OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Louis Pergaud

Louis Pergaud (Belmont (Doubs), 22 de gener de 1882 - Marchéville-en-Woëvre 4 d'abril de 1915) fou un escriptor francès. Va donar classes com a suplent a les escoles de Durnes entre 1901 i 1905 i de Landresse entre 1905 i 1907. El 1908 publica el seu primer llibre de poemes i aconsegueix guanyar el premi Goncourt. Va ser el 1912 quan va publicar La guerre des boutons, una obra de tipus auto-biogràfic, ja que li va donar com subtítol «novel·la dels meus dotze anys». Va ser traduït en català el 1985 per Albert Jané i Riera. Un temps després publica Roman de Miraut, chien de chasse (Novel·la de Miraut, gos de caça). Va morir durant la Primera Guerra Mundial com a sergent en l'exèrcit francès. El seu cadàver mai va poder ser reconegut.

## Referències

* ↑ Mertke, Julia. Louis Pergaud: «La guerre des boutons» - Le livre et les valeurs transmises (en francès). GRIN Verlag, 2005, p. 2. ISBN 3638397467.
* ↑ Clade, Jean-Louis. Mémoire d'instituteurs dans le Doubs: au temps de Jules Ferry (en francès). Editions Cabedita, 2007, p. 93. ISBN 2882954905.
* ↑ Dictionnaire de la litterature francaise du XXe siecle.. France: Encyclopædia Universalis, [2016]. ISBN 2-85229-147-9.
# Palio (pel·lícula)

Palio és una pel·lícula italiana dirigida per Alessandro Blasetti el 1932 ambientada durant el Palio de Siena. A més d'alguns plans destacats del camp sienès i de la vida dels butteri, la pel·lícula destaca pel seu debut com a protagonista de l'actor Guido Celano, en la part del genet Zarre, juntament amb l'actriu Leda Gloria, també en la seva primera part important (la contradaiola Fiora).
A la banda sonora de la pel·lícula hi ha la cançó Oh!... fa la donna, escrita per Herbert Jonas i Ennio Neri, i interpretada per Anacleto Rossi amb Los Hidalgos.

## Argument

El genet de la Lupa Zarre està enamorat d'una contradaiola, Fiora. Gelós després de veure-la cortejada pel Capitano de la Civetta, marxa a un cafè-concert. Aquí s'enamora de la cantant, Liliana, que després d'haver fet un acord amb el genet della Civetta, "Bachicche", acostuma a fer-li un parany a Zarre; visitant-la el vespre abans del Palio, després d'haver trencat la relació amb la Fiora, és víctima d'una emboscada i els cops rebuts sembla que li impedeixen poder participar en la cursa. Però l'endemà al vespre, escoltant el so de Sunto, la campana de la Torre del Mangia, Zarre corre cap a la Piazza del Campo i, tot i que malferit, corre cap a la Lupa guanyant el Palio. A l'alegria de la victòria se sumarà la d'haver tornat a trobar la Fiora.

## Repartiment

* Leda Gloria - Fiora
* Laura Nucci - Liliana
* Guido Celano - Zarre
* Mario Ferrari - Bachicche
* Mario Brizzolari - Dott. Turamini
* Olga Capri - La Cicciona
* Ugo Ceseri - Rancanino
* Vasco Creti - Brandano
* Mara Dussia - Vittoria de' Fortarrighi
* Anita Farra - Beatrice
* Umberto Sacripante - Saragiolo
* Gino Viotti - Gano

## Referències

* ↑ Web de la pel·lícula
* ↑ Palio a Rivista Il Cinematografo

## Bibliografia

* Paola Micheli. Un Palio per il cinematografo. Edizioni Il Leccio, Siena, 1997. ISBN 9788886507226
* Bondanella, Peter. A History of Italian Cinema. Bloomsbury Publishing, 2009.

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Polonesos a Espanya

Els polonesos a Espanya (en polonès Polacy w Hiszpanii) són ciutadans i/o residents d'Espanya els orígens ètnics dels quals es troben totalment o parcialment a Polònia.

## Dades demogràfiques

La minoria polonesa a Espanya sumava aproximadament 69.353 segons les xifres del cens de 2014. La població polonesa és principalment treballadors convidats atrets per l'auge econòmic d'Espanya durant la dècada de 1990. La Comunitat de Madrid, Barcelona, Màlaga, Huelva i València tenen poblacions poloneses importants. La minoria polonesa a Espanya és relativament jove, el 74% té entre 20 i 49 anys.
| Any | Polonesos |
| 2001 | 13.469 |
| 2006 | 45.797 |
| 2007 | 61.464 |
| 2011 | 85.862 |
| 2014 | 69.353 |

## Polonesos a la Guerra Civil Espanyola

Aproximadament 5.400 voluntaris d'origen polonès van participar en la Guerra Civil Espanyola com a part de les Brigades Internacionals. La majoria (3.800) eren miners que treballaven a França, 300 eren polonesos americans i diversos centenars eren polonesos que vivien en diversos països europeus. Només 800 provenien de la mateixa Polònia.

## Persones notables

* Luis José Sartorius y Tapia, noble, polític i periodista
* László Kubala, antic futbolista
* Enrique Múgica Herzog, polític
* Maria Amàlia de Saxònia, reina consort d'Espanya
* Adam Karol Czartoryski, aristòcrata
* Esther Koplowitz, empresària i filantropa
* Alicia Koplowitz, empresària
* Tamara Czartoryska, esportista i model
* Adam Jezierski, actor

## Referències

* ↑ PDF La comunidad polaca en España. Un colectivo particular Arxivat 2021-12-14 a Wayback Machine., per Eugenia Ramírez Goicoechea (UNED)
* ↑ Instituto Nacional de Estadística. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 21 de gener 2009. [Consulta: 14 desembre 2021].
* ↑ Los polacos en España: De refugiados a inmigrantes, per José Rodríguez Rodríguez (1995), CSIC

## Enllaços externs

* Polonia en España / Polacy w Hiszpanii / Poland in Spain Arxivat 2021-04-20 a Wayback Machine.
* Asociaciones polacas en España / Polskie stowarzyszenia w Hiszpanii Arxivat 2021-05-07 a Wayback Machine.
# Rachel Rosenthal

Rachel Rosenthal (París, França, 9 de novembre de 1926 - Los Angeles, Califòrnia, 10 de maig de 2015) va ser un artista interdisciplinària, professora i activista de drets dels animals. Va ser coneguda per les seves performances de llarga que ha realitzat gires amb la companyia Rachel Rosenthal tant pels Estats Units com per la resta del món. Va treballar en espais com el Lincoln Center de Nova York, el Kaaitheater de Brussel·les, el Festival Internacional de Teatre d'Estiu Internacional d'Hamburg, l'espai escènic a Sydney i el Festival de Théâtre des Amériques al Teatre Centaur de Montréal, entre d'altres.

## Premis i reconeixements

* 1983 - Vesta Award Woman's Building
* 1983 - Obie Award
* 1991 - Artcore Art Award
* 1991 - College Art Association of America Artist Award
* 1994 - Women's Caucus for Art Honor Award for Outstanding Achievement in the Arts
* 1994 - The Fresno Art Museum's Distinguished Artist Award
* 1995 - Genesis Award
* 1996 - LA Weekly Theater Award for Career Achievement

## Referències

* ↑ Rosenthal, Leonard. The Kingdom of the Pearl, Brentano's: New York, 1925
* ↑ Rosenthal, Léonard. Au Jardin des Gemmes, L'Édition d'Art H. Piazza: Paris, 1924
* ↑ «Searching OBIES for 1988-89». Village Voice.
* ↑ Artcore
# Mamihlapinatapai

Mamihlapinatapai (de vegades escrita incorrectament com mamihlapinatapei) és un mot de la llengua dels indígenes Yamana de Terra del Foc, inclosa al Llibre Guinness dels Rècords com a la "paraula més concisa del món", i és considerada com un dels termes més difícils de traduir. Descriu "una mirada entre dues persones, cadascuna de les quals espera que l'altra comenci una acció que tots dos desitgen però que cap no s'anima a començar".

## Cronologia

El missioner i lingüista britànic Thomas Bridges va passar més de vint anys des de 1860 recopilant paraules de l'idioma yagán a Ushuaia per formar un diccionari de traducció a l'anglès. No obstant això, mamihlapinatapai no apareix entre les prop de 32000 paraules del seu diccionari, potser perquè era poc usada o perquè volia incloure-la en la tercera edició en la qual estava treballant quan va morir el 1898, ja que aquesta paraula sí que apareix descrita en un dels seus esbossos. A més, sí que va registrar la paraula ihlapi com a «confós» o «incòmode»; i segons el lingüista Yoram Meroz —un dels pocs que han estudiat l'idioma yagán—, d'aquí se'n pot derivar ihlapi-na com «sentir-se incòmode», ihlapi-na-ta «fer sentir incòmode » i mam-ihlapi-na-ta-pai literalment com «fer que els altres se sentin incòmodes». I és que lingüistes moderns com Yoram Meroz o Jess Tauber adverteixen que Bridges tendia a utilitzar exemples il·lustratius en lloc de simples definicions, per tal que el lector es familiaritzés amb el significat; així que amb la definició de mamihlapinatapai s'obtingué una «llegenda urbana lingüística».

## Morfologia

La paraula consta d'un prefix ma (m) - de tall reflexiu passiu (marcat per la segona m abans d'una partícula iniciada per vocal); l'arrel ihlapi, que significa "estar confós sobre el que fer després", seguida pel sufix condicionant-i pel sufix-at (a), que implica "èxit", i coronada per, apai, que en ser compost amb ma (m) adquireix un significat de reciprocitat.

## Ús

El terme és usat en llibres i jocs de la teoria de jocs associat amb el dilema del voluntari.
També és referenciat a Definint el món en una discussió sobre les dificultats que enfrontava Samuel Johnson tractant d'arribar a definicions succintes i precises de les paraules.

## Referències

* ↑ Hitchings, H., p92, Defining the World, Farrar, Strauss, and Giroux, New York, 2005.
* ↑ A Verdadeira América Vol. I, pàgines 89 i 90.
* ↑ Bitong, Anna. «Mamihlapinatapai: A lost language's untranslatable legacy» (en anglès), 03-04-2018. [Consulta: 12 abril 2020].
* 1 2 «Mamihlapinatapai» (en anglès), 05-04-2018. [Consulta: 12 abril 2020].
* ↑ Kollock, Peter «Social Dilemmas: the anatomy of cooperation». Annual Review of Sociology, 24, 1998, pàg. 183–214. JSTOR: 223479.
* ↑ Fisher, Len. Rock, Paper, Scissors: Game Theory in Everyday Life, p. 76.
* ↑ Hitchings, H. Defining the World. Nova York: Farrar, Straus, y Giroux, 2005, p. 92. ISBN 0-374-11302-5.

## Enllaços externs

* Huerta, Màxim. «Mamihlapinatapai o la presbicia lésbica Mamihlapinatapai», 09-02-2018. [Consulta: 24 juny 2020].
* Ojea Alonso, Ana. «Mamihlapinatapai o la presbicia lésbica», 23-10-2019. [Consulta: 24 juny 2020].
# Cartes i menús de restaurant

Cartes i menús de restaurant és una col·lecció formada per més de 1.500 cartes i menús gastronòmics que es troba al CRAI Biblioteca de Farmàcia i Ciències de l'Alimentació, al Campus de l'Alimentació de Torribera de la Universitat de Barcelona, i que és la suma de 3 col·leccions:
A la col·lecció s'hi poden trobar cartes de restaurants de referència com El Bulli, El Racó de Can Fabes, El Celler de Can Roca, l'ABaC, Ca l’Isidre, Les Cols, Drolma, la Fonda Gaig, Gorria, Hotel Empordà, Lasarte, Neichel, Pitarra o Via Veneto, entre d'altres. 800 dels exemplars que formen part d’aquesta col·lecció es poden consultar a la Memòria Digital de Catalunya (MDC), dins la col·lecció digital Cartes de restaurant (1980-2012).
L’any 2021 el CRAI de Farmàcia i Ciències de l’Alimentació en va fer una exposició en format físic i virtual, amb una selecció d’exemplars que es pot visitar a la seu del Campus Torribera.
Una selecció de les cartes manuscrites que hi ha a la col·lecció forma part del projecte col·laboratiu Transcriu-me!!, on es transcriuen documents manuscrits per tal de fer-los més accessibles.

## Referències

* ↑ «Cartes i menús de restaurant». CRAI Biblioteca de Farmàcia i Ciències de l'Alimentació de la Universitat de Barcelona. [Consulta: 13 gener 2023].
* ↑ Merino, Olga «La ciutat de les estovalles». El Periódico de Catalunya, 09-12-2016.
* ↑ «Fons de la Fundació Institut Català de la Cuina i de la Cultura Gastronòmica (FICCG), nova col·lecció temàtica al CRAI Farmàcia i Ciències de l’Alimentació». CRAI de la Universitat de Barcelona, 12-12-2017. [Consulta: 2 febrer 2023].
* ↑ «Lluís Bofill i Miquel, nova col·lecció temàtica al CRAI Biblioteca de Farmàcia i Ciències de l'Alimentació». CRAI de la Universitat de Barcelona, 20-02-2018. [Consulta: 2 febrer 2023].
* ↑ Fàbrega, Jaume La cuina de l'Empordanet. Edicions Vitel·la, 2020.
* ↑ «Menús i cartes de restaurant. Donacions diverses: nova col·lecció al CRAI Biblioteca de Farmàcia i Ciències de l’Alimentació». CRAI de la Universitat de Barcelona, 08-02-2022. [Consulta: 2 febrer 2023].
* ↑ «Cartes de Restaurant (1980-2012), nova col·lecció a la Memòria Digital de Catalunya». CRAI de la Universitat de Barcelona, 15-02-2021. [Consulta: 2 febrer 2023].
* ↑ «Finalitzades les tasques de transcripció de la col·lecció "Cartes i menús de restaurant" de la UB». Consorci de Serveis Universitaris de Catalunya. [Consulta: 20 març 2023].
* ↑ «Cartes de restaurant, nova exposició al CRAI Biblioteca de Farmàcia i Ciències de l’Alimentació». CRAI de la Universitat de Barcelona, 19-10-2021. [Consulta: 2 febrer 2023].
* ↑ «Transcriu-me!! Fer-me llegible és fer-me visible». CRAI de la Universitat de Barcelona, 04-05-2015. [Consulta: 2 febrer 2023].
* ↑ «Nova col·lecció del CRAI UB a Transcriu-me!». CRAI de la Universitat de Barcelona, 28-06-2022. [Consulta: 2 febrer 2023].
# Col·loqui

El col·loqui és una conversa, especialment formal o sobre temes seriosos, entre dues o més persones, com ara les discussions en un debat o conferència o els intercanvis d’opinions entre filòsofs o estudiosos. S'oposa al soliloqui, on parla una sola persona.

## Gènere literari

El mot col·loqui va donar nom a dos gèneres literaris diferents. Per una banda s'anomena col·loqui o diàleg a una composició literaria dialogada, en prosa o en vers, amb finalitat expositiva o purament literaria. En català, l'exemple més famós el constitueixen Los Col·loquis de la insigne ciutat de Tortosa, escrits per Cristòfor Despuig el segle XVI.
També es designa amb el mot col·loqui a un gènere de literatura de canya i cordell que va ser molt popular a València durant els segles XVIII i XIX i que es va convertir «en l’únic refugi literari de la llengua dels valencians» durant el seu període de decadència. Eren obres còmiques en vers de caràcter costumista que es declamaven per artistes anomenats col·loquiers els dies de festa al País Valencià. També eren impresses en plecs solts i venudes al públic. Alguns dels col·loquis més importants són:
* Coloqui del nas, anònim publicat a la impremta Laborda l’any 1753.
* Coloqui entretengut, hon se reciten algunes de les moltes rinyes, que solen pasar entre les Sogres i Nores, de Carles Ros, publicat l’any 1758.
* Coloqui de coloquis ó ansisám de totes herbes, de Baptista Escorigüela, manuscrit que es troba a la Biblioteca Valenciana Nicolau Primitiu, on l’autor fa referència als títols d'altres col·loquis, romanços, relacions i cançons que interpretaven els col·loquiers.
Segons Rosa Cañada, el col·loqui va assumir al País Valencià el corrent costumiste dels sainets de Ramón de la Cruz i González del Castillo i del plecs de cordell andalusistes, i «constituïx la veta subterrània de teatre en llengua pròpia (...) que enllaça amb el desenvolupament del sainet valencià en el segle XIX.

## Vegeu també

* Fàstics

## Referències

* ↑ Fuster, Joan. Antologia de la poesía valenciana. 1900-1950. València: Tres i Quatre, 1980, p. 22.
* 1 2 Ribelles Comín, José. Bibliografía de la lengua valenciana o sea catálogo razonado por orden alfabético de autores de los libros, folletos… desde el establecimiento de la imprenta en España hasta nuestros días (v. III) (en castellà). Madrid: Imprenta de Archivos, Bibliotecas y Museos, 1920-1978.
* ↑ Cañada Solaz, Rosa J. El món en un plec. Aproximació a la literatura popular dels segles XVIII i XIX en València. València: Institució Alfons el Magnànim, 2014, p. 137. ISBN 9788478226535.
* ↑ Cañada Solaz, 2014, p. 162.

## Enllaços externs

* Coloqui del nas a la Biblioteca Valenciana Digital.
* Un col∙loqui poc conegut de Carles Ros, article de Joaquim Martí Mestre.
Viccionari
# Resolució 703 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 703 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, va ser aprovada sense sotmetre's a votació, el 9 d'agost de 1991,després d'examinar la sol·licitud dels Estats Federats de Micronèsia per ser membre de les Nacions Unides, el Consell va recomanar a la Assemblea General que Micronèsia fos admesa.
El 17 de setembre del mateix any, l'Assemblea General va acceptar als Estats Federats de Micronèsia en la resolució 46/2.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 701 a la 800 (1991 - 1993)

## Referències

* ↑ United Nations. Yearbook of the United Nations 1991, Volume 45. Martinus Nijhoff Publishers, 1992, p. 96. ISBN 978-0-7923-1970-2.
* ↑ United Nations General Assembly Resolution 46/2, Admission of the Federated States of Micronesia to Membership in the United Nations, adopted 17 September 1991.

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Responsori

Un responsori és un tipus de cant propi de les litúrgies cristianes occidentals.

## Definició

En general, un responsori és qualsevol salm, càntic, o altra forma de música sacra vocal que s'interpreti de manera responsorial: amb un cantor o petit grup de gent cantant versos, mentre que la resta del cor o de la congregació responen amb una tornada. Tanmateix, aquest article profunditza en els cants de la tradició cristiana occidental, que s'han designat tradicionalment amb el nom de responsoris. Tant en el ritu romà i ritus fortament influenciats per aquest, com en el ritu anglès d'abans de la reforma o el ritu monàstic de l'Orde de Sant Benet; aquests cants s'interpreten habitualment després de les lectures de l'ofici diví. També s'han utilitzat en cants processionals.

## Estructura i interpretació

Un responsori s'estructura en dues parts: una tornada i un vers. Tot i que les maneres d'interpretar un responsori poden variar, és habitual que el cantor sigui l'encarregat d'introduir la tornada; i tot el cor s'hi uniria tot seguit. Un cantor o un grup petit de gent canta el vers; o bé el comença un cantor i el segueix el cor sencer. El cant conclou amb una repetició total o parcial de la tornada. La segona repetició de la tornada va sovint acompanyada d'una doxologia menor, Gloria Patri et Filio et Spiritui Sancto, cantada pel cantor i és seguida finalment per una tercera repetició de la tornada o part d'aquesta.

## Referències
### Bibliografia

* Antiphonale ad usum ecclesiae Sarum, politissimis imaginibus decoratum, Londres, 1519.
* Apel, Willi, Gregorian Chant, Indiana University Press, Bloomington, 1958.
* Harrison, Frank Lloyd, Music in Medieval Britain, Routledge and Kegan Paul, Londres, 1958.
# Erin Brockovich

Erin Brockovich-Ellis (nascuda Erin L. E. Pattee, Lawrence, Kansas, 22 de juny de 1960) és una autodidacta, esdevinguda jurista i activista del medi ambient, coneguda per haver revelat un assumpte de contaminació de les aigües potables a Hinkley, Califòrnia.
Malgrat una manca de formació en dret, aconsegueix fer-se contractar en un petit gabinet d'advocats i, intrigada per informes d'indemnitzacions immobiliàries creuats amb instàncies de cures mèdiques sobre les mateixes persones, investiga, descobreix causes probables de contaminació pel crom hexavalent a les aigües potables, instrueix l'informe dels centenars de víctimes i els fa obtenir una indemnització consegüent (333 milions de dòlars) de la societat Pacific Gas and Electric Company (PG&E) de Califòrnia el 1993.
La seva història és contada a la pel·lícula homònima dirigida per Steven Soderbergh l'any 1999, on és encarnada per Julia Roberts que obtingué un Oscar a la millor actriu per a aquest paper.
És llavors acollida en els mitjans de comunicació: Desafia America amb Erin Brockovich a la cadena ABC i Final Justice a Lifetime.
És actualment presidenta de Brockovich Research & Consulting i persegueix la instrucció d'assumptes similars.
Així, acaba de demanar a l'ambaixador dels Estats Units a Grècia que empenyi a la resolució del problema de la contaminació de l'Asop qui conté entre altres crom hexavalent.

## Referències

* ↑ La verdadera Erin Brockovich fa una cameo a la pel·lícula en el paper d'una cambrera (portant una insígnia que posa Julia).
* ↑ Erin Brockovich (anglès)

## Enllaços externs

* Erin Brockovich - Lloc web oficial
# Radiokuartet

Radiokuartet és un grup català de música d'arrel tradicional, que neix com a Radiokuatre l'any 1993, quan debuta en el Tradicionàrius d'aquell any. El grup estava format a l'inici per quatre professionals de Ràdio 4: Josep M. Francino, Jordi Roura (fundador també del grup infantil Ara va de bo, substituït l'any 2002 pel multiinstrumentista Òscar Igual), Jesús Ventura i Josep M. Adell. El fet que Francino esdevingui el 1997 director de continguts de COM Ràdio obliga el grup a rebatejar-se arran de la publicació del seu primer disc (Sintonitzeu…, 1998). L'àlbum aplega un agradable seguit de peces ballables, tant instrumentals com cantades. Entre aquestes darreres, en destaquen tres: “El ball d'Els Casats”, adaptació lliure de la vella cançó francesa “Le petit bal du samedi soir”; “La dansa d'un vermell pujat”, divertida cançó inèdita de Pere Tàpies, escrita cap a l'any 1968, i interpretada brillantment per la veu convidada de la també radiofonista Clara Sánchez, i, sobretot, “Budell de cantonada”, un irresistible tango superbament escrit per Jaume Fuster (mort poc abans de l'aparició del disc). Fuster, si ens refiem d'aquesta mostra, hauria pogut ser un brillantíssim autor de cançons. (Diccionari de la Cançó. Autor: Miquel Pujadó. ISBN 9788441204676).
La pandèmia de Covid-19 i el confinament paralitzen l'activitat de Radiokuartet, que actúa per última vegada el 18 d'octubre de 2020 al Turó Park de Barcelona. L'any següent, mor Josep Maria Francino, l'1 de desembre, víctima de la covid, i el 18 de maig de 2022, ho fa Jesús Ventura com a conseqüència de complicacions oncològiques.

## Discografia

* Sintonitzeu... (1998)
* Balleu...? (2009)

## Referències

* ↑ Corrandes de Radiokuartet
* ↑ «Balleu...?». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 4 gener 2013].

## Enllaços externs

* radiokuartet.com Web oficial Arxivat 2013-06-15 a Wayback Machine.
* Vídeo 20 anys de Radiokuartet
# Rat-Zinger

Rat-Zinger és un grup de punk rock format a Bilbao que es caracteritza pels seus directes contundents, la cruesa rítmica i les lletres crítiques amb l'església i en contra del feixisme i la repressió policial.
Rat-Zinger es va fundar el 2009 a Bilbao, després de la dissolució del grup Anarko, on tocaven junts el cantant Podri i el baixista Pinky. El grup va actuar en directe per primer cop al cap de pocs mesos de la seva formació com a teloners de Misfits a la sala Rockstar de Bilbao. Des de llavors, ha tocat en festivals com Viña Rock, Rock Fest Barcelona o Resurrection Fest.
El setè àlbum d'estudi de Rat-Zinger, Bala per cápita, va ser el primer que va gravar sense Javi Puñales, el guitarrista original del grup, essent substituït per Dann Hoyos de Rise to Fall i Etsaiak. A més, compta amb les col·laboracions de Kutxi Romero, Kosta Vázquez de Boikot i, a la cançó «Quiero ver arder», de Martillo, la cantant de The Capaces.

## Discografia
### Àlbums d'estudi

* Cartas al Vaticano, 2010
* Crónicas de la destrucción, 2012
* Rock 'n' roll para hijos de perra, 2014
* No habrá piedad para nadie Vol.1, 2015 (recopilatori)
* Larga vida al infierno, 2016
* Santa calavera, 2018
* No habrá piedad para nadie Vol.2, 2019 (recopilatori)
* X años de sangre y moscas, 2021 (directe)
* Tengan cuidado ahí fuera, 2021
* Bala per cápita, 2024

## Referències

* ↑ «Rat-Zinger “Rock ‘n’ Roll para hijos de perra”» (en castellà). Mondo Sonoro, 08-09-2014. [Consulta: 23 març 2024].
* ↑ «La Raíz, Lendakaris Muertos, Rat-Zinger y Desastre, en el Rebujas Rock». Europa Press, 01-08-2016. [Consulta: 23 març 2024].
* ↑ Casañas, Jesús. «Rat-Zinger, crítica de su disco Bala per cápita (2024)» (en castellà). Mondo Sonoro, 04-03-2024. [Consulta: 23 març 2024].
* ↑ Turrón, Kike; Babas, Kike. «Entrevista a Rat-Zinger. No es solo rock and roll» (en castellà), 01-01-2013. [Consulta: 23 març 2024].
* ↑ Casañas, Jesús. «Me había olvidado del calor que desprende la gente» (en castellà). Mondo Sonoro, 01-12-2021. [Consulta: 23 març 2024].
* ↑ González Lezana, Tomás. «Rat-zinger, «tocar hasta en el infierno»» (en castellà). Ruta 66, 25-10-2021. [Consulta: 23 març 2024].
* ↑ Casañas, Jesús. «El que te atraca ahora a mano armada es el Banco Mundial» (en castellà). Mondo Sonoro, 13-03-2024. [Consulta: 23 març 2024].