OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lluís del Milà Exarch

Lluís del Milà Exarch (ca. 1507 - post. agost 1559) va ser un dramaturg, músic, poeta i prosista valencià. Membre de la noblesa valenciana, cortesà a la cort virreinal valenciana de la reina Germana de Foix i Ferran de Calàbria (primera meitat del segle xvi). Va adquirir aviat fama de músic gràcies a una obra cabdal durant el Renaixement musical peninsular: Libro de música de vihuela de mano, intitulado «El Maestro» (1535-1536), dividit en dues parts i dedicat a l'estudi d'aquest instrument. Com a cortesà dels ducs de Calàbria va ser l'encarregat de proveir la cort de cançons, poemes, espectacles i entreteniments de tota mena. Així, el 1535 va publicar el Libro de motes de damas y caballeros, intitulado «El juego de mandar», que no és sinó un breu manual per a un entreteniment cortesà consistent a emparellar per atzar dames i cavallers, en què els uns i les altres estan obligats a fer o dir el que el llibre els mana.
La seua obra fonamental, però, va ser El cortesano, publicat després de la seua mort, el 1561. Escrita molt majoritàriament en castellà amb algunes minses concessions al valencià, es tracta d'una obra sorgida per influència directa de la de Baldassare Castiglione, Il libro del Cortegiano (1528), traduït al castellà per Joan Boscà (1534). Milà hi descriu en sis jornades els usos i costums de la cort valenciana i, molt especialment, algunes de les activitats festives que s'hi desenvolupaven, incloent-hi espectacles teatrals. Així, hi trobem balls, caceres, banquets, sessions musicals amb cançons i intercanvis de poemes i alguns fastos teatrals de gran riquesa i complexitat espectacular, com la Farsa de las galeras de San Juan (jornada tercera)', la Monteria del rei Príam (jornada quarta) i la Festa de maig (jornada sisena).
La descripció de les festes indicades a El Cortesano són per a la gran majoria dels investigadors del teatre, si no textos teatrals en sentit estricte, sí proves fefaents de la importància que els fastos cortesans van tenir dins la cultura de la València virreinal fins a esdevenir un dels trets essencials del món espectacular del període. Ultra això, Josep Romeu va defensar també que algunes situacions descrites en el text (en especial, les protagonitzades pel bufó dels ducs, conegut com el Canonge Ster) són en realitat petits entremesos còmics que s'inscriuen dins la tradició teatral valenciana del primer Renaixement.

## Referències

* 1 2 3 Sirera, Josep Lluís. «Lluís del Milà Exarch». Enciclopèdia de les Arts Escèniques Catalanes. Institut del Teatre (reconeixement). [Consulta: juliol 2022].
# Louis Morneau

Louis Morneau és un director de cinema i guionista estatunidenc, nascut a Hartford (Connecticut).

## Biografia

Morneau ha estat descrit com un "graduat de l'escola de Roger Corman".
Ha estat el director de diverses pel·lícules B i pel·lícules de culte, including what Dread Central calls ’the notoriously terrible’ El 1999, però, va dirigir Bats, una pel·lícula elogiada per Mark F. Berry en el seu llibre sobre pel·lícules de dinosaures, en què aquest autor considera que Bats és un bonic i incomprès homenatge al monstre dels anys cinquanta, explicant l'estil personal de Morneau per la seva antiga carrera com a editor de cinema.
Morneau també és conegut per Carnosaur 2 i Made Men, el 1998', la segona pel·lícula que va fer amb James Belushi al repartiment, després de Retroactive l'any anterior.
Morneau ha estat durant molt temps parella de l’actriu Catherine Cyran.

## Filmografia

* 1991 : To Die Standing
* 1992 : Final Judgement
* 1992 : Quake
* 1995 : Soldier Boyz
* 1995 : Carnosaur 2
* 1997 : Retroactive
* 1998 : Mentiders
* 1999 : Ratpenats
* 2003 : Hitcher 2
* 2004 : Bet Your Life (Telefilm)
* 2008 : Joy Ride 2: Dead Ahead
* 2012 : Werewolf : The beast among us, also as writer
* 2005: Slipstream

## Referències

* ↑ Fischer, Russ. «Louis Morneau, A Graduate Of The Roger Corman School, Directing Universal's 'Werewolf'?» (en anglès americà), 07-07-2011. [Consulta: 25 novembre 2023].
* ↑ Senn, Bryan. The Werewolf Filmography: 300+ Movies (en anglès). McFarland, 2017-02-06. ISBN 978-1-4766-2691-8.
* ↑ «Werewolf, la nuit du loup-garou (Werewolf, the Beast Among Us) - Edition Blu-ray (France) de Louis Morneau». [Consulta: 25 novembre 2023].
* 1 2 Rick. «[Film Carnosaur 2, de Louis Morneau (1995)]» (en francès), 20-05-2022. [Consulta: 25 novembre 2023].
* 1 2 Foywonder. «Joy Ride 2: Dead Ahead (DVD)» (en anglès americà), 05-10-2008. [Consulta: 25 novembre 2023].
* ↑ Berry, Mark F. The Dinosaur Filmography (en anglès). McFarland, 2015-08-31. ISBN 978-1-4766-0674-3.
* ↑ Mayo, Mike. The Horror Show Guide: The Ultimate Frightfest of Movies (en anglès). Visible Ink Press, 2013-04-01. ISBN 978-1-57859-460-3.
* ↑ Pratt, Douglas. Doug Pratt's DVD: Movies, Television, Music, Art, Adult, and More! (en anglès). UNET 2 Corporation, 2005. ISBN 978-1-932916-01-0.
* ↑ Thomas, Carly. «Catherine Cyran, Emmy-Nominated Filmmaker, Dies at 59» (en anglès americà), 03-01-2023. [Consulta: 25 novembre 2023].
* 1 2 3 4 «Louis Morneau» (en anglès). [Consulta: 24 novembre 2023].
* ↑ «REVIEW: "PLATOON LEADER" (1988) AND "SOLDIER BOYZ" (1995); MICHAEL DUDIKOFF BLU-RAY DOUBLE FEATURE - Cinema Retro». [Consulta: 25 novembre 2023].
* ↑ «Bet Your Life» (en anglès). [Consulta: 25 novembre 2023].
* ↑ Lenera, Dr. «WEREWOLF-THE BEAST AMONG US: available on DVD and Blu Ray 22nd October» (en anglès americà), 03-10-2012. [Consulta: 25 novembre 2023].
* ↑ Heffernan, Virginia «The Coolest Cellphone Option Yet» (en anglès). The New York Times, 12-02-2005 [Consulta: 25 novembre 2023].
# Jill Tarter

Jill Tarter (16 de gener de 1944) és una astrònoma estatunidenca. Dirigeix el centre de recerques científiques SETI.

## Carrera

Després de fer estudis a la Universitat Cornell i a la Universitat de Califòrnia a Berkeley, on es doctorà en astronomia, Jill Tarter treballà pel SERENDIP, un projecte del SETI, i a partir de 1992, pel programa de la NASA HRMS (High Resolution Microwave Survey). Dirigí tot seguit el Projecte Phoenix dins l'institut SETI, per al qual junt amb Margaret Turnbull creà el HabCat, un catàleg de sistemes estel·lars susceptibles d'acollir planetes habitables. Inventà el terme nana marró per a definir els estels de massa insuficient per tenir la fusió de l'hidrogen.

## Premis i distincions

* Recompensa per la seva carrera atorgat per la revista Women in Aerospace el 1989
* Dues medalles pels serveis prestats a la NASA
* Membre de l'Associació americana per l'avanç de la ciència el 2002 i de l'Acadèmia de les Ciències de Califòrnia el 2003
* Premi Adler Planetarium per Women in Space el 2003
* Recompensa del Telluride Tech Festivalen 2001
* Formar part de les 100 persones més influents del món segons la revista Time el 2004
* Premi Carl Sagan de vulgarització de la ciència per Wonderfest el 2005

## Referències

* ↑ «Jill Tarter». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 23 març 2016].
* ↑ «Scientist probes outer space for aliens». CNN, 19-04-2004. [Consulta: 13 octubre 2011]. (anglès)
* ↑ «TIME 100: Jill Tarter». Time, 19-04-2003. Arxivat de l'original el 23 de novembre 2011. [Consulta: 13 octubre 2011]. (anglès)
* ↑ «Sagan Prize Recipients». wonderfest.org. [Consulta: 13 octubre 2011]. (anglès)
# Rafael Bertran Montserrat

Rafael Bertran Montserrat (Cervelló, 17 de novembre de 1924 - Barcelona, 14 de juny de 2003) va ser un escriptor llicenciat en Filosofia i Lletres per la Universitat de Barcelona, on va ser professor a la Facultat de Filosofia. Era, també, llicenciat en Dret i graduat en Estudis Socials. Finalista del Premi Ciutat de Barcelona l'any 1959, en la categoria de Teatre amb El tren a Liverpool, la seva obra de teatre més coneguda i representada, amb més de 100 funcions consecutives a la seva estrena a Barcelona al Teatre Candilejas a carrec del director Esteve Polls. També se'l coneixia pels seus articles sobre el fet sociològic-teatral al diari La Vanguardia. Soci del Teatre Goya, fou cofundador de l’editorial Edi-Liber.
Escriptor, empresari, filòsof i advocat, provenia d’una família treballadora i emprenedora, a Cervelló, poble on va néixer i on va viure fins als 17 anys. Era una família amb molta inquietud cultural i artística, fet que el va vincular des de ben petit al món del teatre, que és on ell se sentia més a gust. El seu pare va ser també actor i director de teatre, com el seu germà gran, Ramon; el seu germà Àngel Bertran, pintor i la seva germana Rosa, actriu. Rafael Bertran va néixer l’any que va morir Àngel Guimerà, amic del seu pare. Una casualitat que va viure com un senyal.
Autor d’un nombrós volum d’escrits, té 22 llibres publicats, entre els que destaquen les novel·les Dins l'Hivernacle (1984), L'amiga (1984), El trapezi (1992), El Casament serà a l'Octubre (1994) i Miratges de l'illa (1998), en les que posa en relleu un profund coneixement humà i reeiximent en la preferència de donar vida a personatges femenins expressats d'una manera atraient i viva, aprofundint en la seva psicologia d’una manera sorprenent.
Va escriure també una trilogia de poesia-pensament composta per els llibres Ser entre els altres, Els camins hi són i L’ara que ens deixa viure, on relata els seus grans neguits: el temps, la gestió d’aquest temps entre el treball i les hores desitjades per escriure, la convivència amb els altres i el pas per la vida.
Va ser autor, a més, de les obres de teatre La boira entre nosaltres; Skanina i Pretext estrenades al Teatre Candilejas i L'extraordinaria vida de Dol i Jo, estrenada l'any 1962 al Teatre Romea, i interpretada per Maife Gil i Mercè Bruquetas, o Francesca.
Publicà alhora els llibres de poemes: On hi hagi un amic i Amb les mans de la meva mirada, aquest darrer il·lustrat amb molta sensibilitat per Elisenda Capdevila. També El mar per companyia, el seu darrer llibre publicat, l'any 2000, amb impressions sobre dos llocs molt estimats per a Rafael Bertran, El Port de la Selva i La Cabanya, a Castell d’Aro.
# Santa Eulàlia (pailebot 1919)

El pailebot Santa Eulàlia és un veler històric característic de la mar Mediterrània occidental i representatiu de la navegació de cabotatge. L'any 1919 va ser avarat a Torrevella (Alacant) i el 2011 va ser declarat Bé Cultural d'Interès Nacional per la Generalitat de Catalunya.
L'any 1998 el Museu Marítim de Barcelona inicià la seva restauració i el rebatejà amb aquest nom en honor de la co-patrona de la ciutat de Barcelona, Santa Eulàlia. Actualment el pailebot Santa Eulàlia es troba amarrat al Moll de la Fusta del Port Vell de Barcelona i es pot visitar.

## Història

L'any 1918, l'armador Pascual Flores Benavent va ordenar construir dos pailebots idèntics de tres pals a les drassanes Marí de Torrevella que va batejar amb els noms dels seus fills, Carmen Flores i Pascual Flores. El veler Carmen Flores (avui Santa Eulàlia) va ser avarat el gener de 1919 i es va dedicar al transport de cereals, fusta, sal i minerals principalment.
Entre els anys 1919 i 1927 va navegar pel Mediterrani i també va creuar l'oceà Atlàntic en dues ocasions amb destí a l'illa de Cuba. El juliol del 1928 l'armador mallorquí Jaume Oliver el transformà traient el pal de mitjana i afegint-li motor per convertir-lo en un motoveler de dos pals. L'any 1931 la nau adoptà el nom Puerto de Palma i es va dedicar a fer mercat negre entre Barcelona i les Balears, fins que fou decomissada per contraban.
Després, sota el nom Cala San Vicenç, la Naviera Mallorquina el va utilitzar com a paquebot per al transport de passatgers i càrrega durant gairebé 40 anys. El 1973 l'empresa Sayremar l'adquirí i el 1975 el va modernitzar sota el nou nom de Sayremar Uno per tal fer-ne un vaixell auxiliar en treballs submarins i de salvament.
En aquesta darrera època, l'any 1997, fou adquirit pel Museu Marítim de Barcelona per iniciar el procés de restauració, reconstrucció i habilitació del pailebot com a vaixell operatiu, conservant tot allò que fou possible i fent de nou algunes parts com l'arboradura i l'eixàrcia. Aquest cop va rebre el nom definitiu de Santa Eulàlia.
Actualment és el vaixell insígnia del Museu Marítim de Barcelona i un recurs per programes educatius i activitats pedagògiques i ciutadanes relacionades amb el mar. El 28 de juny de 2011 va ser declarat pel Govern de la Generalitat de Catalunya Bé Cultural d'Interès Nacional (BCIN).

## Referències

* ↑ Garcia i Domingo, Enric. El Pailebot Santa Eulàlia. Barcelona: Museu Marítim de Barcelona, 2009. ISBN 9788493443153.
* ↑ «El Pailebot Santa Eulàlia». MMB. [Consulta: 9 desembre 2018].
* ↑ Lladó Micheli, Enric. Cala Sant Vicenç : proposta d'aparell i manual de maniobra preliminar (tesi). Barcelona: UPC. Facultat de Nàutica de Barcelona, 1999.
* ↑ «El Veler que no es jubila». Patrimoni Gencat. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 abril 2014].
* ↑ «Pailebot Santa Eulàlia». Web Museu Marítim de Barcelona. [Consulta: 10 abril 2014].

## Enllaços externs

* La descoberta del pailebot Santa Eulàlia. Museu Marítim de Barcelona Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* Pailebots o pailebotes de cabotaje en el Mediterráneo occidental (castellà)
# Sophie Mereau

Sophie Friederike Mereau (de soltera, Sophie Schubart, Altenburg, 27 de març de 1770 – Heidelberg, 31 d'octubre de 1806) fou una escriptora romàntica alemanya.
Va començar a adquirir certa notorietat el 1791 en publicar els seus escrits a la revista literària Thalia, de Friedrich von Schiller, gràcies a la qual cosa va interactuar amb molts poetes de la seva èpocaː el mateix Schiller, Schlegel, Goethe… Els seus poemes es publicaren a Die Horen, la revista literària mensual editada i dirigida per Friedrich Schiller i al Musenalmanach.
Es va casar el 1793 amb el professor de dret Friedrich Karl Mereau, amb qui va tenir dos fills que no van sobreviure. Però aquest matrimoni va acabar en divorci el 1801. Es va tornar a casar el 1803 amb el poeta Clemens Brentano i va morir tres anys més tard donant a llum.
Va ser una de les primeres dones a dedicar-se professionalment a la literatura i, un cop divorciada, és l'activitat amb què es guanyà la vida.

## Obra

La seva obra literària inclou poemes, novel·les i contes. També traduí del francès, l'anglès, l'italià i l'espanyol.
Les seves obres literàries es troben en la transició entre el classicisme i el romanticisme, entre el Segle de les llums i l'«Sturm und Drang». Les seves novel·les, que ja no responen a la voluntat educadora de la literatura anterior, mostren aquesta retroalimentació entre l'experiència interior i l'exterior.
* 1794 - Das Blüthenalter der Empfindung
* 1798 - Marie
* 1800 - Elise
* 1803 - Amanda und Eduard
* 1806 - Flucht nach der Hauptstadt

## Referències

* 1 2 3 Feilchenfeldt, Konrad. «Mereau, Sophie» (en alemany). Deutsche Biographie. [Consulta: 7 setembre 2021].
* ↑ «Sophie Mereau» (en alemany). Literaturland Thüringen. [Consulta: 7 setembre 2021].
* ↑ Women, the Novel, and the German Nation 1771-1871: Domestic ... - Page 74

## Bibliografia i enllaços externs

* Georges Solovieff, Cinq figures féminines méconnues du Romantisme allemand, pròleg de Roland Mortier, Paris, Éditions L'Harmattan, 2005, 347 p. ISBN 2-7475-8443-7
# Sri Maha Bodhi Viharaya

Sri Maha Bodhi Viharaya és un temple budista Theravada a Kandy, Sri Lanka. Es troba a Bahirawakanda, aproximadament 2 km del centre de la ciutat. El temple és conegut per la seva estàtua gegant de Buda. L'estàtua de Buda està representada en la posició del Dhyana Mudra, la postura de meditació associada a la seva primera Il·luminació, i es pot veure des de gairebé arreu de Kandy. Fa 26,83 m d'alçada i és una de les estàtues de Buda més altes de Sri Lanka.
El temple està construït sobre un terreny donat pel ministre de les Terres, Hector Kobbekaduwa, al Ven. Ampitiye Dammarama Thero, un monjo de l'⁣Amarapura Nikaya a principis dels anys setanta. Inicialment, Dammarama va viure en un habitatge improvisat mentre demanava fons per a la construcció del temple. El temple es va oposar als monjos majors del Sri Dalada Maligawa (Temple de la Relíquia de la Dent Sagrada), afirmant que eclipsaria el centre del Siyam Nikaya. A la dècada de 1980, un monjo en cap de l'Amarapura Nikaya, Hinatiyana Dhammaloka, va demanar amb èxit al president Ranasinghe Premadasa que intervingués i atorgués legalment la terra a Dammarama.
A finals de la dècada de 1980, Dammarama va començar a construir una estàtua de Buda, i la construcció de l'estàtua es va acabar el 1992. Va ser inaugurat oficialment l'1 de gener de 1993 pel president Ranasinghe Premadasa. Ara és una atracció turística popular.

## Referències

* ↑ «Bahirawakanda Temple». [Consulta: 7 maig 2018].
* ↑ «ahirawakanda Vihara Buddha Statue». [Consulta: 7 maig 2018].
# Desastre de la presa del Vajont

El desastre de la presa del Vajont va ser una catàstrofe esdevinguda el 9 d'octubre de 1963, quan l'esllavissament d'una muntanya va provocar una onada gegant que va destruir els pobles de la vall, entre ells Longarone, amb gairebé 2000 morts.
La presa del Vajont, situada a uns 100 km al nord de Venècia a la regió de Friül-Venècia Júlia dins Itàlia, va ser construïda a partir de 1960 com una de les preses més altes del món, amb 262 metres d'altura.
Durant l'emplenament del dipòsit, el 9 d'octubre de 1963 es va produir una esllavissada gegantina de 260 milions de metres cúbics de terra i roca de la muntanya Toc, que va caure sobre l'aigua a gran velocitat. L'impacte originà el desplaçament de 50 milions de metres cúbics d'aigua, que van crear una onada de 250 metres d'altura que va passar fàcilment sobre la presa, devastant els pobles de més avall. El tsunami terrestre provocà 1917 morts oficialment i la destrucció de diversos pobles, com Longarone. La presa no va patir danys d'importància i continua dempeus, encara que mai no s'ha pensat a tornar a posar-la en servei.

## Llegat

El 2001 s'estrenà la pel·lícula franco-italiana Vajont - La diga del disonore. La pel·lícula, que està doblada al català, es basa en els fets esdevinguts, fent èmfasi en el fet que la direcció de l'obra ja era coneixedora del risc d'esllavissament que finalment es va produir.
El 2013 es commemorà la tragèdia en complir-se el 50 aniversari

## Referències

* ↑ «El desastre del embalse del Vajont (Italia)» (en castellà). Universitat Politècnica de València.
* ↑ «Vajont 1963-2013». Corriere delle Alpi.
# Gall fer

«Gall fer» té aquests significats:
* Refugi del Gall Fer, refugi de muntanya al Bosc de Virós (terme municipal d'Alins, Pallars Sobirà)
* Aus:
** Gall fer becnegre (Tetrao parvirostris), espècie d'ocell de la família dels fasiànids que habita els boscos de coníferes de Sibèria
** Gall fer del Caucas (Lyrurus mlokosiewiczi), espècie d'ocell de la família dels fasiànids que habita als boscos de coníferes de les muntanyes del Caucas
** Gall fer comú (Tetrao urogallus), rar i esquerp tetraònid
** Gall fer siberià, espècie d'ocell de la família dels fasiànids i única espècie del gènere Falcipennis
** Gall fer tibetà (Tetraogallus tibetanus), espècie d'ocell de la família dels fasiànids que habita vessants rocallosos de l'Himàlaia
# Für immer

Für immer (Per sempre) és el nom del cinquè disc del grup alemany de música electrònica Deutsch-Amerikanische Freundschaft. Va aparèixer l'any 1982.
Després de la rebuda hostil que va tenir el seu anterior disc, Gold und Liebe, Görl i Delgado decidiren de dissoldre el grup durant les sessions de "Für immer". Novament supervisat per Conny Plank a la producció, "Für immer" és un compendi líric dels temes que havien tocat en els seus treballs previs: controvèrsia ("Die Götter sind weiß", "Ein bisschen Krieg"), sexe ("Prinzessin", "Die Lippe"), sàtira (amb la recuperació de "Kebabträume") i culte a la imatge ("Wer schön sein will muss leiden").
Musicalment, "Für immer" segueix les passes dels altres dos discos que DAF havien editat amb Virgin Records: Bateria, seqüenciador, sintetitzador i complements puntuals.
Després de l'edició de "Für immer", Görl i Delgado anunciaren la dissolució de DAF per iniciar les respectives carreres en solitari.

## Temes
### DAF3CD

* Im Dschungel der Liebe (A la jungla de l'amor) (4,11)
* Ein bisschen Krieg (Una miqueta de guerra) (4,03)
* Die Götter sind Weiß (Els déus són blancs) (3,00)
* Verlieb dich in mich (Enamora't de mi) (3,45)
* Geheimnis (Secret) (3,24)
* Kebabträume (Somnis de Kebab) (4,01)
* Prinzessin (Princesa) (4,20)
* Die Lippe (El llavi) (3,10)
* Verehrt euren Haarschnitt (Honreu el vostre tallat de cabells) (3,24)
* Wer schön sein will muss leiden (Qui vol ser bonic ha de patir) (3,35)

## Dades

* DAF són: Gabi Delgado (textos, veus) i Robert Görl (música, bateria, sintetitzador, seqüenciador, campanes).
* Enregistrat a Conny's Studio. Produït per Conrad Plank.

## Enllaços externs

* http://www.robert-goerl.de/DGraphieDAFfuerImmer.html
# La Canova (Capsec)

La Canova és una casa al veïnat de Capsec al terme de la Vall de Bianya (Garrotxa). La Canova és una gran casa de planta rectangular i ampli teulat a dues aigües amb els vessants vers les façanes laterals, sostingut per bigues de fusta i cairats. La casa va ser bastida amb pedra petita llevat de les cantoneres i algunes obertures. És de planta baixa, pis i golfes, amb les obertures disposades simètricament. A la façana de sol ixent hi ha una bonica terrassa de fusta, molt reformada, que s'aixeca sobre les arcades de les antigues corts, cobertes amb volta d'aresta. A la part de tramuntana s'hi ha fet diverses ampliacions i s'ha adequat com a segona residència. A la porta principal hi ha la següent llinda: "MAS SOLER 1801".

## Referències

* 1 2 3 «Casa de la Canova». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 octubre 2016].
# Legació apostòlica de Bolonya

La legació apostòlica de Bolonya era una subdivisió administrativa dels Estats pontificis. En la seva conformació final, vorejava al nord amb la legació de Ferrara i el ducat de Mòdena i Reggio, a l'oest amb el ducat de Mòdena i Reggio, a l'est amb les legacions de Ferrara i Ravenna, al sud amb el Gran Ducat de Toscana.

## Història

Una primera legació de Bolonya havia existit des de 1540 fins a la invasió napoleònica.
Després de la Restauració, el 1816, amb la subdivisió dels Estats Pontificis ordenada per Pius VII, es va convertir en una delegació de primera classe, governada per un cardenal i, per tant, autoritzada a ser una legació.
Després de la reforma administrativa de Pius IX el 22 de novembre de 1850, es va fusionar amb la Legació de la Romanya (I Legació).

## Bibliografia

* Moto proprio della Santità di Nostro Signore papa Pio VII sull'organizzazione dell'amministrazione pubblica. 1816.
* Raccolta delle leggi e disposizioni di pubblica amministrazione nello Stato Pontificio. Roma 1833.
* Steven C. Hughes, Crime, Disorder, and the Risorgimento: The Politics of Policing in Bologna, 052189381X, 9780521893817, 0521444500, 9780521444507 Cambridge University Press 2002.
# Lluís Carbonell

Lluís Carbonell (Espanya, segles XIX i XX). Va ser director i compositor espanyol.
Durant la seva carrera es va dedicar a ser director d'orquestra de la companyia de sarsuela de l'empresari Laguna i amb ella va arribar a Tenerife a finals del 1899.
Més endavant, per motius desconeguts, la companyia es va dissoldre, però Carbonell va seguir a l'illa juntament amb la seva dona, Carmen Sánchez. Va ser nomenat director artístic de la recentment creada "Sociedad de Conciertos" de la capital, dirigint en diverses ocasions la seva orquestra i donant a conèixer amb ella algunes de les seves sarsueles, entre les quals es troben "A buenas o malas", La alternativa, el caprici per a orquestra Ideal i el vals Tenerife.

## Referències

* C. J. Castro Brunetto: “La música en Tenerife después de la Sociedad Musical Santa Cecilia (1900- 1931)”, memoria de licenciatura, U. La Laguna, 1990.
* ÁLVAREZ, Rosario.. "Carbonell, Luis", Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana.Madrid: SGAE, 1999, vol. 3.