OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Alqueria de Falcó

L'alqueria de Falcó és un conjunt arquitectònic del segle xvii situat a l'horta entre els barris de Torrefiel i Poble Nou de València, a la vora del camí de Montcada. Constitueix un exemple del barroc dins l'arquitectura rural valenciana.

## Descripció

L'alqueria compta amb dues parts habitables, la casa senyorial i la de l'administrador de la finca; la resta d'estances són corrals i patis. L'edifici es presenta com un volum potent i de grans masses, destacant la manera de construir els diferents cossos, l'estabilitat formal de la coberta, la torre i la porta d'accés (amb una inscripció que data l'edifici en l'any 1698), a més té una decoració d'esferes i pinacles d'inspiració herreriana, però també típics valencians, els mateixos elements decoratius s'utilitzen a l'ampit del pont del Real.

## Història

L'any 2007, pel seu estat d'abandó, l'alqueria va sofrir un incendi.
L'any 2017 l'estat d'abandó de l'alqueria era lamentable, passant a mans del consistori valencià, després de romandre molts anys desocupada i sent objectiu d'incendis, okupes, així com problemes amb l'estat dels murs i altres elements constructius.

## Làpida Romana

Molt a prop de la porta principal, es va descobrir una làpida funerària romana que podria datar-se entre els segles II i III dC. Mostra una inscripció completa en llatí en què una dona, de nom Primitiva, s'acomiada del cònjuge, de nom Hilaro, mort als 70 anys.
La troballa en l'àrea septentrional de la ciutat romana i tan allunyada del nucli urbà fa pensar en algun tipus d'instal·lació rural, de tipus villae, que dependria de l'antiga Valentia.
La làpida remet a uns personatges inicialment d'origen servil, esclaus o lliberts, que estarien exercint una tasca de responsabilitat en els treballs de l'explotació agrària de la vil·la romana.

## Referències

* 1 2 del Rey Aynat, Miguel. «Exemples de cases compactes». A: Arquitectura rural valenciana. València: Museu Valencià d'Etnologia, 2010, p. 397.
* ↑ «Una alquería del XVII sufre un incendio que acelera su ruina por abandono» (en castellà). Las Provincias, 27-02-2007.
* ↑ S.L., EDICIONES PLAZA,. «La fractura autonómica de Podemos se exporta a València» (en castellà). [Consulta: 18 octubre 2018].
* ↑ S.L., EDICIONES PLAZA,. «La paradoja de la EMT: Crece un 6,1% en viajeros, pero no aumenta sus ingresos» (en castellà). [Consulta: 18 octubre 2018].
* 1 2 3 «L’alqueria de Falcó, a València». Diari La Veu. [Consulta: 15 novembre 2022].

## Bibliografia

* Cristina Alcalde Blanquer et al.: Guía de Arquitectura de Valencia, ICARO, València, 2007. ISBN 978-84-86828-74-5

## Enllaços externs

* Informe del Consell Valencià de Cultura sobre l'alqueria
* Informació del CTAV Arxivat 2010-09-18 a Wayback Machine.
# Tafulla

La tafulla (de l'àrab taḥwila, 'peça de terra') és una unitat de superfície agrària usada a la part meridional del País Valencià, d'origen àrab. Al llarg de l'època medieval era general als territoris on a les hortes romangué la població musulmana, com demostra el nom del municipi Altafulla. Aquesta mesura és de dimensions variables entre territoris, perquè a la zona de Múrcia equival a 1118m$^2$ i a Elx, 953m$^2$. Açò es dona perquè en l'època de repartiment de terres arran de la conquesta cristiana es va decidir per aquest criteri arbitrari com a solució davant la qualitat desigual de la terra.
El manteniment de la tafulla com a mesura agrària al sud valencià es remunta al 1304, any de la sentència Arbitral de Torrellas en què s'annexaven els territoris actualment al sud de la línia Biar-Busot, que formaven part del Regne de Múrcia, en aquell temps anomenades com a «dellà Xixona». Malgrat que els furs de València van ser imposats per part de Jaume II, l'extensió dels seus termes i la seua proximitat amb el regne de Granada, així com la condició portuària d'Alacant, van motivar la institució d'una sèrie de franqueses o privilegis, entre els quals es trobà el fet de no tornar a mesurar les terres donades als pobladors d'Oriola, fet que causaria un desajustament legal i fiscal amb els propietaris, que es va fer extensiu a la resta de territoris, amb l'excepció d'Elx, que tardaria uns anys ser-li concedit aquest privilegi per la seua condició de senyoriu privat. El manteniment de la mesura de la tafulla fou un d'aquests privilegis, que actuaven com a excepcions al codi imposat pels nous furs de València i un manteniment de la tradició dels furs de Múrcia anteriors.
A més de a Múrcia, la tafulla es manté en algunes parts de Castella - la Manxa.

## Referències

* ↑ «Tafulla». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Guinot Rodríguez, Enric. Repartiments a la Corona d'Aragó (segles XII-XIII). Universitat de València, 2007, p. 172. ISBN 8437067529.
* ↑ Ferrer i Mallol, Maria Teresa «Repartiment de terres a Oriola després de Jaume II». Acta Historica et Archaeologica Medievalia, 2001, pàg. 517.
* 1 2 Ferrer Mallol, María Teresa «Les terres meridionals del País Valencià després de l'annexió (1304): la població i l'organització del territori i de l'economia». La Mediterrània de la Corona d'Aragó, segles XIII-XVI & VII Centenari de la Sentència Arbitral de Torrellas, 1304-2004 : XVIII Congrés d'Història de la Corona d'Aragó, València 2004, 9-14 setembre, vol. 2. Universidad de Valencia = Universitat de València, 2005, pàg. 2041–2060.

## Vegeu també

* Fanecada
# Massimo Bontempelli

Massimo Bontempelli (nascut el 12 de maig de 1878, a Como i mort el 21 de juliol de 1960, a Roma) va ser un escriptor i dramaturg italià. És conegut com un dels creadors del corrent literari del realisme màgic i la tercera generació de la Línia llombarda.

## Obra
### Narrativa

* Socrate moderno (1908)
* I sette savi (1912)
* La vita intensa - Romanzo dei romanzi (1920). Traducció catalana de Fina Figuerola i Garreta: La Vida intensa, Eumo Editorial, Vic, 1988. ISBN 84-7602-160-7
* La guardia alla luna (1920)
* La vita operosa (1921). Traducció catalana de Fina Figuerola i Garreta: La Vida trafegosa, Eumo Editorial, Vic, 1989. ISBN 8476021666
* Nuovi racconti d'avventure (1921)
* Viaggi e scoperte (1922)
* La scacchiera davanti allo specchio (1922)
* Ultime avventure (1922)
* Eva ultima (1923)
* La donna dei miei sogni e altre avventure moderne (1925). Obra publicada en català (La dona dels meus somnis i altres aventures modernes) a Barcelona, el 1935, per l'editorial Llibreria Catalònia, en una traducció de Daniel M. Brusés (pseudònim). Nova traducció de Rosa M. Pujol i Mercè Senabre: La Dona dels meus somnis, Barcelona, Editorial Empúries, 1990. ISBN 978-84-7596-219-1
* L'eden della tartaruga (1926)
* Donna nel sole e altri idilli (1928).
* Il figlio di due madri (1929)
* Il neosofista (1929)
* Vita e morte di Adria e dei suoi figli (1930)
* Mia vita, morte e miracoli (1931)
* Stato d grazia (1931)
* La famiglia del fabbro (1932)
* <<522>> Racconto di una giornata (1932)
* Valoria (1932)
* Galleria degli schiavi (1934)
* Gente nel tempo (1937). Traducció catalana de Fina Figuerola i Garreta: Gent en el temps, Eumo Editorial, Vic, 1989. ISBN 978-84-7602-169-9
* Giro del sole (1941)
* Viaggio d'Europa (1942)
* Le notti (1945)
* L'acqua (1945)
* L'ottuagenaria (1946)
* L'amante fedele (1953). Traducció catalana de Carme Arenas: L'amant fidel, Barcelona, Edicions B, 1989. ISBN 978-84-406-1109-3

### Teatre

* La guardia alla luna (1916)
* Siepe a nordovest (1919)
* Nostra Dea (1925)
* Minnie la candida (1927)
* Bassano padre geloso (1934)
* Cenerentola (1942)
* Venezia salva (1947)
# Portada/efemèride març 8

La catedral de Lucca, on es troba enterrada Berta de Lotaríngia.
« 7 de març · 8 de març · 9 de març »
# Alt Chari

L'Alt Chari fou una regió (equivalent a territori) creat per França dins la colònia del Congo Francès. Va existir oficialment entre el 5 de setembre de 1900 i l'11 de juny de 1904 i comprenia la regió del riu Chari, a la moderna república Centreafricana.
El 10 de desembre de 1899 la colònia de l'Alt Ubangui fou suprimida i convertida en una província (equivalent a territori) dins del Congo Francès. El 29 de desembre de 1903 es va decidir unificar aquesta província amb la regió de l'Alt Chari. La unificació es va completar l'11 de juny de 1904 amb la dissolució de l'administració de l'Alt Chari. Es va formar llavors la colònia de l'Ubangui-Chari.

## Comissionats del govern a la regió

* 1899 - 1901 Émile Gentil
* 1901 - 1902 Georges Matthieu Destenave
* 1902 - 1904 Georges-Gilbert Bruel (amb títol de comandant)

## Referències

* Worldstatesmen, per Ben Cahoon.
# Taller Estampa

Estampa, també conegut com a Taller Estampa, és un col·lectiu de realitzadors, programadors i investigadors que treballa en els àmbits de l’audiovisual experimental i els entorns digitals. La seva pràctica es basa en una aproximació crítica i arqueològica a les tecnologies audiovisuals, en la investigació de les eines i les ideologies de la intel·ligència artificial i en els recursos de l'animació experimental.
Les seves obres s'han vist a espais i institucions com l'Anthology Film Archive, el Centro de Arte Reina Sofía, Tabakalera o la Tate Modern, i a esdeveniments com l'Eufònic o Arts Electronica, entre d'altres.
El grup està format per Roc Albalat, Pau Artigas, Marcel Pié, Marc Padró i Daniel Pitarch, i ha col·laborat amb artistes com i escriptors com Irene Solà i Josep Pedrals.

## Projectes destacats

* La 72.024 mil·lèsima part d’un any (2007-2009)
* A la colònia penitenciària (2011)
* Atles visual dels centres de creació de Catalunya (2013)
* Cartografia constant (2014)
* Speech Success (2015),
* Rostro y código (2016)
* El mal alumne. Pedagogia crítica per a intel·ligències artificials. Barcelona producció, 2017
* Rotondes. Panorames i fases per a un espectador en moviment (2017)
* Vomitorios (2018)
* Imágenes huéspedes, Tabakalera, 2022

## Premis i reconeixements

El seu espectacle Deep Blue Rhapsody (2019) fou guardonat amb el Premi Lletra 2019 i les animacions fetes pel documental L'escriptor d'un país sense llibreries (2019) amb el Premi Laus d'Or.

## Referències

* 1 2 «El mal alumne. Pedagogia crítica per a intel·ligències artificials | la Capella | Barcelona - Ajuntament de Barcelona». [Consulta: 21 octubre 2022].
* ↑ «Taller Estampa | Tabakalera». [Consulta: 21 octubre 2022].
* ↑ eufonic. «Marcel Pié i Estampa: "Rotondes. Panorames i fases per a un espectador en moviment"», 08-01-2018. [Consulta: 21 octubre 2022].
* ↑ Llull, Institut Ramon. «Cinc projectes becats sobre art, ciència i tecnologia e». [Consulta: 21 octubre 2022].
* 1 2 «Taller Estampa, Colectivo audiovisual experimental» (en castellà). [Consulta: 21 octubre 2022].
* ↑ «Swab performance | estampa». [Consulta: 21 octubre 2022].
* ↑ «Josep Pedrals, Taller Estampa i Carles Pedragosa. Deep Blue Rhapsody | Vídeos | CCCB». [Consulta: 21 octubre 2022].
* ↑ «Resum». [Consulta: 21 octubre 2022].
* ↑ «Imágenes huéspedes | Tabakalera». [Consulta: 21 octubre 2022].
# Enriqueta Moix i Maré

Enriqueta Moix i Maré (Montblanc, Conca de Barberà, 28 d'agost de 1961) és una escriptora catalana.
És membre de l’Associació d’Escriptors de Llengua Catalana, i fundadora de l’Associació Literària l’Escarritx. Col·labora en publicacions locals i activitats culturals.
Ha rebut el primer Premi Grau Miró de Haiku de Barcelona (2006 i 2007), Menció d'Honor al Premi Mn. Narcís Saguer de Poesia de Vallgorguina (2007), Finalista Premi Joan Santamaria de Barcelona (2009), Finalista Premi Victor Mora de l'Escala (2012), 1r Premi al concurs de poesia Vimbodi i Poblet (2013), el 1r Premi de poesia al XXIX Certamen literari del Foment Martinenc de Barcelona (2014), el 1r Premi de poesia al XXIX Certamen Sagrada Família (2016), 1r Premi de narrativa curta de Filx (2020).

## Obra

Ha publicat en solitari:
* Empremtes al glaç, 2008, poesia
* Esglaons de pètals, 2009, poesia
* Capvespre al parc, 2010, poesia, editorial Omicron.
* Mis pies descalzos, 2011
* Una diva entre boires, 2013, novel·la, Abadia Editors
* Efectes col·laterals, 2014, poesia, Editorial Meteora
* Remembrances d'una existència, 2015, prosa, Ushuaia edicions
* El secret del refugi del llop, novel·la, 2016, Editorial El toll
* Desfent camí, 2016, Editorial Comte d'Aure
* Crepuscles primaverals, 2017, Editorial Comte d'Aure
* Pedaç a pedaç, 2018, Editorial El toll
* El darrer llegat, 2020, Editorial El toll
* Musicología aplicada, 2020, Stonberg Editorial
* Les cartes del celler, 2021, Editorial El toll
* L'apotecari, 2023, Pagès Editors
* Camp de llunes, 2024, Edicions Forment
* "El gemec silenciat", 2024, Terra Ignota ediciones.
També ha editat relats i poemes en llibres col·lectius i antologies.

## Referències

* 1 2 Moix i Maré, Enriqueta. Remembrances d'una existència. Ushuaia Ediciones, 2015-08-11. ISBN 978-84-16496-04-4.
* ↑ Enriqueta Moix i Maré al Qui és Qui de les Lletres Catalanes
* ↑ «Editorial El Toll: Enriqueta Moix». [Consulta: 4 juliol 2021].
* ↑ «Presenten a Montblanc el llibre de poemes 'Empremtes al glaç' d'Enriqueta Moix - 21 febrer 2008». El Punt-Avui, 21-02-2008. [Consulta: 4 juliol 2021].
# Adoberia Balcells

L'Adoberia Balcells és una obra del municipi d'Igualada (Anoia) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici en el que la façana presenta una composició simètrica que acaba amb dues torrasses amb merlets units per una galeria coberta amb llinda amb una funcionalitat d'assecador. La galeria està formada per unes columnes salomòniques fetes amb maó. A la façana són abundants les obertures donada la seva funcionalitat i tenen forma allargassada. Són els únics elements decorats: a la planta baixa s'utilitza el maó en els arcs escarsers, els salmers i en el guardapols que va recorrent tota la façana. El propietari promotor fou Joan Balcells i Gubern. El 1914 es va fer una ampliació i reforma d'una adoberia que ja existia el 1891.

## Referències

* 1 2 3 «Adoberia Balcells». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 octubre 2014].
# Katsuko Kanesaka

Katsuko Kanesaka (japonès: 金坂克子) (prefectura de Chiba, 1 de març de 1954) és una ex-jugadora de voleibol japonesa que va competir durant la dècada de 1970.
El 1976 va prendre part en els Jocs Olímpics de Mont-real, on va guanyar la medalla d'or en la competició de voleibol. En el seu palmarès també destaca una medalla d'or al Campionat del Món de voleibol de 1974 i a la Copa del Món de voleibol de 1977. A nivell de clubs jugà a l'Hitachi Musashi.

## Referències

* ↑ «Katsuko Kanesaka Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 16 de desembre 2012. [Consulta: 26 setembre 2019].
* ↑ «Women Volleyball VII World Championship 1974 Guadalajara (MEX) 12-27.10 Winner Japan». todor66.com. [Consulta: 26 setembre 2019].
* ↑ «Women Volleyball II World Cup 1977 Japan 07-15.11 - Winner Japan». todor66.com. [Consulta: 26 setembre 2019].
# Mathias Lauridsen

Mathias Lauridsen (Copenhaguen, 13 de gener de 1984) és un model danès que ha participat en nombroses campanyes de marques conegudes com ara Jil Sander, Gucci, Hugo Boss, Lacoste i Hermès.
Va ser descobert el 2003, i actualment té contracte amb Ford Models, a París, Nova York Model Management i Scoop, a Copenhaguen. És considerat com un dels millors models masculins. Les seves credencials en passarel·la inclouen l'obertura de passarel·les amb Hermès, Belstaff, Jill Stuart i el tancament amb Valentino i John Galliano.
Ha aparegut en reportatges en revistes especialitzades com Vogue, Numéro Homme, GQ i Details. Ha treballat amb fotògrafs de reconegut prestigi, com Karl Lagerfeld i Richard Avedon. Avedon va fotografiar a Lauridsen per Hermes el 2004, en el que va ser un dels seus últims treballs.
Va ocupar la primera posició en el rànquing dels «50 models masculins» de models.com durant més de dos anys, sent el més jove a aconseguir-ho. Ha estat reemplaçat per Baptiste Giabiconi. El 2008 va aconseguir el número dos a la llista Top Male Modeling Icons de la revista Forbes.
Els distintius físics pels quals és reconegut són el seu color d'ulls i una cicatriu al pòmul.

## Referències

* ↑ «Mathias Lauridsen» (en anglès). Arxivat de l'original el 2018-12-09. [Consulta: 27 gener 2021].
* 1 2 «Of The Minute» (en anglès americà). [Consulta: 27 gener 2021].
* ↑ «The World's Most Successful Male Models» (en anglès). [Consulta: 27 gener 2021].
# Agència Meteorològica del Japó

L'Agència Meteorològica del Japó (気象庁, Kishōchō?) o AMJ per les seves sigles en català o JMA per les seves sigles en anglès, és el servei meteorològic del Govern del Japó. Encarregada d'obtenir i reportar dades sobre pronòstics meteorològics al Japó, és una part semiautònoma del Ministeri de Terres, Infraestructura i Transport. També s'encarrega de l'observació i l'advertiment de terratrèmols, tsunamis i erupcions volcàniques.
Amb seu a Chiyoda, Tòquio, l'agència té sis oficines administratives. Quatre observatoris marins, cinc auxiliars d'instal·lacions, quatre Centres d'Aviació del Servei Meteorològic local i 47 observatoris meteorològics que són utilitzats per obtenir dades, complementades per satèl·lits meteorològics i diversos centres de recerca.
L'AMJ també opera un Centre Meteorològic Regional Especialitzat per al Pacífic Nord-oest i avisos de ciclons tropicals a l'àrea.

## Referències

* 1 2 «Japan Meteorological Agency: The national meteorological service of Japan». Arxivat de l'original el 2009-03-19. [Consulta: 3 maig 2009].
# Savall

Savall és una masia al terme municipal de Subirats (Alt Penedès) protegit com a bé cultural d'interès local. Tot i que els orígens de la masia són incerts, se sap que havia estat residència monàstica depenent del monestir de Montserrat, i la data del 1729 que figura sobre el portal permet situar en el primer terç del segle xviii l'activitat constructiva fonamental per a la configuració de l'edifici. La masia de Savall, situada prop de la caseria de Can Rossell, és un edifici d'estructura basilical format de planta baixa, pis i golfes. La façana presenta una composició gairebé simètrica, amb porta d'accés adovellada d'arc de mig punt i balcó al primer pis. Les golfes tenen quatre finestres i emmarcades en pedra, material que, treballat de diverses maneres (carreus regulars, irregulars, dovelles...) predomina en la construcció. La coberta és a dues aigües, en un doble nivell. Actualment hi ha adossat a un costat de la masia un edifici de planta quadrangular amb planta baixa, pis i terrat pla amb merlets.

## Notes

* 1 2 «Masia Savall». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 setembre 2015].
# Erige Sehiri

Erige Sehiri (Lió, 1 d'agost de 1982) és una directora de cinema i periodista independent franco-tunisiana.
El 2012 dirigeix el documental Le Facebook de mon père, versant sobre la revolució tunisiana de l'any anterior. Allà il·lustra la relació de son pare amb el seu país, que havia abandonat 40 anys abans.
El 2021 estrena Under the Fig Trees, ambientada en un camp de figues. Formà part de la selecció oficial de la 54 edició de la Quinzaine des Réalisateurs, secció paral·lela al Festival de Cannes, amb crítiques favorables. Fou seleccionada per Tunísia per a representar al país als Premis Oscar en l'edició del 2022.

## Referències

* ↑ «Erige Sehiri • Directora de Under the Fig Trees». Cineditor. [Consulta: 21 octubre 2022].
* ↑ «Erige Sehiri : "C'est le rapport de mon père avec Facebook qui m'a surprise"». TV5 Monde. [Consulta: 21 octubre 2022].
* ↑ «Le nouveau souffle du cinéma tunisien». Swiss Info. [Consulta: 21 octubre 2022].
* ↑ «Erige Sehiri talks about her Cannes title 'Under the Fig Trees'». Moving Image Middle East. Arxivat de l'original el 2022-10-21. [Consulta: 21 octubre 2022].
* ↑ Lerer, Diego. «Cannes 2022: crítica de "Under the Fig Trees", de Erige Sehiri (Quincena de Realizadores)». Micropsia cine, 22-05-2022. [Consulta: 21 octubre 2022].
* ↑ «Cannes 2022 - Deux films tunisiens à la Quinzaine des Réalisateurs.». Webdo. [Consulta: 24 octubre 2022].
* ↑ «Cannes 2022 - "Under the fig trees" est un bonbon !». Webdo. [Consulta: 24 octubre 2022].
* ↑ Driss, Neila. «« Sous les figues » d’Erige Sehiri représentera la Tunisie à l’Oscar 2023 du Meilleur Film International». Webdo TN, 08-09-2022.
# Adobo arequipeño

L'adobo arequipeño és un plat típic de la regió d'Arequipa (gastronomia peruana). Es tracta de porc marinat en sal, condiments i verdures i bullit en olla de fang fins que quedi tendra. Es presenta amb Pan de tres cachetes, el qual serveix per banyar amb la salsa.

## Fuentes

* «Recetas arequipeñas» (en castellà). Boletín Electrónico InfoINIEA. Perú: Instituto Nacional de Innovación Agraria (Ministerio de Agricultura del Perú), 2005.
* «Cocina arequipeña» (en castellà). Arequipa: Universidad Católica de Santa María. Arxivat de l'original el 2010-01-13. [Consulta: 29 desembre 2009].
# Maurice Denis

Maurice Denis (Granville, 25 de novembre de 1870 - París, 13 de novembre de 1943) fou un artista interdisciplinari, crític i teòric de l'art francès.
Va ser integrant del moviment artístic dels nabís, considerat com el seu teòric. Proper al simbolisme, era anomenat el «nabí de les belles icones» per les seves representacions simbòliques. Després d'un viatge a Roma el 1898, donà un gir a les seves propostes estètiques, encapçalant una tendència d'esperit classicista. Visqué des del 1914 al priorat de Saint-Germain-en-Laye, prop de París, on avui s'hostatja un museu dedicat a la seva memòria i a la dels nabís. Morí a París el 13 de novembre de 1943.

## Enllaços externs

* Article sobre Maurice Denis en català: Cristina RODRÍGUEZ SAMANIEGO, "Maurice Denis, història d'una recuperació", Matèria. Revista d'Art, 2004, n.4
# Agència Telegràfica de Belarús

L'Agència Telegràfica de Belarús (BelTA) és l'agència de notícies nacional de propietat estatal de la República de Belarús. Treballa en rus, belarús, anglès, alemany, castellà, polonès i xinès i, des del 2018, la directora n'és Irina Akulovitx.

## Història

BelTA es va fundar el 23 de desembre de 1918. Durant l'època soviètica va cooperar amb TASS. D'ençà de la dissolució de la Unió Soviètica, BelTA ha estat l'agència de notícies nacional de Belarús. Transmet més d'un centenar de notícies diàries i proporciona informació a altres agències de notícies membres de la Comunitat d'Estats Independents. BelTA té oficines a totes les regions de Belarús, així com a l'estranger. L'oficina principal es troba a Minsk.
L'antic director general de BelTA, Dzmitry Zhuk, va rebre la prohibició d'entrar a la Unió Europea entre el 2011 i el 2016 com a part de les sancions del Consell de la UE contra Belarús després de la repressió de les protestes amb motiu de les eleccions presidencials belarusses del 2010 per: «transmetre la propaganda estatal als mitjans de comunicació, que ha donat suport i justifica la repressió de l'oposició democràtica i de la societat civil el 19 de desembre, 2010 utilitzant informació falsa».

## Referències

* ↑ «Belarus News | Belarusian news | Belarus today | news in Belarus | Minsk news | BELTA». [Consulta: 5 setembre 2024].
* ↑ «New director general introduced to BelTA’s staff | Press releases, Belarus | Belarus.by». www.belarus.by. [Consulta: 4 desembre 2019].
* ↑ «Поўны спіс 208 беларускіх чыноўнікаў, якім забаронены ўезд у ЕС» (en belarús), 11-10-2011. [Consulta: 5 setembre 2024].
* ↑ «Decision - 2012/642 - EN - EUR-Lex» (en anglès). [Consulta: 5 setembre 2024].
# Alt de Juclar

L'Alt de Juclar (2.588 m) és un cim andorrà situat a la capçalera de la Vall d'Incles i el més alt de la Cresta de Juclar. El seu accés més normal es pel vessant sud, sortint del refugi de Juclar. La seva part final es una canal herbosa i dreta que pot requerir l'ús de corda, sobretot a la baixada. Té una visió esplèndida de la zona dels Estanys de Juclar.
Aquest cim està inclòs al llistat dels 100 cims de la FEEC.

## Referències

* ↑ «Repte 100 cims». Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. Arxivat de l'original el 28 de març 2019. [Consulta: 3 febrer 2018].