OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Biblioteca Nacional de Tunísia

La Biblioteca Nacional de Tunísia (àrab: دار الكتب الوطنية, Dar al-Kutub al-Waṭaniyya, literalment ‘Casa Nacional dels Llibres') és la biblioteca principal de Tunísia, a la seva capital, Tunis.
Fou creada el 1885 amb el nom de Bibliothèque française de Tunis. El 1910 es va traslladar a l'antiga caserna d'Al-Attarine, edificada al segle xix per Hamuda Pasha i va prendre el nom de Bibliothèque publique de Tunis, al número 20 de Souk Al-Attarine. El 1965 fou rebatejada amb el seu nom actual.
El 1967 un decret va permetre centralitzar a la biblioteca nacional molts manuscrits i altres obres dispersos en institucions públiques, biblioteques del país, mesquites i zàuiyes en condicions de conservació més adequades. El 15 de març de 1994 es va promulgar un estatut específic que va establir les seves funcions i organització.
Disposa de 40.000 manuscrits, dos milions d'obres, 13.000 diaris i revistes, 5000 mapes i postals. Té capacitat per a acollir 244 lectors i investigadors. El document més antic, Tafsir Yahya ibn Sal·lam, data del segle iv de l'Hègira/segle X dC.

## Enllaços externs

* «دار الكتب الوطنية» (en àrab). [Consulta: 17 gener 2020].
# Sebastià Venier

Sebastià Venier (o Veniero) (c. 1496 – 3 de març de 1578) va ser dux de Venècia de l'11 de juny de 1577 al 3 de març de 1578.

## Biografia

Venier va néixer a Venècia cap al 1496. Era fill de Moisè Venier i Elena Donà, i nebot de Zuan Francesco Venier, co-senyor de Cerigo. Va ser net patern de Moisé Venier (ca. 1412 - ca. 1476). Descendia de Pietro Venier, governador de Cerigo, i la seva esposa.
Va treballar com a advocat des d'una edat molt primerenca, encara que sense tenir-ne cap qualificació formal, i més tard va ser administrador del govern de la República de Venècia. En 1570 va ser procurador i, al desembre del mateix any, capitano generale da mar ("almirall en cap") de la flota veneciana en la guerra contra l'imperi otomà.
Va ser comandant del contingent venecià en la batalla de Lepant (7 d'octubre de 1571), en la que la Lliga Santa va derrotar decisivament els turcs. Després de la pau va tornar a Venècia com algú molt popular, i en 1577, a l'edat de 81 anys, va ser elegit dux per unanimitat
Es va casar amb Cecilia Contarini, que li va donar una filla, Elena Venier, i dos fills. Un dels seus fills, Francisco Venier, va anar a França.
Sebastià Venier va morir el 1578, afligit de problemes de cor, després d'un foc que va danyar greument el Palau del Dux de Venècia. Va ser enterrat en la Basílica de Santi Giovanni i Paolo, un tradicional lloc d'enterrament dels dux.

## Vegeu també

* Uluj Ali
* Andrea Doria
* Antoni Grimani

## Referències

* ↑ Ancestry of Sultana Nur-Banu (Cecilia Venier-Baffo)
* ↑ Mihail-Dimitri Sturdza, Dictionnaire Historique et Généalogique des Grandes Familles de Grèce, d'Albanie et de Constantinople, París: Sturdza, 1983, p. 446
* ↑ Mihail-Dimitri Sturdza, Dictionnaire Historique et Généalogique des Grandes Familles de Grèce, d'Albanie et de Constantinople, París: Sturdza, 1983, p. 445

## Bibliografia

* Ladero, Miguel Ángel. Ejércitos y armadas de los Reyes Católicos. Nápoles y el Rosellón (1494-1504). Madrid: R.A.H., 2010. ISBN 9788496849969.
* Martín Gómez, Antonio Luis. El Gran Capitán. Las Campañas del Duque de Terranova y Santángelo. Madrid: Almena, 2000. ISBN 84-930713-1-5.
* Ruiz-Domènec, José Enrique. El Gran Capitán. Retrato de una época. Barcelona: Península, 2002. ISBN 84-8307-460-5.
* Zurita, Jerónimo. «Libro IV». A: Historia del rey Don Fernando el Católico. De las empresas, y ligas de Italia, 1580.
# Nicetes Ardiaca

Nicetes Ardiaca (en llatí Nicetas Archidiaconus, en grec Νικήτας) va ser ardiaca i cartofílac o guardià dels arxius eclesiàstics, de la Gran Església de Constantinoble (Magnae Ecclesiae Constantinopolitanae).
Va viure al segle xi, sobre l'any 1080.
Va escriure Ἀναθεματισμοί o Anathematismi contra Joannem Philosophum Italu (un tractat sobre l'església ortodoxa).

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 1183.
# David Gillette

David Gillette (20 de març del 1946 - 10 de febrer del 2025) fou un paleontòleg estatunidenc conegut sobretot pel seu descobriment del dinosaure Diplodocus hallorum. En el moment de la seva troballa, Diplodocus era el dinosaure més llarg conegut.

## Enllaços externs

* Pàgina web a la Northern Arizona University Arxivat 2010-10-27 a Wayback Machine. (anglès)
# Léonora Miano

Léonora Miano (Douala, 12 de març de 1973) és una escriptora camerusena en llengua francesa. En 1991, es va instal·lar en França, per a estudiar la literatura americana.

## Obra

La primera obra de Léonora Miano, va ser L'intérieur de la nuit, la qual va tenir una bona acogida de la crítica francesa i va rebre sis premis. La revista Lire l'ha qualificat com la primera millor obra francesa en l'any 2005. La seua dècima novel·la, Confours du jour qui vient, va rebre en novembre de 2006 el premi Goncourt per un jurat de joves de 15 a 18 anys. La seua obra té la peculiaritat de crear una literatura afroeuropea, conscient de les transformacions del món i de la humanitat. Ella defensa la identitat afroeuropea a l'hora de la mondialització, la qual podria regenerar la cultura francesa mitjançant la literatura francòfona. En novembre de 2013, Léonora Miano va guanyar el premi Femina per La Saison de l'ombre que conta els inicis del tràfic negrer. La novel·la, amb moltes emocions, va ser una paràbola de la mondialització que va conduir a explorar la humanitat com un producte de consum.

## Novel·les

* L'Intérieur de la nuit, 2005
* Contours du jour qui vient, 2006
* Afropean Soul, 2008
* Tels des astres éteints, 2008
* Soulfood équatoriale , 2009
* Les Aubes écarlates, 2009
* Blues pour Elise, 2010
* Ces âmes chagrines, 2011
* Écrits pour la parole, 2012
* Habiter la frontière, 2012
* La Saison de l'ombre, 2013
* Crépuscule du tourment, 2016
* L'impératif transgressif, 2016
* Crépuscule du tourment 2. Héritage, 2017
* Marianne et le garçon noir, 2017
# Epil

Epil (en llatí: Eppillus; en cèltic: «cavall petit») era el rei dels atrèbats, una tribu britànnica aliada i client de Roma. Era fill de Commi, aliat gal de Juli Cèsar que va fugir a Britànnia a causa de la revolta de Vercingètorix.
A la mort de Commi, aparentment Epil regnà juntament amb el seu germà Tincomarus. La seva capital era Noviomagus (Chichester) al sud del territori, mentre Tincomarus governava el nord des de Calleva Atrebatum, (Silchester).
Poc abans de l'any 7, Epil es va convertir en l'únic rei dels atrèbats i aparentment Tincomarus demanà l'ajuda d'August, ja que havia estat deposat després d'alguna intriga familiar. Malgrat tot, Roma va reconèixer Epil amb el títol de «Rex».
Als voltants de l'any 15 Epil fou succeït per un altre dels seus germans, Vèrica. S'han trobat monedes encunyades durant la mateixa època en què apareix Epil com a rei dels cantiacs, a Kent, reemplaçant l'antic rei Dubnovel·laune. És possible que Epil fos deposat pel seu germà Vèrica i fugís a Kent establint-se com a rei, o potser els cantiacs li oferissin el tron i Epil cedís el govern dels atrèbats al seu germà. També és possible que l'Epil de Kent fos un altre home.

## Referències

* ↑ «Atrebates». Roman Britain. Arxivat de l'original el 2018-01-30. [Consulta: 17 febrer 2021].
# Albert Janicot

Albert Janicot (Perpinyà 1889 - 1956) fou un militar, periodista i escriptor nord-català. El 1909 s'enrolà a l'exèrcit colonial francès, amb el qual va lluitar a la Primera Guerra Mundial. Quan acabà la guerra tornà a Perpinyà, on va fundar les publicacions La Renaissance Catalane i més tard L'Éveil Catalan, però el 1921 marxà a París on es casà amb la poetessa francesa Élise Palaudoux Nastaska, treballà en el metro i fundà la revista Le Roussillonnais de Paris. El 1940 tornà definitivament Perpinyà, on fundà la revista Madeloc (1949). Va escriure poemes en francès i algunes petites peces de teatre en català.

## Obres

* Anthologie des poètes catalans de langue française
* Muntanya, mar i cel
* En Perot i l'ós del Canigó
* En Perot pescaire

## Referències

* ↑ «Albert Janicot». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* «Albert Janicot, redescobert. Joan-Pere Pujol va dedicar una conferència a l'autor rossellonès mort el 1956 i n'ha escrit una biografia, encara inèdita», El Punt, 4 d'octubre de 2010
# Aler (Baixa Ribagorça)

Aler és un poble pertanyent al municipi de Benavarri, a la Baixa Ribagorça, actualment dins de la província d'Osca. Aler es troba a la part del terme situada a la conca del riu Éssera, al vessant occidental de la serra de Sant Salvador, a 669 msnm.

## Parlar local

El català d'Aler és un dialecte de transició amb els parlars aragonesos de la zona de Graus, amb menys trets aragonesos, tanmateix, que els de Jusseu i Torres del Bisbe.
* La c, ç del català, es pronuncia com z interdental com en aragonès.
* El final en -es del català que es troba en els plurals femenins i verbs en segona persona singular es pronuncia /-as/ (vingas i las casas, en lloc de vingues i les cases).
* Un altre aspecte interessant de la parla d'Aler i de la vall del Sarron com Jusseu i Torres del Bisbe, és que la terminació -rn del català es pronuncia -rt (fort, hivèrt, infèrt, en lloc de forn, hivern i infern).

## Monuments

* Església de segle xii consagrada per Ramon de Roda el 1105, amb reformes del segle xvii.
* Ermita de Sant Pere, del segle xvi.
* Ermita de Sant Martí o de Sant Gregori.

## Referències

* ↑ «Aler | enciclopèdia.cat». [Consulta: 24 juliol 2020].
* ↑ ribagorza.com. «Aler». Arxivat de l'original el 14 de juliol de 2014. [Consulta: 4 juliol 2014].
# Alsea (tribu)

Els alsea són una tribu d'amerindis dels Estats Units de l'oest d'Oregon. Estan probablement extingits, encara que alguns membres pot ser que es troben barrejats amb les Tribus Confederades d'Indis Siletz de la reserva Siletz, on van ser traslladats els membres que quedaven. Els alsea van viure en la costa oest d'Oregon, al voltant del que ara és conegut com Alsea Bay.

## Nom

El nom "alsea" prové d'/alsíiya/, nom que els van donar llurs veïns tillamooks i coos.
Kûnis'tûnne, nom Chastacosta. Päifan amím, nom Luckiamute Kalapuya. Si ni'-te-li tunne, nom Naltunne que vol dir "caps plans." Tcha yáxo amim, nom Luckiamute Kalapuya. Tehayesátlu, nom Nestucca.

## Cultura

Eren caçadors de foques i lleons marins i pescadors del salmó. Com a moltes tribus de la seva àrea, aplataven els caps dels bebès. Els alsea vestien robes de pell de foca. L'alsea és una llengua del grup penutià de la costa d'Oregon molt estretament relacionat amb el yaquina. L'alsea es va extingir en els anys 1940 i va passar a ser una llengua morta. Es coneix molt poc sobre la religió alsea. Es creu que és semblada a la dels coos.

## Demografia

"Mooney (1928) estimà el nombre d'indis del grup yakonan en 6.000 el 1780. El cens de 1910 va recollir 29 indis sota aquest nom, i en el de 1930 només 9 sota el grup yakonan." 1774: 3.060 1806: 1.700 1875: 1.800 1961: 12

## Referències

* ↑ Taula del cens dels EUA, 2000
* ↑ Bright, William. Native American placenames of the United States. University of Oklahoma Press, 2004, p. 34. ISBN 978-0-8061-3598-4 [Consulta: 11 abril 2011].
* 1 2 John R. Swanton. The Indian Tribes of North America. 145, 1953 [Consulta: 4 setembre 2012].

## Bibliografia

* Leo J. Frachtenberg, "Myths of the Alsea Indians of Northwestern Oregon," International Journal of American Linguistics, vol. 1, no. 1 (July 1917), pp. 64-75. In JSTOR.
# Notger

Notger (Suàbia, 930 – Lieja, 1008) va ser el primer príncep-bisbe del Principat de Lieja.
Notger, també anomenat Notker, era un noble suabi, monjo de l'abadia de Sankt Gallen. Va esdevenir canceller de l'emperador Otó I del Sacre Imperi Romanogermànic. Otó II el nomenà bisbe de Lieja, el 27 d'octubre 971. Home de confiança, Notger tenia el paper de contenir de manera diplomàtica les aspiracions d'autonomia dels ducs de Lotaríngia a les marques de l'imperi. L'emperadriu Teofania, que exercia la tutoria del jove Otó III, va concedir-li el comtat d'Huy al 980. En obtenir poders seculars, va esdevenir doncs príncep-bisbe. Aquestes possessions van donar-li els recursos per a començar la construcció i la fortificació de Lieja. Notger va aliar-se amb l'emperador Enric III en les guerres contra el comte Balduí IV de Flandes a la baixa Lotaríngia. Les seves despulles es troben a la col·legiata de Sant Joan a Lieja.
Tot i ser un gran diplomàtic i estrateg, també era un home de lletres i d'arts. Va inspirar la construcció d'esglésies, la catedral de Sant Lambert i el primer palau bisbal de Lieja. Va estimular els artistes i va crear l'escola de la catedral que atreia escolars de tot arreu l'imperi. Avui, roman poc de les seves construccions, ja que els seus successors les van ampliar i modernitzar i una gran part de les obres d'art i dels monuments de la seva era van perdre's el 1468 durant la destrucció de la ciutat i les massacres a càrrec de Carles I de Borgonya, el temerari.

## Vegeu també

Llista dels bisbes de Tongeren, Maastricht i Lieja

## Notes

La imatge de la Col·legiata de Lieja és fictícia, ja que no hi ha retrats contemporanis (Colman, Pierre «La statue de Notger». Bulletin de la société royale Le Vieux-Liège, XIV, 309, 2005, pàg. 661-664. ISSN: 0776-1309.)

## Referències

* ↑ Delville, Jean-Pierre; Cupper, Jean-Louis; Laffineur-Crépin, Marylène. Notger et Liège: l'an mil au cœur de l'Europe (en francès). Lieja: Editions du Perron, 2008, p. 128. ISBN 978-2-87114-226-3.
* ↑ Delville et alii, 2008.
# Sierra Madre Range (Wyoming)

La Sierra Madre Range es troba a l'estat dels Estats Units de Wyoming (part centre sud) i a la part nord central del de Colorado. Geològicament es pot considerar una extensió del Park Range de Colorado. Al sud de la Great Divide Basin, hi ha els cims més alts d'aquesta serralada. La seva conca occidental drena dins el riu Colorado i l'est drena dins el riu North Platte. Buck Mountain (11,396 feet (3274 m)) és el cim més alt i es troba a Colorado. Bridger Peak (11,004 peus (3,354 m)) és el cim més alt dins la part de Wyoming.
Hi va haver mineria del coure a la mina Ferris-Haggarty mine que es troba a dues milles de Bridger Peak. Es va trobar or aa la dècada de 1890 i va provocar una curta febre d'or. Hi ha possibilitats que hi hagi encara or.
La majoria de la serralada es troba dins de l'àrea protegida de Medicine Bow – Routt National Forest. que inclou Encampment River Wilderness, el Huston Park Wilderness, i parts de la Mount Zirkel Wilderness. Aquesta serralada està travessada per l'autopista Wyoming Highway 70, però a l'hivern està tancada) travessa la divisòria continental (Continental Divide) a una altitud de 3.022 m a Battle Pass.
En aquesta serralada hi ha espècies que es cacen com l'elk, el mule deer i el grouse.

## Referències

* ↑ Bridger Peak, Wyoming, 7.5 Minute Topographic Quadrangle, USGS, 1961 (revised 1983)
* ↑ Baggs, Wyoming–Colorado, 30x60 Minute Topographic Quadrangle, USGS, 1983
* ↑ Saratoga, Wyoming–Colorado, 30x60 Minute Topographic Quadrangle, USGS, 1982
* ↑ «Wyoming's Gold Fields». New York Times, 15-11-1897. [Consulta: 21 octubre 2010].
* ↑ «Sierra Madre / Encampment District». Wyoming State Geologic Survey. Arxivat de l'original el 2010-06-06. [Consulta: 20 octubre 2010].
* ↑ «Sierra Madre». US Forest Service. Arxivat de l'original el 2011-07-28. [Consulta: 21 octubre 2010].
* ↑ Wyoming Department of Transportation. Official State Highway Map of Wyoming [mapa]. (2014) [Consulta: 7 setembre 2014].
* ↑ Red Mountain, Wyoming, 7.5 Minute Topographic Quadrangle, USGS, 1961
* ↑ «Crucial Habitat Area Narrative - Region: Green River - Habitat Priority Area Name: Sierra Madre». Wyoming Game and Fish Department. Arxivat de l'original el 2011-07-21. [Consulta: 20 octubre 2010].
* Arxivat 2012-02-24 a Wayback Machine.. Sierra Madre. Wyoming State Geological Survey. Accessed 2010-10-20.
* Arxivat 2010-10-30 a Wayback Machine. Carbon County, Wyoming Highlights. Carbon County Visitors Council. Accessed 2010-10-21.
# Stella Alpina

La Stella Alpina (SA) és un partit polític democristià i centrista actiu a la Vall d'Aosta. El seu secretari és Rudi Marguerettaz.

## Història

A les eleccions regionals de 2003 va obtenir el 19,8% dels vots, obtenint 7 consellers en una llista que comprenia l'actual Fédération Autonomiste, que s'uniria al projecte de SA i va obtenir 3 consellers.
Inicialment era a l'oposició del govern regional, format per Unió Valldostana i Demòcrates d'Esquerres-Gauche Valdôtaine, però després d'un acord de l'esquerra amb altres grups autonomistes entraren en el govern de majoria, amb Marco Viérin i Leonardo La Torre (qui succeí Piero Ferraris en la cartera d'activitat productiva)
A les legislatives de 2006 formà amb Unió Valldostana i la Fédération Autonomiste la llista Vallée d'Aoste - Autonomie Progrès Fédéralisme que fou derrotada per Autonomia Llibertat Democràcia (llista formada per Demòcrates d'Esquerra - Gauche Valdôtaine, La Margherita, Vallée d'Aoste Vive i altres partits de centreesquerra, reagrupats en la coalició Arcobaleno), i no va escollir cap diputat ni cap senador al col·legi uninominal de la Vall d'Aosta.
A les legislatives de 2008 i a les regionals, la coalició dels tres partits autonomistes es presentà a la llista Stella Alpina - UDC.

## Resultats electorals

Consell de la Vall :
| Any | Vots | % | Escons | +/- |
| 2003 | 14.817 | 19,83 | 7 / 35 | Nou |
| 2008 | 8.370 | 11,39 | 4 / 35 | 3 |
| 2013 | 8.824 | 12,25 | 5 / 35 | 1 |
| 2018 | Coalició SA-PNV | Coalició SA-PNV | 4 / 35 | 1 |
| 2020 | Coalició SA-AV-IV | Coalició SA-AV-IV | 2 / 35 | 2 |

## Enllaços externs

* Web oficial de Stella Alpina
# Maruja Callaved

Maruja Callaved (Jaca, Osca, 1928 - Madrid, 9 de gener de 2018) va ser una presentadora, directora de programes i realitzadora de televisió aragonesa.
Després d'instal·lar-se a Saragossa, va cursar estudis de filosofia i lletres i es va diplomar en Magisteri. Els seus inicis professionals van ser a la ràdio, encara que va desenvolupar gairebé tota la seva trajectòria professional a Televisió Espanyola, primer com a presentadora i més endavant com a directora i realitzadora de programes.
Va començar com a locutora en off de l'espai Club del sábado. Posteriorment, vindria Panorama de actualidad, amb el qual es vincula als serveis informatius. A mitjan dècada dels seixanta presenta Telediario. El 1963 va rebre el premi Antena de Oro per la seva tasca a televisió.
La seva popularitat augmentà amb el programa Vamos a la mesa (1967), un espai predecessor d'altres programes de cuina que triomfarien dècades després com Con las manos en la masa, d'Elena Santonja, o El menú de Karlos Arguiñano. Un any després va presentar Nivel de vida amb Blanca Álvarez.
En els anys 1970 es va posar darrere de la càmera i va passar a la realització, triomfant amb programes com Aquí y Ahora (1975) amb José Luis Uribarri, i Gente hoy (1976-1981), cèlebre espai d'entrevistes, que li va valer el Premi Ondas 1977 i que va llançar a la popularitat les seves presentadores Isabel Tenaille i Mari Cruz Soriano.
La seva activitat va descendir en els anys vuitanta.

## Referències

* ↑ «Fallece la periodista Fallece la periodista Maruja Callaved, pionera en informativos y programas de TVE». 20 Minutos, 10-03-2018 [Consulta: 10 gener 2018].
* ↑ «Una jovencita de 80 años» (en castellà). La Gaceta de Intereconomía. Arxivat de l'original el 2012-03-31. [Consulta: 23 març 2016].
# Sacrifici d'Isaac (Donatello)

El Sacrifici d'Isaac és una escultura del renaixement italià, realitzada el 1421 per l'escultor Donatello i el seu ajudant Nanni di Bartolo. Es conserva al Museu dell'Opera del Duomo (Florència). S'hi representa Abraham al moment de l'oferiment en sacrifici del seu fill Isaac, amb la cama dreta sobre un feix de llenya i amb el ganivet a la mà,al costat del coll d'Isaac, al qual subjecta amb l'altra, el cabell, en aquest grup escultòric, al revés que als altres profetes el moviment no s'aconsegueix amb les vestidures, sinó per la torsió i l'anatomia dels cossos. Destaca aquesta escultura d'altres del seu entorn perquè consta de dues figures, col·locades en una composició de manera que ocupen el mateix espai dintre la seva fornícula corresponent, que les altres companyes dels profetes Imberbe, Pensatiu (ambdues de Donatello) i el Profeta barbut de Nanni de Bartolo. L'escultura va ser realitzada per a la seva col·locació al tercer ordre del campanar de Giotto per a Santa Maria del Fiore, al seu costat de l'est. El document de l'encàrrec de l'escultura, per al campanar de la catedral de Florència, es va signar el 10 de març de 1421, davant la presència de Nanni di Bartolo, acceptant la realització entre tots dos escultors, tanmateix la major part dels historiadors d'art, li donen la paternitat de la seva execució a Donatello. L'any 1937, l'escultura va ser traslladada al Museu dell'Opera del Duomo (Florència), col·locant-se una còpia a l'exterior.

## Bibliografia

* Geese, Uwe. El arte en la Italia del Renacimiento:La escultura del Renacimiento italiano. Colonia, Könemann, 1999. ISBN 3-8290-2039-2.
# Ampolla

Una ampolla, botella o bòtil és un envàs portàtil de cristall, vidre, material termoplàstic, etc., de coll llarg i estret destinat a contenir líquids, així com el seu contingut. La paraula prové del llatí ampŭlla, al seu torn un diminutiu del grec antic ἀμφορεύς, àmfora. A Menorca s'utilitza la paraula bòtil, manlleu catalanitzat de l'anglès bottle, resultat de dos segles de domini britànic; i al País Valencià s'usa la variant "botella".
Les primeres ampolles de vidre fabricades per bufament daten del segle ii aC i foren trobades a la Xina i Egipte. Era un producte de luxe fins que la producció semiautomàtica es va desenvolupar el 1894 a França per Claude Boucher (1842-1913) i el 1903 per Michael Joseph Owens (1859-1923) als Estats Units. Aquesta automatització va contribuir a popularitzar l'ampolla com a embalatge de molts líquids (vi, cervesa…) que abans només es venien a raig.
La producció en massa d'ampolles de vidre i sobretot d'ampolles de plàstic d'un sol ús ha creat un problema ecològic amb el temps i ha contribuït a un malbaratament no sostenible de recursos. La millor solució rau en la reutilització però es manté el problema entre l'interès particular de la indústria i l'interès general.

## Referències

* ↑ Tots termes recollits al DIEC «bòtil». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.
* ↑ «ampolla». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
* 1 2 «Ampolla». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Regierung & Sprache auf Menorca - Das Katalanische mit menorquinischen Dialekt» (en alemany). [Consulta: 16 febrer 2018].
* ↑ «botella». Diccionari normatiu valencià. Acadèmia Valenciana de la Llengua.
* ↑ «Bouteille» (en francès). Sainte-Gemmes-sur-Loire: Musée des Boissons et de la Sommellerie, s.d.
* ↑ «Owens, Michael Joseph». A: The Cyclopaedia of American Biography (en anglès), p. 123.
* ↑ «El vidre: reutilitzar és la millor opció». Ecoconsells. Universitat de Bardelona, 01-03-2008.
* ↑ «La reutilització del vidre». Agència de Residus de Catalunya, 2009. [Consulta: 16 febrer 2018].

## Vegeu també

* Ampolla de cervesa
* Bot (recipient)
* Flascó
* Ampul·la (recipient)
* Bidó
* Cantimplora
* Càntir
* Porró
* Vial
# Leucocrinum

Leucocrinum és un gènere de plantes suculentes que pertany a la família de les Agavàcies amb una única espècie: Leucocrinum montanum Nutt. ex A.Gray.

## Distribució

És una planta perenne nativa d'Amèrica del Nord occidental que arriba als 20 cm d'alçada i que floreix a finals de primavera i a principis de l'estiu.

## Descripció

Les flors són monoiques. A principis de primavera, les flors de color blanc-cerós sorgeixen d'un grup de fulles. Més tard, a l'estiu, la part aèria de la planta desapareix completament de la superfície i es troba subterrània en latència durant la part més calenta de l'any. A diferència de la majoria dels lliris, L. montanum té arrels com un dit en lloc d'un bulb.

## Referències

* ↑ Sinònims a Kew

## Enllaços externs

* Jepson Manual Treatment
* Photo gallery