OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gran plana romanesa

La Gran plana romanesa (en romanès: Câmpia Română) s'estén al sud de Romania i la part més oriental de Sèrbia. Forma part de la regió històrica romanesa de Valàquia i està envoltada pel riu Danubi a l'est, sud i oest, i per la meseta Gètica al nord. Bucarest, la capital de Romania, es troba a la part central de la plana romanesa.
És contigua, pel sud, amb la plana danubiana (en búlgar, Дунавска равнина), a Bulgària. Aquesta denominació sovint s'usa també per la unitat geogràfica Romania (Câmpia Dunării), encara que aquesta denominació és impròpia, ja que el Danubi flueix a altres planes també, com la Gran plana hongaresa (que es diu plana Danubiana a Eslovàquia i Sèrbia) així com la depressió Bavaresa, que també anomenen plana Danubiana.

## Subdivisions (Oest-Est)

A Romania, la plana es divideix en cinc subdivisions i la vall del Danubi:
* A. Plana de Olteniei, situat en Oltènia meridional:
** Blahniţei;
** Băileştilor;
** Romanaţilor.
* B. Olt-Argeş (entre el riu Olt a l'oest i el riu Argeş a l'est):
** Xiuliştiului;
** Boianului;
** Găvanu Burdea;
** Burnazului.
* C. Plana Bucureştilor:
** Târgoviştei;
** Ploieştilor;
** Mizil;
** Titu;
** Gherghiţei;
** Vlăsiei (també anomenat Codrii Vlăsiei);
** Câlnăului.
* D. Plana Bărăgan:
** Bărăganul Călmăţuiului;
** Bărăganul Ialomiţei;
** Câlnăului;
** Mostiştei;
* I. La plana oriental:
** Râmnicului;
** Buzăului;
** Brăilei;
** Siretului Inferior;
** Tecuciului;
** Covurlui;
* J. La vall del Danubi:
** La vall del Danubi propi;
** Les illes pantanoses inundades:
*** Insula Mare a Brăilei o Balta Brăilei;
*** Balta Ialomiţei.

## Rius

* Neajlov
* Jiu
* Òlt
* Vedea
* Argeş
* Dâmboviţa
* Mostiştea
* Ialomiţa
* Buzăo

## Referències

* ↑ Romanian Plain at britannica.com
* ↑ World and Its Peoples (en anglès). Marshall Cavendish, 2010, p. 1447. ISBN 9780761479024. «Romanian Plain.»
# Guariment de l'obsés

El Guariment de l'obsés o El miracle de l'obsés (en italià: Il miracolo dell'ossesso), també anomenat Miracle de la relíquia de la creu (Miracolo della relíquia della Croce al ponte di Rialto), és un dels quadres més coneguts del pintor italià Vittore Carpaccio. Està realitzat en oli sobre llenç, i va ser pintat el 1494; actualment es troba a la Galeria de l'Acadèmia de Venècia.
Es va realitzar per a l'Escola de Sant Joan Evangelista. Aquesta és una obra de maduresa del pintor. El seu tema és una visió del Gran Canal de Venècia, ple de gent, embarcacions i color. Mostra l'antic pont de Rialto. L'escena està creada amb un tall asimètric: en primer pla a l'esquerra, la lògia plena de personatges mentre que a la dreta es veuen els palaus en escorç, seguint el curs del canal, el pont i les façanes dels palaus que s'entretallen contra el cel.

## Bibliografia

* Olivar, M., Cien obras maestras de la pintura, Biblioteca Básica Salvat, 1971. ISBN 84-345-7215-X.
# Teix de l'Obac

El teix de l'Obac (Taxus baccata) és un arbre que es troba a Vacarisses (el Vallès Occidental), el qual és una de les rareses botàniques més remarcables de la comarca, ja que aquesta espècie és extremadament rara al Vallès.

## Dades descriptives

* Perímetre del tronc a 1,30 m: 1,62 metres.
* Alçada: 18 metres.
* Amplada de la capçada: 6 x 6 metres (amplada mitjana capçada: 6 metres).
* Altitud sobre el nivell del mar: 584 metres.

## Aspecte general

Es troba en molt mal estat, ja que la capçada té poques fulles i el tronc és totalment buit, per bé que no hi ha signes d'infeccions ni atacs d'insectes. Podria trencar-se per efecte del vent o la neu. No es coneix quina és la seua edat real, tot i que es calcula que podria passar dels mil anys. És un dels grans arbres del massís de Sant Llorenç del Munt i l'Obac i l'únic representant de la seua espècie al susdit massís. Per això, hi ha una proposta per a clonar-lo.

## Accés

És ubicat a la carena del Teix, prop del Coll de l'Obac. Des de Terrassa, cal prendre la carretera B-122 en direcció a Rellinars. Pocs metres abans del quilòmetre 10, assolim la Collada de l'Obac, on tombem a l'esquerra per enfilar l'estreta carretera que va a Vacarisses (indicador). Recorreguts uns 300 metres, prenem la pista de terra que arrenca a mà dreta (indicació Carena del Teix). A uns 300 metres més enllà la pista mor al costat d'una casa, on podem deixar el cotxe. Seguim a peu pel camí carener en direcció oest. Al cap d'uns 5 minuts passem per davant d'una casa bastida al capdamunt de la carena. 30 metres més enllà, abandonem la carena i tombem a la dreta en un angle de noranta graus per trobar un corriol marcat amb fites de pedra que s'adreça al vessant nord. Després d'un tram planer, el corriol davalla al fons d'una ombrívola canal on s'alça el teix. Coordenades UTM: 31T X0412308 Y4607851.

## Referències

* 1 2 3 4 Vicens i Llauradó, Albert, 2013. Excursions pels arbres singulars del Vallès Occidental. Col·lecció Llibres de muntanya, 33. Farell Editors, Sant Vicenç de Castellet. ISBN 9788492811526. Pàgs. 104-105.
* ↑ Excursions per Sant Llorenç - Rutes pel Parc de Sant Llorenç i Serra de l'Obac (català)
* ↑ Sant Llorenç del Munt: El Teix de l'Obac (català)

## Enllaços externs

* Taula Indrets - Sant Llorenç del Munt (català).
* Wikiloc (català).
# Dinosaure (espècie)

El dinosaure (Dinosaurus murchisoni) és una espècie extinta de sinàpsid, possiblement de la família dels ftinosúquids, que visqué en allò que avui en dia és l'Europa oriental durant el Permià mitjà, fa entre 264,3 i 266,9 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils al Baixkortostan (Rússia). Es tracta de l'única espècie del gènere Dinosaurus. El nom genèric Dinosaurus significa ‘llangardaix terrible’ i li fou assignat pel seu aspecte «salvatge i voraç». Malgrat el seu nom, no era un dinosaure en el sentit habitual de la paraula. Fou descrit a partir d'un maxil·lar superior amb part de l'os dental associada.

## Referències

* 1 2 Entrada «Dinosaurus murchisoni» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 18 febrer 2025].
* ↑ Ivakhnenko, 2001, p. 18.
* ↑ Kammerer, C.F. «Systematics of the Anteosauria (Therapsida: Dinocephalia)». Journal of Systematic Palaeontology, 9, 2, 2011. DOI: 10.1080/14772019.2010.492645.

## Bibliografia

* Ivakhnenko, M. F. Тетраподы Восточно-Европейского плакката — позднепалеозойского территориально-природного комплекса (en rus). Institut Paleontològic de l'Acadèmia de Ciències de Rússia, 2001. ISBN 5-88345-064-4.
# Art of the Devil

Art of the Devil (títol original, คนเล่นของ o Khon len khong) és una pel·lícula de terror tailandesa del 2004, dirigida per Tanit Jitnukul. Té dues seqüeles, Art Of The Devil 2 (2005) i Art Of The Devil 3 (2008), però aquestes pel·lícules compten amb una història diferent amb nous personatges. Art of Devil, es va estrenar el 17 de juny del 2004, i va ser la quarta pel·lícula el seu primer cap de setmana, darrere de La volta al món en 80 dies , Harry Potter i el pres d'Azkaban , i The Punisher . Es va quedar al 4t lloc durant dues setmanes més abans de passar al 5è en la seva quarta setmana a la taquilla.

## Argument

Boom li confessa al seu espòs milionari que ha quedat embarassada, intenta comprar el seu silenci, per a després arreglar-li una violació multitudinària, amb resultats desastrosos tant per a ella com per a la criatura nonada. Tanmateix, la família pròxima de l'instigador començarà a morir de maneres inusitades i poc comunes, regirant-se en violentes convulsions per a finalment vomitar coàguls de sang amb vidres i altres objectes tallants i morir en qüestió de minuts.
Els supervivents seran delmats tractant de descobrir l'autoria dels crims amb l'ajuda d'un reporter que aconsegueix adonar-se i advertir del vudú (molt recurrent en Tailàndia) implícit en els crims, i denunciar una persona que s'ha infiltrat sigil·losament en el cercle familiar per culminar la seva revenja...

## Repartiment

* Arisa Wills: Nan
* Supakson Chaimongkol: Boom
* Krongthong Rachatawan: Kamala
* Tin Settachoke: Prathan
* Somchai Satuthum: Danai
* Isara Ochakul: Ruj
* Nirut Sutchart: Neng
* Krittayod Thimnate: Bon

## Referències

* ↑ Thailand box office, June 17-20, 2004, Box Office Mojo; retrieved 2008-05-09
* ↑ «Art of the Devil» (en anglès). The New York Times. [Consulta: 6 gener 2013].
# Romeu de Llívia

Romeu de Llívia (Llívia, Cerdanya, darrer terç del segle xii - Carcassona, Aude, 1261) fou un frare de l'Orde de Predicadors. És venerat com a beat per l'Església catòlica.

## Biografia

Nascut a Llívia, en començar a estudiar va veure la seva vocació religiosa i va anar cap al Llenguadoc, on conegué les fundacions de l'Orde de Predicadors i ingressà a l'orde dominic en 1217 i va rebre l'hàbit de mans del fundador Domènec de Guzmán, probablement al convent de Sant Romà de Tolosa. En 1218, amb Arnau de Tolosa funda el convent dominic de Lió, del que serà prior en 1223 i durant cinc anys, destacant pels seus dots de govern. També fou prior a Bordeus. En 1232 fou nomenat superior de la província dominica de Provença, càrrec on fou durant quatre anys. Destacà com a predicador, i Gregori IX el nomenà representant de la Santa Seu en la croada contra els albigesos. Molt devot de la Mare de Déu, fou un dels grans propagadors del rés del rosari com a devoció popular; feia servir un cordill amb nusos com a rosari i resava fins a mil avemaries en cada un. Va escriure diversos llibres, entre els quals la Regula honestatis monachi (1250).
En fer-se gran, es retirà al convent de l'orde a Carcassona, on va morir a una edat molt avançada, el 21 de novembre de 1261.

## Veneració

Bernat Gui en va redactar la biografia i diu que ja llavors, en els anys trenta del segle, se li atribuïen miracles, que el feren popular i admirat. Sebollit al cementiri del convent de Carcassona, en 1285 fou exhumat i el seu cos fou trobat incorrupte; fou traslladat a l'interior de l'església, davant l'altar de la Mare de Déu, posant-se al sepulcre la inscripció:
| « | Hac sunt in fossa / fratris venerabilis ossa dicti Romei, / qui fut arca Dei. Hic Iesum, atq. piam, / dilexit valde Mariam. | » |
| « | Aquí són a la fossa / els ossos del frare venerable / anomenat Romeu, / que fou arca de Déu. / Ell Jesús i la pia / Maria estimà en gran manera. | » |
Fou venerat des del mateix moment de la seva mort i especialment des del trasllat a l'altar. Se li retia culte el 21 de novembre, aniversari de la mort; abans de 1969, però, la festa era el 4 de març i així es fa constar en moltes edicions de goigs.
Els goigs més populars dels dedicats al beat són els que Jacint Verdaguer va compondre i incloure a Aires del Montseny, amb la tornada:
    En la plana de Cerdanya
    hi ha de Llívia el poble antic,
    partint-se França i Espanya
    lo seu camp, hermós i ric;
    Sant Romeu allí naixia,
    bella flor del Pirineu:
    Feu-nos amics de Maria,
    feu-nos amics del Fill seu,
    oh Sant Romeu.

## Bibliografia

* Antoni Vicenç Domènec. Historia general de los santos y varones ilustres en santidad del Principado de Cataluña. Barcelona: Gabriel Graells, Giraldo Dotil, 1602. "Vida de fray Romeo, de la Orden de Predicadores, y natural de la villa de Livia en Cerdaña", parte. II, p. 36-37.
# Assimilació

L’assimilació és un fenomen fonètic pel qual un so de la parla exercix la seua influència articulatòria i acústica sobre un altre. Segons el tipus de canvi pot ser: palatalització, velarització, nasalització, dentalització, labialització, sonorització, ensordiment, etc.
L'assimilació es dona avui dia en català en la majoria de sons nasals i laterals, i en l'evolució de l'idioma ha donat lloc a diversos aplecs consonàntics.
Exemples:
* canvi (la n sona com una nasal bilabial [m], o labiodental en el cas dels balears, valencians o de certes zones del sud de Catalunya) — canvi de punt d'articulació
* cangur (la n sona com una nasal velar [ŋ]) — canvi de punt d'articulació
* atleta (la t sona com una lateral alveolar [l]) — canvi de mode d'articulació
* ametlla (la t sona com una lateral palatal [λ]) -- canvi de mode i de punt d'articulació
L'harmonia vocàlica és un tipus d'assimilació que en algunes llengües afecta les vocals d'una mateixa paraula.

## Referències

* ↑ «assimilació», Diccionari normatiu valencià. Acadèmia Valenciana de la Llengua
* ↑ Prieto i Vives, Pilar. Fonètica i fonologia: els sons del català. Editorial UOC, 2004, p. 257. ISBN 8497881397.
# Rosa Szücs de Truñó

Rosa Szücs i del Olmo (Barcelona, 1911- 26 de juny de 1984) fou una fotògrafa catalana.
Rosa Szücs no es va dedicar mai de manera professional a la fotografia. Casada i mestressa de casa, va aprendre la tècnica fotogràfica als cursets organitzats per l'Agrupació Fotogràfica de Catalunya. Era l'any 1959 i s'hi acabava de fer la primera exposició del Grup Femení, al qual ella va integrar-se tot seguit. Més tard va fer de monitora de laboratori a la mateixa Agrupació.
Les seves fotografies mostren la realitat de contrastos en què va viure la seva generació; així, tan aviat retrata treballadores endolades, atrafegades, carregant cabassos i menant carros, com barcelonines benestants vestides a la moda urbana dels anys seixanta.

## Exposicions

* Fotògrafes pioneres a Catalunya - Palau Robert - Desembre 2005 a Febrer 2006.

## Reconeixements

Rosa Szücs va rebre diversos guardons per la seva obra, uns treballs que van ser recopilats a la seva mort per Carme García Padrosa i que en ser cedits a l'AFC, van passar a engrandir-ne el patrimoni. Actualment es conserven al MNAC. Entre els guardons rebuts hi ha el primer premi de la Sección Femenina, un accèssit al premi Luis Navarro, diversos premis Mare Nostrum i el premi del Diario Femenino, entre d'altres.
La seva obra s'ha pogut veure en l'exposició Fotògrafes pioneres a Catalunya, al Palau Robert, i a Una càmera pròpia. Dones i pràctiques fotogràfiques, realitzada el 2019 al Centre Cívic Casa Elizalde.
També va ser escollida per formar part del grup de 300 fotògrafes d'arreu del món que figuren al llibre Une histoire mondiale des femmes photographes (2020), de Luce Lebart i Marie Robert, publicat per Editions Textuel. Rosa Szücs hi figura com a única representant catalana i espanyola, juntament amb Joana Biarnés.

## Referències

* 1 2 «Fotògrafes pioneres a Catalunya». web. Generalitat de Catalunya, 2005. [Consulta: 7 gener 2013].
* ↑ «Esquela necrològica». La Vanguardia, 27-06-1984. [Consulta: 29 novembre 2022].
* 1 2 Milian, Àlex. «Una generació de dones es revela». El Temps, Núm. 1991, 08-08-2022. [Consulta: 29 novembre 2022].
* ↑ «Fotógrafas pioneras de Cataluña». Palau Robert. [Consulta: 29 abril 2023].
* ↑ «Biografia de la fotògrafa». Web de la Generalitat de Catalunya, 2005. [Consulta: 5 març 2020].
* ↑ «Une histoire mondiale des femmes photographes» (en francès). Editions Textuel. [Consulta: 29 novembre 2022].

## Bibliografia

* «Fotògrafes pioneres de Catalunya». [Consulta: 7 gener 2013].
# Transport a Luxemburg

El transport a Luxemburg es duu a terme principalment per carretera, tren i aire. Hi ha també serveis de transport al llarg del Riu Moselle, a la frontera amb Alemanya. La xarxa de carretera ha estat significativament modernitzada en aquests darrers anys amb autopistes que comuniquen el pais amb els països adjacents. L'arribada de l'enllaç del TGV d'alta velocitat a París ha afavorit a la renovació de l'estació de ferrocarril alhora que una nova terminal de passatgers a l'Aeroport de Luxemburg ha estat oberta recentment.
El 29 de febrer de 2020, Luxemburg va esdevenir el primer país del món amb transports públics gratis a nivell nacional.
El tram ha estat reintroduit el 2017 en la capital amb una línia única (T1), desprès de 53 anys d'absència. El març de 2025 la línia T1 va arribar al seu recorregut final, de l'Aeroport en el nord-est al Estadi Nacional en el sud-oest.
# Barret frigi

El barret frigi és una lligadura consistent en una espècie de caputxa de forma gairebé cònica, però amb la punta corbada, confeccionada habitualment amb llana o feltre.
Aquesta peça ha tingut una estranya història. Suposadament, el seu origen es troba a la regió de Frígia, Àsia Menor, en l'actual Turquia. En l'art grec del període hel·lenístic apareix com a abillament característic dels orientals. És un dels atributs del déu Mitra, o Mitras, en el culte de possible origen iranià conegut com a mitraisme.
En època romana, la gorra frígia (anomenada pileus) era el distintiu dels lliberts. Va ser utilitzat també simbòlicament pels assassins de Juli Cèsar. Tal vegada per aquesta raó, durant la guerra de la Independència dels Estats Units i la Revolució Francesa va ser adoptat com a símbol de la llibertat.
En un mosaic romà d'Orient de la Basílica de Sant Apol·linar el Nou (segle vi), a Ravenna, els mags d'Orient que van a adorar a Jesús duen sengles barrets frigis.
Al segle xix, el barret frigi es consagra definitivament com símbol internacional de la llibertat i el republicanisme. En duu l'al·legoria de la Llibertat que apareix guiant al poble en el conegut quadre d'Eugène Delacroix, de 1830. Marianne, personificació de la República Francesa, duu com a lligadura un barret frigi. Durant els segles XIX i XX ha estat utilitzat com a símbol en diverses repúbliques.
En l'actualitat figura, com a símbol de la llibertat, en l'escut de diverses nacions llatinoamericanes, com a l'Argentina, Bolívia, Colòmbia, Cuba, Haití, Nicaragua, El Salvador i Paraguai, així com escuts de províncies argentines actuals.
La lligadura que duen Santa Claus o el Pare Noel (figures basada en Sant Nicolau de Bari, bisbe de Mira, a Lícia, Àsia Menor, que va morir cap a l'any 350) podria ser també una derivació del barret frigi (segons altres autors, la lligadura de Santa Claus procedeix de la mitra dels bisbes).

## Vegeu també

* Pili (barret)

## Enllaços externs

* Plana que relaciona la gorra frígia amb els Reis d'Orient Arxivat 2011-08-27 a Wayback Machine.
* Història gràfica de la barretina
# Sabine Dufrenoy Beque

Sabine Dufrenoy Beque és una dramaturga i traductora francesa. Es va casar amb el director de teatre Hermann Bonnín i Llinàs i la seva filla és l'actriu Nausicaa Bonnín i Dufrenoy.
És llicenciada en “Langue et lettres espagnoles” per la Universitat de Vincennes-Paris VIII i “Maîtrise” d'espanyol per la Universitat de Vincennes-Paris VIII, amb tesi sobre Pablo Neruda, dirigida per Saül Yurkievich. L'any 1976 es trasllada a Barcelona i es llicencia en Filosofia i lletres a la Universitat Autònoma de Barcelona.
Ha fet adaptacions per al cinema com Refugiats i fugitius de Jaume Serra i Fontelles i Agatha et les lectures illimitées de Marguerite Duras. Per al teatre, la traducció i dramatúrgia de Cartes a Nenes de Lewis Carroll, El far del maleït de Paul Autier i Paul Cloquemin i El fabricant de monstres de Max Maurey. Conjuntament amb Lluís Solà i Joan Casas ha creat la dramatúrgia d'El comte Arnau de Joan Maragall, el 2014 la dramatúrgia de La Dama de les Camèlies, basada en la novel·la d'Alexandre Dumas fill i, el 2016, Interior de Maurice Maeterlinck.
De la seva obra personal, s'ha estrenat El Socrates, lectura dramatitzada a l'Obrador de dramatúrgia de la Sala Beckett. Un viatge, lectura dramatitzada a La Seca-Espai Brossa, i El duelo, escrit conjuntament amb Marcela Terra i estrenat en el marc del Nanoteatre 2015 dels Lluïsos de Gràcia.
Ha traduït, entre altres obres, El parany de Medusa d'Erick Satie, La música de Marguerite Duras i, amb Anna Soler, l'obra L'Acte Inconnu de Valere Novarina, editada per Lleonard Muntaner Editor.

## Referències

* 1 2 Fernández, Imma. «33 días con la familia». El Periódico, 28-04-2014. [Consulta: 26 setembre 2020].
* 1 2 «Sabine Dufrenoy». Arola Editors. [Consulta: 26 setembre 2020].
* ↑ «Hermann Bonnín dirige INTERIOR de Maurice Maeterlinck» (en castellà). En Platea, 24-03-2016. [Consulta: 26 setembre 2020].
# Sonia Barrio Gutiérrez

Sonia Barrio Gutiérrez (Madrid, 13 de desembre de 1969) és una jugadora d'hoquei sobre herba, ja retirada, guanyadora d'una medalla olímpica.
Va participar, als 22 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1992 celebrats a Barcelona (Catalunya), on va aconseguir guanyar la medalla d'or en la prova femenina d'hoquei sobre herba. Posteriorment va aconseguir guanyar sengles diplomes olímpics en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1996 realitzats a Atlanta (Estats Units) i en els Jocs Olímpics d'Estiu de 2000 realitzats a Sydney (Austràlia), on finalitzà vuitena i quarta respectivament amb la selecció espanyola.
Al llarg de la seva carrera ha guanyat una medalla en el Campionat d'Europa d'hoquei sobre herba.

## Referències

* ↑ «De amateurs anónimas a campeonas olímpicas: la locura del hockey hierba en el 92» (en castellà), 09-07-2022. [Consulta: 20 febrer 2025].
* ↑ «Olympedia – Sonia Barrio». [Consulta: 20 febrer 2025].
* ↑ «Comité Olímpico Español», 05-06-2022. [Consulta: 20 febrer 2025].
# Saman Salur

Saman Salur (en persa: سامان سالور, Borujerd, 8 de febrer de 1976) és un guionista i director de cinema iranià. Es va graduar a la Universitat de Soore amb un Llicenciat en Cinema i Televisió en direcció.
És conegut per dirigir i escriure el llargmetratge de comèdia Chand kilo khorma baraye marassem-e tadfin (uns quants quilos de dades per un funeral, que el 2006 va guanyar el Pardo d'Oro i el premi especial del jurat al Festival Internacional de Cinema de Locarno un premi especial del jurat del Festival Internacional de Cinema de Sofia i un Montgolfière d'or del Festival dels Tres Continents. El seu primer documental Sakenine sarzamine Sokoot va guanyar el premi al Molodist Kiev International Film Festival. El 2012 va treure Amin Khahim Goft, que fou prohida per les autoritats iranianes fins al 2016.

## Filmografia

* The Wind Will Comb Your Tresses, 2002 (curtmetratge)
* IT’S A SONY, 2002 (Documental)
* The Guilty, 2002 (fotografia)
* Sakenine sarzamine Sokoot, 2004
* Chand kilo khorma baraye marassem-e tadfin, 2006
* Aramesh ba Diazepam 10, 2005 (Documental)
* Taraneh tanhaïye Tehran, 2008
* Stories on Human Rights, 2008
* Be Hadaf Shelik Kon, 2011 (guionista)
* Sizdah 59, 2011
* Amin Khahim Goft, 2012 (nova edició estrenada el 2016)
* Tameshk, 2013
* Puff Puff Pass, 2020
* Khaen-koshi (hi apareix com actor, 2021)

## Premis

* Guanyador de la Menció Especial del Jurat - Festival Internacional de Cinema de Sofia 2005
* Guanyador del Premi FIPRESCI del Jurat - Molodist Kyiv International Film Festival 2005
* Pardo d'Oro - Festival Internacional de Cinema de Locarno 2006
* Va guanyar la millor pel·lícula i director - Festival Internacional de Cinema d'Edimburg 2006
* Premi especial - Festival Internacional de Cinema d'Art-House de Batumi 2009

## Referències

* ↑ Saman Salur a persianfilmfestival.com
* ↑ Iranian filmmaker Saman Salur wins Locarno Golden Leopard for dark comedy Arxivat 2022-05-16 a Wayback Machine., payvand.com