OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Elionor de la Marca

Elionor de Borbó-La Marca (Burlada, 7 de setembre de 1407 - ¿? 1464). Noble francesa, filla de Jaume II de La Marca i de Beatriu d'Evreux, i neta de rei Carles III el Noble.
A la mort d'aquest el 1438, ella es va convertir en comtessa de La Marca i comtessa de Castres. El 1429 va contreure matrimoni amb Bernat d'Armanyac i es va convertir en duquessa de Nemours. Va morir el 1464 i va ser succeïda pel seu fill únic Jaume III de la Marca.
| Precedit per: Jaume II de La Marca | Comtessa de La Marca Comtessa de Castres 1438 - 1464 | Succeït per: Jaume III de la Marca |
# Revolta de l'Espadà

La revolta de l'Espadà fou una insurrecció protagonitzada pels moriscos a la serra d'Espadà entre els mesos de març i de setembre de l'any 1526.

## Antecedents

El bateig forçat de la població musulmana durant les Germanies i la validesa que a eixe sagrament li donà l'Església després del conflicte, els plans d'unificació religiosa de la Monarquia Hispànica o l'ordre d'expulsió decretat per Carles I de tots els moriscos que continuaren fidels a l'islam. provocaren el 1525 la revolta dels sarraïns de la serra de Bèrnia, i també els de Benaguasil. Derrotats aquests últims el 17 de març de 1526, fugiren cap a la serra d'Espadà.

## La revolta

Els fugits feren revoltar-se als moros d'Eslida i de la Vall d'Uixó.
Alçats uns 4.000 homes en armes, un morisc de l'Algar, Selim Almansor, es va convertir en el cabdill de la revolta que, no només va tindre un caràcter defensiu, sinó que, a més a més, comptà amb diversos episodis d'atacs als nuclis cristians veïns de la Serra, com el de la profanació de l'església de Xilxes.
La batalla final de la revolta es produí a partir del 19 de setembre, quan un exèrcit cristià de 7.000 hòmens envaí l'Espadà i aconseguí, al remat, véncer els moriscos encastellats als cims de Benialí i del massís del pic de l'Espadà.

## Conseqüències

La conversió forçada dels antics musulmans, i sobretot la por a noves sublevacions, va fer que molt prompte es dubtara de la sinceritat de la seua fe. També foren acusats de protegir i ajudar a la pirateria turca. Finalment, Felip III, decretà l'expulsió de tots els moriscos del territori actualment espanyol.

## Referències

* 1 2 3 Coll i Alentorn, Miquel. Història. Volum 2. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1992, p. 321. ISBN 8478262997.
* 1 2 Escrig, Joaquim. Cronologies històriques valencianes de Jaume I als nostres dies. València: Carena Editors, 2001.
* ↑ Ardit, Manuel. «Los moriscos». A: Historia del pueblo valenciano (en castellà). II. València: Levante, 1988, p. 433-452. ISBN 84-404-3766-8.
* ↑ Ferran Valls i Planes, Atacs dels pirates berberiscos a les nostres costes durant el segle XVIII Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. Publicat a Aljub n.36
# Can Gomis (Santa Perpètua de la Mogoda)

Can Gomis o Castell de Can Taió és una antiga masia reconvertida en habitatge amb elements eclèctics i historicistes de Santa Perpètua de Mogoda (Vallès Occidental) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Història

Inicialment, era una masia a la qual es van afegir torres. Posteriorment, durant la Guerra Civil, va ser polvorí del Batallón de la Muerte.
Entre els anys 1940 i 1976, aproximadament, va pertànyer a la comunitat de les monges de Jesús Maria, que acollien noies. L'edifici va restar abandonat fins a l'any 1980 i actualment, està dedicat a Protecció de Menors de la Generalitat i acull a nois.

## Arquitectura

És un conjunt arquitectònic al qual s'accedeix per una porta entremig de dues torres, semblants a les del Monestir de Poblet. Aquesta porta, dona entrada a un pati porticat de forma rectangular al qual donen les altres edificacions. El pati porticat està format per arcs de mig punt rebaixat que recorden a molts patis dels palaus renaixentistes florentins.
L'edifici principal se situa a la part oposada de l'entrada. És de planta rectangular, distribuït en tres plantes i coronat per una galeria rematada per una filera de pinacles. Està cobert a quatre vessants. Els cossos que estan adossats estan coronats per merlets.
A l'esquerra del cos central es troba la Torre de les aigües, d'estructura cilíndrica i que és el punt més alt del conjunt. A la banda dreta de l'entrada destaca la "Torre del silenci", coberta amb una teulada cònica.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «Can Gomis - Castell de Can Taió». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.

## Bibliografia

* Vilàs Galindo, Ernesto «Història al detall: El castell de can Gomis-Güell o Can Taiò». L'Ordit: l’anuari del CREM, 7, 2019, pàg. 117-130.

## Enllaços externs

* «Castell de Can Taió». Ajuntament de Santa Perpètua de Mogoda.
# La mala herba

    Pel personatge de còmics de la sèrie Batman, vegeu Heura Metzinosa (personatge)
La mala herba (títol original: Poison Ivy) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Katt Shea, estrenada l'any 1992. Ha estat doblada al català.

## Argument

Sylvie és una adolescent que no s'acab de trobar còmoda en la seva situació, entre un pare que treballa a la televisió i una mare que es pensa que està greument malalta. Fa amistat amb una noia de la seva escola que ella presenta al seu pare com a Ivy. Aquesta última guanya aviat la confiança dels seus pares i a poc a poc va sembrant problemes a la família.

## Repartiment

* Sara Gilbert: Sylvie Cooper
* Drew Barrymore: Ivy
* Tom Skerritt: Darryl Cooper
* Cheryl Ladd: Georgie Cooper
* Alan Stock: Bob
* Jeanne Sakata: Isabelle, la criada
* Leonardo DiCaprio: Un alumne (figurant)
* Charley Hayward: Tiny
* Billy Kane: James
* Lisa Passero: Lisa
* Lawrence Levy: Jeff
* Sandy Roth Ruben: Estelle
* Warren Burton: Max

## Al voltant de la pel·lícula

* El film reuneix una ex « Àngel de Charlie », Cheryl Ladd que va interpretar el paper de Kris Munroe a la sèrie de televisió Gracioses de dames al final dels anys 1970, i una futura « Àngel de Charlie », Drew Barrymore que interpretarà 8 anys més tard el paper de Dylan Sanders en l'adaptació cinematogràfica Charlie i els seus àngels (2000).
* Leonardo DiCaprio fa aquí una molt breu aparició, és un dels alumnes que surten de l'escola just després que Ivy acaba amb el gos ferit, al començament del film.
* Crítica: "Interessant pel·lícula (...) Falta de comunicació, traïcions, seduccions i joves desarrelats per a un drama amb tocs eròtics que va aconseguir bones crítiques en el festival de Sundance"
* Diverses continuacions han estar realitzades:
** Flor de verí 2: Lily el 1996, amb Alyssa Milano.
** Verí Ivy: The New Seduction el 1997, amb Jaime Pressly, estrenat directament en vídeo.
** Verí Ivy: The Secret Society, telefilm difós el 1er de juliol de 2008, amb Miriam McDonald.

## Nominacions

* 1992: Nominació al Festival de Cinema de Sundance pel premi al millor film.
* 1993: Nominació als premis Independent's Spirit de Sara Gilbert pel premi del Millor segon paper femení.

## Referències

* ↑ «La mala herba». esadir.cat.
* ↑ «Poison Ivy». The New York Times.
* ↑ Morales, Fernando «Poison Ivy». El País.
# Zoran Planinić

Zoran Planinić (Mostar, 12 de setembre de 1982) és un jugador de bàsquet croat, ja retirat, que ha jugat durant tres temporades als New Jersey Nets, franquícia de l'NBA.
Va començar la seva carrera de bàsquet a l'HKK Brotnjo Čitluk de Čitluk, per posteriorment passar al KK Cibona. El 1999 fou cedit al Benston Zagreb, on començà la seva carrera professional. Un any després tornà a la Cibona, on hi va romandre fins al 2003. El 2001 va ser nomenat MVP de la lliga croata. Va formar part del combinat sub-22 de Croàcia que es va dur la medalla de plata en el Mundial de 2002.
El 2003 va ser seleccionat pels New Jersey Nets en la posició 22 del Draft de l'NBA. Va jugar tres temporades a l'NBA, amb una mitjana de 4 punts, 1,4 rebots i 1,1 assistències per partit. Posteriorment va jugar al Tau Ceràmica de la lliga ACB durant tres temporades, amb qui guanyà la Supercopa de 2006 i 2007 i la lliga del 2008. El 2008 va fitxar per dues temporades pel CSKA Moscou el 2010 pel Khimki BC i el 2013 per l'Anadolu Efes.

## Referències

* 1 2 «Njegov doprinos vrlo važan» (en croat). hrsport.net, 25-08-2010. [Consulta: 11 agost 2011].
* ↑ «Zoran Planinić». Brotnjo Sport. brotnjo-sport.info. [Consulta: 1r desembre 2015].
* ↑ «NBA.com: Zoran Planinic Bio», 05-08-2009. [Consulta: 8 febrer 2025].
* ↑ «Zoran Planinić Stats, Height, Weight, Position, Draft Status and more» (en anglès). [Consulta: 8 febrer 2025].
* ↑ EFE. «Planinic se compromete con el TAU para tres temporadas» (en castellà), 11-08-2006. [Consulta: 8 febrer 2025].
* ↑ CSKA Moscow signs Planinic to 2 year deal.,
* ↑ Zoran Planinic will continue his career in Khimki
* ↑ Anadolu Efes officially sign Zoran Planinic
* ↑ «ANADOLU EFES plans future with Planinic». Euroleague.net. [Consulta: 27 juliol 2013].
# Agarosa

L'agarosa és un polisacàrid format per galactosa alfa i beta que s'extreu de les algues dels gèneres Gellidium i Gracillaria.
És soluble en aigua a temperatures superiors als 65 °C, depenent del grau de substitucions hidroxietil de les seves cadenes laterals. Substitucions les quals, es poden modificar per provocar que la temperatura de gelificació variï entre els 17 i els 40 °C.
L'agarosa és un producte natural que forma una matriu inert i no tòxica que suposa una eina indispensable en gran quantitat de tècniques de laboratori de biologia molecular, bioquímica i biologia cel·lular. El seu ús més estès és per construir gels que permetin separar molècules d'ADN mitjançant electroforesi en gel d'agarosa. La podem trobar en altres mètodes: en la fixació de molècules a la seva estructura com anticossos, antígens i enzims, en la realització de cromatografies i inclús en tècniques immunològiques (immunodifusió, immunoassaig…). Per acabar, també s'utilitza per al cultiu cel·lular i microbiologia. Altres usos menys estesos són la utilització d'aquests gels com matrius en la reparació de teixits danyats.

## Estructura

L'Agarosa és un polímer lineal amb un pes molecular de vora 120,000. És un polisacàrid format per unitats repetitives de disacàrids d’agarabiosa. L’agarabiosa està formada per dues subunitats: la β-D-galactopiranosa i la 3,6-anhidro-α-L-galactopiranosa, les quals estan unides per enllaços α-(1 → 3) i β-(1 → 4), respectivament. La 3,6-anhidro-L-galactopiranosa és una L-galactosa amb un pont anhidre entre les posicions 3 i 6, encara que algunes L-galactoses units al polímer poden no contenir el pont. Algunes unitats D-galactosa i L-galactosa poden estar metilades, trobant-se piruvat i sulfat en menor proporció.

## Referències

* ↑ ; Fernando Galatas«Chapter 1 - Production, Properties and Uses of Agar». Fao.org.
# Territori de Nutka

El Territori de Nutka (o Sant Lorenzo de Nutca), comprenia les illes de Nutka, Quadra i Vancouver, Flores i unes altres de l'Estret de Geòrgia, així com la totalitat de l'actual Lower Mainland, a Columbia Britànica i la meitat sud d'aquesta província canadenca; així com gran part dels estats de Washington, Oregon, Idaho i Montana als Estats Units. Va ser governat des de la Ciutat de Mèxic des de 1789 fins 1795, data en què va passar a formar part del Virregnat de Nova Espanya.

## Història

Els minyons catalans sota el comandament d'Esteban José Martínez van construir el Fort de San Miguel en la badia de Nutka, actual illa de Vancouver. Aquest fort es trobava situat cap a les coordenades 49°37′00″N 126°37′00″O / 49.61667, -126.61667 per poder defensar aquesta possessió, el fort va ser ocupat per la Companyia de Voluntaris Catalans des de 1791 a 1795 quan va ser abandonat.
Les Convencions de Nutka de 1790, 1792 i 1793, van resoldre les diferències amb el Regne Unit retornant-li la possessió de les seves instal·lacions al territori, quedant alliberat el seu accés al mateix i sense definir la pertinença a cap estat, ja que Espanya i el Regne Unit podien establir-se a la zona. Encara que va quedar oberta a la colonització britànica la costa nord-occidental del Pacífic des d'Oregon fins a Alaska, el començament de les guerres napoleòniques a Europa van distreure els esforços colonitzadors.

## Tractat Adams-Onís

En aquella època, els Estats Units no reclamaven res en aquestes àrees, però van adquirir els drets espanyols a la zona mitjançant el Tractat Adams-Onís, signat el 1819. Els Estats Units van argumentar que havien adquirit els drets espanyols de propietat exclusiva a la zona. Aquesta posició va portar a un litigi amb el Regne Unit conegut com a disputa fronterera d'Oregon. El conflicte es va resoldre amb la signatura del Tractat d'Oregon el 1846, dividint el territori en disputa i establint el que seria el futur límit entre els Estats Units i Canadà a l'oest de les Muntanyes Rocoses (paral·lel 49º00'N).

## Vegeu també

* Illa de Nutka
* Convenis de Nutka
* País d'Oregon
* Colúmbia Britànica
* Alta Califòrnia
* Virregnat de Nova Espanya
* Destí Manifest
* Camí de Santa Fe

## Referències

* ↑ # PPA819, M1 Text del tractat Adams-Onís
* ↑ «Treaty between Her Majesty and the United States of America, for the Settlement of the Oregon Boundary». Canado-American Treaties. Université de Montréal, 1999. Arxivat de l'original el 2009-11-13. [Consulta: 12 gener 2007].

### Bibliografia

* Onís, Luis, "Negociació amb els Estats Units d'Amèrica" a Memòria sobre les negociacions entre Espanya i els Estats Units d'Amèrica, pról. de Jack D.L. Holmes, Madrid, José Porrúa, 1969.

## Enllaços externs

* http://books.google.cat/books?id=ersCAAAAYAAJ&printsec=titlepage&source=gbs_summary_r&cad=0 # PPA819, M1 Text del tractat
# Hans Nägle

Hans Nägle (8 de febrer de 1902 - segle XX) va ser un pilot de bobsleigh alemany que va competir a començaments del segle xx.
El 1928 va prendre part en els Jocs Olímpics de Sankt Moritz, on guanyà la medalla de bronze en la prova de bobs a 5 formant equip amb Hans Heß, Sebastian Huber, Hanns Kilian i Valentin Krempl.

## Referències

* ↑ «Hanns Nägle Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 14 de desembre 2012. [Consulta: 2 desembre 2017].
# Louis Dufour

Louis Dufour (Les Avants, 26 de juliol de 1901 - Ginebra, 26 d'octubre de 1982) va ser un jugador d'hoquei sobre gel suís que va competir entre la Primera i la Segona Guerra Mundial.
El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, en la primera presència d'aquest esport en uns Jocs. En ells finalitzà en cinquena posició.
Vuit anys més tard, va participar en els Jocs Olímpics de Sankt Moritz, on guanyà la medalla de bronze en la competició d'hoquei sobre gel.
Amb el HC Rosey Gstaad, amb qui jugà entre 1919 i 1931, guanyà la lliga suïssa el 1921, 1924 i 1925. Entre 1931 i 1937 jugà en diferents equips francesos. Amb la selecció suïssa també guanyà l'or al Campionat d'Europa de 1926 i el bronze als de 1924 i 1925.

## Referències

* 1 2 3 «Louis Dufour, Jr. Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 2 d’octubre 2019. [Consulta: 9 febrer 2017].
# Lingüística clínica

La lingüística clínica és una disciplina aplicada dins del camp de la lingüística que tracta de la descripció i modelatge lingüístic dels trastorns del llenguatge en adults i infants. Tot i que ja es va estudiar els trastorns mèdics i neurològics en l'ús de la llengua (parlar, oir, llegir o escriure) el terme va ser encunyat pel lingüista britànic David Crystal en l'obra Clinical linguistics del 1981. Hi uneix l'estudi del conjunt de problemes de comunicació o patologia de llenguatge que rau en un dèficit en un o més de les quatre components de la comunicació. Als aspectes mèdics o farmacològics, s'hi afegeix les diferents tècniques per a paliar el deficit: logopedia, teràpia del llenguatge i fonoaudiologia.
Té un enfocament interdisciplinari; des d'una perspectiva teòrica, la metodologia de la lingüística clínica s'apropa a la de la psicologia (psicolingüística) i té en compte premisses i categories lingüístiques (veure llenguatge) i té implicacions i influències de la neurolingüística; la idea és arribar al desenvolupament de millors programes de tractament dels trastorns centrals del llenguatge tenint en compte les tècniques científiques de la rehabilitació del llenguatge. Una recerca de l'Institut d'Estudis Catalans de 1997 va observar que «a Catalunya hi ha treballs inicials, però no hi ha un corrent clarament estructurat de recerca».

## Referències

* 1 2 3 Llisterri, Joaquim. «L’àmbit de la lingüística clínica» (pdf). Universitat Autònoma de Barcelona, 19-02-2025.
* ↑ Crystal, 1981, p.1
* ↑ Argenter, Joan A. «5. La neurolingüística». A: Reports de la recerca a Catalunya: la lingüística i les ciències del llenguatge, 1990-1995. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1997, p. 31-33. ISBN 978-84-7283-385-2.
* ↑ Argenter, 1997, p. 33.

## Bibliografia

* Ball, Martin J.; Kent, Raymond D. «Editorial» (en anglès). Clinical Linguistics & Phonetics, 1, 1, 1-1987, pàg. 1–5. DOI: 10.1080/02699208708985000.
* Crystal, David. Clinical Linguistics. 3. Vienna: Springer Vienna, 1981. DOI 10.1007/978-3-7091-4001-7. ISBN 978-3-7091-4003-1.
* Moreno Campos, Verónica; Suvires García, Miguel Ángel «Gamificación en la docència de lingüística clínica: un Cluedo per als trastorns del llenguatge». @tic revista d'innovació educativa, 21, 21-12-2018, pàg. 49. DOI: 10.7203/attic.21.13365. ISSN: 1989-3477.
# Protamandua rothi

Protamandua rothi és una espècie de mamífer pilós extint de la família dels mirmecofàgids que visqué a Sud-amèrica durant el Miocè inferior, fa entre 16,3 i 17,5 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils a la província argentina de Santa Cruz. Es tracta de l'única espècie del gènere Protamandua. Probablement és l'avantpassat dels tamàndues d'avui en dia, dels quals no diferia gaire físicament. El nom genèric Protamandua significa ‘abans de Tamandua’, mentre que el nom específic rothi fou elegit en honor del paleontòleg helveticoargentí Santiago Roth.

## Referències

* 1 2 Entrada «Protamandua rothi» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 23 octubre 2024].
* ↑ Defler, 2019, p. 129.
* ↑ Rose, 2006, p. 203.

## Bibliografia

* Defler, T. History of Terrestrial Mammals in South America: How South American Mammalian Fauna Changed from the Mesozoic to Recent Times (en anglès). Springer, 2019. DOI 10.1007/978-3-319-98449-0. ISBN 978-3-319-98448-3.
* Rose, K. The Beginning of the Age of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2006. ISBN 0801884721.
# Sex (sèrie de televisió)

Sex és una sèrie de televisió danesa estrenada al canal TV 2 el 2020. Està dirigida per Amalie Næsby Fick i escrita per Clara Mendes. Es va editar una versió ampliada en què tots els episodis es van muntar un darrere l'altre. S'ha subtitulat al català.

## Sinopsi

És una història d'amor adolescent contemporània que es veu força influenciada per les xarxes socials. La vida de la Cathrine, que té poc més de vint anys, canvia després d'un petó a la teulada en una nit càlida a Copenhaguen. De sobte, perd el control de la seva vida. D'una banda, hi ha la seva companya de feina, la Selma, de qui vol més després d'aquest primer petó. De l'altra, hi ha el seu xicot, en Simon, amb qui té poc sexe i considera que el poc que tenen és suficient. Com que treballa en un centre d'atenció telefònica on dona consells sobre sexualitat i relacions, la falta de sexe li pesa molt. Després del petó de la Selma, no sap què fer i se sent famolenca, indefensa i sola. Es divideix entre el penediment i el desig, i arrossega cap al seu propi caos a tots els qui l'estimen, i a aquells a qui ella estima.

## Repartiment

* Asta Kamma August
* Nina Terese Rask
* Sara Fanta Traore
* Mohamed Djeziri
* Nanna Elisabeth Eide
* Morten Jørgensen
* Jonathan Bergholdt Jørgensen
* Farshad Kholghi
* Jens Malthe Næsby
* Kitt Maiken Mortensen

## Referències

* ↑ Sex (Langfassung) | ARD-Mediathek, abgerufen am 13. Juni 2021
* ↑ «Sex». Goita què fan, ara!. [Consulta: 9 abril 2023].
# José Antonio Zorrilla Álvarez

José Antonio Zorrilla és un diplomàtic retirat al servei de l’estat espanyol.
Nascut a Bilbao, ja durant els seus anys com adolescents va mostrar un fort interès en la política i la militància partidista. En 1973 inicia els seus estudis a l’Escola de Diplomàcia de Madrid.
Pel que fa a la tasca diplomàtica, José Antonio Zorrilla ha estat destinat a diversos llocs del món. Entre aquests trobem: cònsol general a Milà, Shanghai (2001-2004), Moscou (2004-2008) i ambaixador d’Espanya a Geòrgia (2009-2011).
A banda de la seva professió diplomàtica, Zorilla també ha mostrat una important tasca artística i literària amb la publicació de diversos llibres (en són un exemple Días sin nombre o El espía Saratov) i la direcció de diferents continguts audiovisuals —com ara les pel·lícules El Barranco de Víznar, Argelès, El arreglo o Los últimos días de la guerra, entre d'altres. També ha estat escriptor col·laborador com articulista a diferents mitjans de comunicació especialitzat en política internacional, destaca la seva tasca des del 2013 al diari digital El Confidencial.
També ha realitzat nombroses conferències a diferents cercles intel·lectuals sobre ciència política, política internacional i diplomàcia. Vessant per la qual és conegut a la xarxa.
Finalment la seva carrera com a diplomàtic finalitza l’any 2016 amb la seva jubilació.
José Antonio Zorrilla parla fluidament cinc llengües: castellà, francès, anglès, alemany i italià, i demostra coneixements de la llengua russa i xinesa.

## Referències

* ↑ «Salimos por el mundo: El español José Antonio Zorrilla, diplomático, director de | RTVE Play» (en castellà), 07-02-2017. [Consulta: 12 abril 2023].
* ↑ «LinkedIn» (en castellà). [Consulta: 12 abril 2023].
* ↑ Press, Europa. «Consejo.- El Gobierno nombra embajadores en Canadá y en misión especial para Asuntos Transatlánticos y Georgia», 30-01-2009. [Consulta: 12 desembre 2023].
* ↑ «Director y escritor, traductor y articulista, José Antonio Zorrilla.» (en castellà). [Consulta: 12 abril 2023].
* ↑ S.L, Titania Cía Editorial. «Las tres voces» (en castellà). [Consulta: 12 abril 2023].
# Francesc Esteve i Balagué

Francesc Esteve i Balagué (1970, Martorell) és un jurista i advocat català especialitzat en dret públic. Actualment, és conseller del Consell de garanties Estatuàries de Catalunya a proposta del Parlament, i fou director del Gabinet Jurídic de la Generalitat de Catalunya des del juny de 2017 fins al maig de 2022. És doctor en dret per la Universitat Rovira i Virgili i llicenciat en dret per la Universitat de Barcelona d'on també té un postgrau en dret urbanístic i un altre en gestió i dret local.
Ha estat el secretari general de Governació i Relacions Institucionals fins al 13 de juny de 2017 i, anteriorment, va treballar en diversos Ajuntaments en càrrecs tècnics municipals com a coordinador general de l'Ajuntament de Mataró, cap de Gabinet de l'Alcaldia de l'Ajuntament de Premià de Mar, secretari municipal del Ajuntament de les Franqueses del Vallès, de l'Ajuntament de Sallent i tècnic municipal en diversos ajuntaments.
Ha estat membre del Patronat de la Fundació Pi i Sunyer d'Estudis Autonòmics i Locals, membre de la Comissió d'Experts per a la redacció de la Llei de Governs Locals i secretari i tresorer de l'Agrupació de Municipis amb Transport Urbà.
Arran del seu nomenament com a director del Gabinet Jurídic de la Generalitat de Catalunya, fou membre nat de la Comissió Jurídica Assessora de la Generalitat de Catalunya.

## Referències

* ↑ http://presidencia.gencat.cat/ca/ambits_d_actuacio/organs-consultius/gabinet_juridic/
* ↑ «Qui són els tretze secretaris generals del govern de Puigdemont?». Vilaweb, 15-01-2016 [Consulta: 15 gener 2016].
* ↑ «Només una dona entre els tretze secretaris generals del nou Govern». Nació digital, 15-01-2016. Arxivat de l'original el 15 de gener 2016 [Consulta: 15 gener 2016].
* ↑ http://cja.gencat.cat/ca/detalls/Article/Curriculum_membre_nat_Francesc_Esteve Arxivat 2017-09-06 a Wayback Machine.