de la humitat o solvents des de l'interior del sòlid que s'asseca i es coneix com a transferència de massa limitada.

## Referències

* ↑ «drying - definition of drying by the Free Online Dictionary, Thesaurus and Encyclopedia». Farlex. [Consulta: 23 abril 2011].

## Fonts

* Greensmith, M. Practical Dehydration. Woodhead Publishing, Ltd, 1998.
* Chemical Engineers' Handbook. Mc Graw Hill Professional, 2007, p. Chapter 12 (Evaporative Cooling and Solids Drying).
* A.S., Mujumdar. Handbook of Industrial Drying. Boca Ratón: CRC Press, 1998.

## Enllaços externs

* European Drying Working Party; includes links to other sites worldwide Arxivat 2008-10-04 a Wayback Machine.
* Suppliers of Perforated Metal for Dryers

## Vegeu també

* Assecatge dels aliments
# Aqüeducte de Skopje

L'aqüeducte de Skopje (en macedònic Скопски аквадукт) és un antic aqüeducte romà d'Orient o otomà, situat a 2 km al nord-oest del centre de la ciutat de Skopje, la capital de Macedònia del Nord. És un dels aqüeductes més grans i millor conservats de l'antiga Iugoslàvia, junt amb l'Aqüeducte de Bar, prop de Stari Bar, Montenegro i l'Aqüeducte de Dioclecià, prop de Split, a Croàcia. És un dels tres aqüeductes pertanyents a l'antiga Iugoslàvia en sòl macedoni.
La seva data de construcció es desconeix, no està establerta d'una forma clara. Hi ha tres teories:
* es considera que pot haver estat construït pels romans (segle i)
* Es considera que pot haver estat construït durant el regnat de l'emperador Justinià I
* La teoria que es considera més probable creu que va ser construït en el segle xvi.
Aquest aqüeducte fou usat fins al segle xviii. Queden dempeus aproximadament 386 metres d'aqüeducte, amb 55 arcs d'estructura de pedra i maó. Se suposa que l'aqüeducte agafava l'aigua de la font Lavovec (al poble de Gluvo i de la muntanya Skopska Crna Gora), 9 km al nord-oest de Skopje i la portava al centre de la ciutat.

## Bibliografia

* (en macedònic) Petrov K, «Akvedukt kraj Skopje i problemot na negovata datiranje», Godisen Zbornik na Filozofski Fakultet, 13 (1962).

## Referències

* ↑ Exploring Macedonia
* ↑ (en anglès) Strategic Pla for the Preservation and Rehabilitation of the Skopje Aqueduct and Environment, Prof. dr. Thérese Steenberghen, Leuven University (Belgium)
* ↑ (en macedònic) Аквадукт Скопје, www.architect.mk, accessdate=2010-08-25 Arxivat 2010-09-18 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* (en anglès) Web oficial de la rehabilitació de l'aqüeducte
* (en macedònic) Аквадуктот во Скопје, on site utrinski vesnik Arxivat 2011-06-14 a Wayback Machine.
* (en macedònic) Игор Василевски:Аквадукт Скопје,on site www.architect.mk Arxivat 2010-09-18 a Wayback Machine.
* (en macedònic) Аквaдукт Скопје ... Akvadukt Skopje ... Fotos de l'Aqüeducte de Skopje
# Aqüeducte de la Font dels Llops

L'Aqüeducte de la Font dels Llops és una obra del municipi de Manresa (Bages) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un aqüeducte estructurat en quatre arcades de mig punt ben emmarcades amb carreus regulars. A la part superior hi ha un canal per on transcorria l'aigua. L'aparell és obrat amb carreus força irregulars.
L'aqüeducte era de gran utilitat per transportar les aigües de la Font dels Llops, avui desapareguda, a l'altra sector de muntanya. Actualment es troba en desús, encara que algunes vegades hi circula aigua per regar els horts.
Es va deixar d'utilitzar al canalitzar-se les aigües dels dipòsits municipals cap a la barriada de Sant Pau.

## Història

L'any 1700 l'abat del Monestir de Poblet vengué l'ermitori de Sant Pau de monjos cistercencs als jesuïtes del col·legi de Manresa. La companyia de Jesús va voler donar una mica de vida a la contrada de Sant Pau, prop de la Balconada, és per això que hi van construir un dipòsit d'aigua i un aqüeducte per tal d'assegurar el regatge de les hortes veïnes.

## Referències

* 1 2 3 4 «Aqüeducte de la Font dels Llops». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 7 juny 2015].
# Avinguda de les Balears

L'avinguda de les Balears és una via urbana de l'est de la ciutat de València que connecta l'interior de la ciutat amb el port de València. És totalment rectilínia i paral·lela a la principal via de comunicació de la ciutat amb el port, l'avinguda del Port, i paral·lela també a l'avinguda dels Tarongers, l'avinguda de Blasco Ibáñez i l'avinguda de França.
La seua numeració s'inicia en sentit d'oest a est, però el sentit de la circulació de vehicles és en sentit únic d'est a oest, és a dir, des del port fins a l'interior de la ciutat.
Prenent com a referència la seua numeració, l'avinguda s'inicia a la intersecció giratòria de l'encreuament del carrer d'Eduard Boscà amb el passeig de l'Albereda i el pont de l'Àngel Custodi, i finalitza en arribar al carrer d'Eivissa i a l'inici del carrer de Joan Verdeguer. Travessa per tant d'oest a est el districte de Camins al Grau, creuant part del barri de Penya-Roja al seu inici per a després deixar-lo al sud, mentre deixa al nord una part del barri del Camí Fondo i el de La Creu del Grau.

## Nom

Pren el seu nom de les illes Balears, arxipèlag veí davant les costes valencianes. A més per la seua proximitat a la mar (800 metres) està dedicada com altres carrers dels voltants a illes o arxipèlags.

## Història

L'avinguda discorre pel traçat aproximat de l'antic Camí Fondo del Grau, però de forma més rectilínia i ordenada. Amb el soterrament de les vies del ferrocarril pel carrer d'Eivissa i el carrer de la Serradora el 1991 es va connectar al carrer de Joan Verdeguer, fent així un perfecte corredor que comunicava el port amb l'interior de la ciutat. L'avinguda va créixer en rellevància quan l'any 2005 l'avinguda del Port va ser reformada amb motiu de la 32a edició de la Copa Amèrica de vela que es disputaria el 2007, i va ser transformada en sentit únic en direcció al port de València. Aquest motiu va provocar que tot el trànsit de vehicles en sentit contrari (del port cap al centre de la ciutat) triara la connexió Joan Verdeguer-Balears, en sentit únic cap a l'oest.

## Elements importants

Al centre de la intersecció giratòria on s'inicia l'avinguda es troba una escultura en bronze "Homenatge al Llibre" de l'artista castellonenc Joan García Ripollés. Molt prop es troba l'hotel "Beatriz Rey Don Jaime" de 4 estreles i les instal·lacions de l'"Sporting Club de Tennis València". Més endavant trobem el Conservatori de música "José Iturbi" i dos instituts de secundària.

## Transports

Donen servei a diferents trams de l'avinguda les líniees 1, 18, 19, 35, 40, 89, 90, N9, N89 i N90 de l'EMT de València.

## Enllaços externs

* Guia de carrers de l'Ajuntament Arxivat 2004-12-06 a Wayback Machine.
* Pàgina oficial sobre l'avinguda (castellà)
Geografia urbana de la ciutat de València :
# Salvador Alegret i Sanromà

Salvador Alegret i Sanromà (Barcelona, 1947) és un químic català, rector de la Universitat Catalana d'Estiu durant l'any 2014.
Es doctorà en ciències químiques el 1978. Ha estat catedràtic de química analítica a la Universitat Autònoma de Barcelona (1991-2009), on ha ocupat, entre altres càrrecs, el de secretari general. En diferents períodes entre el 1975 i el 1981 treballà en diversos projectes de recerca al Kungliga Tekniska Högskolan (KTH) d'Estocolm. També ha estat investigador de la State University of New York, a Buffalo (EUA). El seu treball de recerca es mou bàsicament en el camp dels quimiosensors i els biosensors, i en el desenvolupament de sistemes analítics integrats per al control de processos biomèdics, ambientals i industrials, basats en conceptes de bioinstrumentació i instrumentació biomimètica. Ha participat en diferents programes europeus de recerca i desenvolupament, i ha actuat d'expert en diverses agències de la Comissió Europea. És membre de la Secció de Ciències i Tecnologia, de l'Institut d'Estudis Catalans, del qual n'ha estat secretari general i vicepresident (2002-2009). És membre de la Societat Catalana de Química, de l'Associació Catalana de Ciències de l'Alimentació i de la Societat Catalana de Terminologia, totes elles filials de l'Institut d'Estudis Catalans.
Formà part del Consell rector de la Universitat Catalana d'Estiu. Ha estat president de la Fundació puntCat (2010-2011). És autor de nombrosos articles de recerca especialitzats i de diverses patents. Autor també de treballs de lexicografia química, fou membre del comitè editor del Full Lexicogràfic. Fou redactor, assessor de química i responsable de l'àrea de química orgànica de la Gran Enciclopèdia Catalana. El 1975 rebé el premi Marià Aguiló de l'IEC pel seu Diccionari de l'utillatge químic (1977), publicat al número 57 de la col·lecció Arxius de la Secció de Ciències. És catedràtic honorari de química de la Universitat de Santo Tomas, de Manila (Filipines) (2011). Ha exercit de catedràtic emèrit de química analítica de la Universitat Autònoma de Barcelona. Ha estat distingit amb la Medalla d'Honor de la Xarxa Vives d'Universitats (2023). És director del programa de recerca «CiT (Terminologia de ciències i tecnologia)» de la Secció de Ciències i Tecnologia de l'IEC.

## Referències

* ↑ «La Universitat Catalana d'Estiu trenca amb el passat». VilaWeb.cat, 09-12-2013. [Consulta: 9 desembre 2013].
* 1 2 Balcells, Albert; Pujol, Enric. Història de l'Institut d'Estudis Catalans. Institut d'Estudis Catalans, 2002, p. 175. ISBN 978-84-7283-656-3.
* ↑ «Salvador Alegret i Sanromà». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Redacció, Consell de «Terminàlia parla amb Salvador Alegret i Sanromà, catedràtic emèrit de la Universitat Autònoma de Barcelona i membre de l’Institut d’Estudis Catalans». Terminàlia, 6, 21-12-2012, pàg. 37–40. ISSN: 2013-6706.
# Equilibri geostròfic

L'equilibri geostròfic o vent geostròfic és el vent teòric que resultaria d'un equilibri exacte entre l'efecte de Coriolis i la força del gradient de pressió. Aquesta condició s'anomena equilibri geostròfic. El vent geostròfic és paral·lel a les isòbares. El vent veritable gairebé sempre difereix del vent geostròfic a causa d'altres forces com el fregament des del sòl. Per tant, el vent real només serà igual al vent geostròfic si no hi hagués fregament i les isòbares estiguessin perfectament rectes. Però el vent geostròfic és una bona aproximació.

## Enllaços externs

* Geostrophic approximation
* Definition of geostrophic wind Arxivat 2012-02-04 a Wayback Machine.
* Geostrophic wind description Arxivat 2011-07-26 a Wayback Machine.