OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Església de Jesús i Maria (Tarragona)

Església de Jesús i Maria és una capella del municipi de Tarragona protegida com a bé cultural d'interès local. En destaquen dos elements: la façana dissenyada per Ignasi Jordà i l'interior que conté una altar, dissenyat per Antoni Gaudí (altar). A la façana, com a la resta d'edificis de l'Eixample, destaca la bona qualitat de la pedra escairada i l'organització regular de les obertures. A l'interior, la decoració neomedieval de les columnes de ferro i de les voltes, però sobretot l'altar d'alabastre i el retaule de fusta. Al cambril de la Verge hi ha arcs catenaris.

## Descripció

Edifici religiós de caràcter singular que correspon a la primera època de construcció de l'Eixample.
La capella no era pas un edifici independent de la resta del col·legi sinó un espai paral·lelepipèdic situat al seu eix més gran. Perpendicular a la façana, té una porta d'accés al carrer Méndez Núñez.
L'espai està dividit en tres naus mitjançant dues files de columnes de ferro de fosa d'una gran esveltesa, les dues últimes de les quals sustenten el cor. Al damunt hi ha voltes neogòtiques amb nervadures apuntades. Presbiteri trapezoidal i al seu costat més petit es troba l'altar, el manifestador i el cambril. Capella amb decoració pictòrica d'elements florals geomètrics i abundància de daurats. El paviment és un escacat de rajoles blanques i negres.
A la part de capçalera cal assenyalar l'altar dissenyat per Gaudí. La taula és d'un alabastre molt fi i el retaule és de fusta. A la part posterior hi ha un cambril amb una imatge de la Verge. En aquesta zona trobem una coberta amb arcs catenaris realitzats per Gaudí. Essent l'obra més destacada que Gaudí va fer per la ciutat.

## Història

Formava part del col·legi de Jesús-Maria, construït per l'arquitecte Ignasi Jordà i Arnalich i enderrocat el 1978 encara que havia sigut construït després i a més a més no és l'original sinó una altra posterior finançada amb donatius. El 1936 va patir greus danys.

## Vegeu també

* Obres de Gaudí per a la Congregació de Jesús-Maria

## Referències

* 1 2 «Capella del Col·legi de Jesús i Maria». Fitxes zona b (Eixample-Rambla) - Volum II. Catàleg de béns a protegir - patrimoni cultural. pla d'ordenació urbanística municipal de Tarragona pp.115-117. Ajuntament de Tarragona, 01-01-2011. [Consulta: 23 abril 2013].
* 1 2 3 «Església de Jesús i Maria». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 abril 2013].

## Enllaços externs

* «Església de Jesús i Maria». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Apalis gorja-roja

L'apalis gorja-roja o apalis gola-roig (Apalis porphyrolaema) és una espècie d'ocell passeriforme que pertany a la família Cisticolidae pròpia de la regió dels Grans Llacs d'Àfrica.

## Descripció

Fa al voltant de 12 cm de llarg. El plomatge de les parts superiors és gris. La gola és de color canyella i la resta de les parts inferiors són blanques.

## Distribució i hàbitat

L'espècie es troba a Burundi, República Democràtica del Congo, Kenya, Ruanda, Tanzània i Uganda.
L'hàbitat natural són els boscos ubicats per sobre de la cota de 1600 msnm.

## Ecologia

S'alimenta d'insectes i altres petits invertebrats que obtenen picotejant en fulles i branquetes o bé al vol.

## Referències

* ↑ «Apalis gorja-roja». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 17/01/2023(català)
* ↑ «Master Lists – IOC World Bird List» (en anglès americà). [Consulta: 17 gener 2023].
# Editorial Males Herbes

L'Editorial Males Herbes és una editorial independent fundada l'any 2012 a Barcelona impulsada per Ricard Planas, Ramon Mas i Pau Clemente, especialitzada en literatura no realista o «de la imaginació» en llengua catalana. Ha publicat autories d'èxit com Valero Sanmartí o Elisenda Solsona.

## Trajectòria

L'editorial va néixer com a projecte paral·lel a la revista pulp de contes de terror del mateix nom, Les Males Herbes que des de 2010 publicava narrativa fantàstica en català d'autors com Max Besora, Víctor Nubla o Jordi Nopca.
A través de traduccions d'obres de ciència-ficció contemporània mai no publicades en català, la recuperació de clàssics descatalogats de culte i la publicació d'autors emergents, l'equip editorial pretén omplir un buit en la literatura de gènere catalana.
El fons de l'editorial parteix de la col·lecció de narrativa «Distorsions», que es destaca per la publicació per primera vegada en català de les obres Bressol de gat i Mare nit de l'escriptor estatunidenc Kurt Vonnegut, traduïdes per Martí Sales.
La tardor de 2020, l'editorial Males Herbes es van unir amb L'Altra Editorial per a crear Les Altres Herbes.

## Referències

* 1 2 Martí, Virgínia. «El 10è Sant Jordi de Periscopi, Males Herbes i Raig Verd, editorials ja consolidades». 324.cat, 23-04-2022. [Consulta: 3 agost 2022].
* ↑ Cusí, Pau. «Valero Sanmartí és viu: torna el pare de l’humor incendiari en català». El Nacional, 02-02-2021. [Consulta: 3 agost 2022].
* ↑ Plantada, Esteve. «Elisenda Solsona: "M'interessa plantejar arquetips i m'agrada treballar el símbol"» (en catalan). El Temps, 22-07-2019. [Consulta: 3 agost 2022].
* 1 2 Rubio, Carlota. «Males Herbes: “La història de la literatura hi és per jugar-hi”». Núvol, 15-06-2022. [Consulta: 3 agost 2022].
* ↑ «Neix el segell Les altres herbes». Núvol, 21-10-2020. [Consulta: 22 octubre 2020].

## Enllaços externs

* Blog de la revista
# Ametista (color)

L'ametista és el color, de tonalitat violeta, característic del mineral ametista. És el color d'alguns productes (vasos, ampolletes de perfum...) de vidre del període Art Déco.
Una mostra del color ametista:

## Referències

* ↑ «Ametista (color)». Gran Diccionari de la Llengua Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Destructor José Luis Díez

El destructor José Luis Díez (JD) era un destructor de l'Armada Espanyola pertanyent a la Classe Churruca (primera sèrie), basada en la classe anglesa Admiralty type leader (Scott). Fou entregat a la marina espanyola el 13 de setembre de 1929. Va participar en la Guerra Civil en el bàndol republicà.

## Referències

* ↑ Ribas, Albert Guasch «L'encallada del destructor José Luís Díez». Eivissa, 52, 2012, pàg. 22–29. ISSN: 2385-3476.
* ↑ Romero Bartumeus, Luis. «LA ESTANCIA DEL DESTRUCTOR REPUBLICANO "JOSÉ LUIS DÍEZ" EN GIBRALTAR (AGOSTO-DICIEMBRE, 1938)» p. 509-525. Instituto de Estudios Campogibraltareños. [Consulta: 24 febrer 2022].
# Apalis gorjanegra

L'apalis gorjanegra o apalis golanegre(Apalis jacksoni) és una espècie d'ocell passeriforme que pertany a la família Cisticolidae pròpia de les muntanyes d'Àfrica central i la regió dels Grans Llacs d'Àfrica.

## Distribució i hàbitat

Es dissemina per les muntanyes de l'Àfrica equatorial, del Camerun a Kenya i fins al nord d'Angola pel sud.
L'hàbitat natural són els boscos humits tropicals de muntanya, especialment la selva montana de la falla Albertina.

## Referències

* ↑ «Apalis gorjanegra». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 17/01/2023(català)
* ↑ «Master Lists – IOC World Bird List» (en anglès americà). [Consulta: 17 gener 2023].
# Editorial Universitaria de Buenos Aires

L'Editorial Universitaria de Buenos Aires (Eudeba) és l'editorial universitària de la Universitat de Buenos Aires (UBA) i la major del seu tipus a l'Argentina.

## Història

El 1955 es va crear el Departament Editorial de la Universidad de Buenos Aires, que va prendre al seu càrrec la publicació de la Revista de la Universidad de Buenos Aires, que va ser creada el 1904, i va començar la publicació d'una sèrie de llibres de les diverses facultats.
A partir de 1959, va iniciar una molt important feina, estant publicats fins al 1961, més de 150 títols.
Després de l'alçament militar de 1966 molts dels seus integrants van estar obligats a renunciar.

## Actualitat

Fins al 2008 és totalment autofinançada i publica llibres per la majoria de les carreres de la UBA, a més a més d'obres d'interès general. En té un catàleg de més de 700 títols.

## Enllaços externs

* Lloc oficial de l'Editorial Universitaria de Buenos Aires Arxivat 2008-09-08 a Wayback Machine. (castellà)
# Walter Halder

Walter Halder (Toronto, 15 de setembre de 1925 - Toronto, 27 d'octubre de 1994) va ser un jugador d'hoquei sobre gel canadenc que va competir durant les dècades de 1930 i 1940.
El 1948 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Hivern de St. Moritz, on guanyà la medalla d'or en la competició d'hoquei sobre gel. Amb 21 gols fou el màxim golejador de l'equip.
El 2008 fou inclòs al Canadian Olympic Hall of Fame.

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – Wally Halder». [Consulta: 26 gener 2025].
# Editorial minúscula

L'editorial minúscula és una editorial fundada a Barcelona el juliol de 1999 per Valeria Bergalli. Publica en castellà i català. Han publicat novel·les d'autors consolidats com Shirley Jackson, Giani Stuparich; Joseph Roth o Marisa Madieri, entre d'altres, i de veus més joves com Aniela Rodríguez.
Els seu fons editorial s'organitza en aquestes col·leccions: Alexanderplatz (traduccions de novel·les i assajos sobre la realitat alemanya i de les àrees sobre les que aquesta cultura ha exercit el seu influx); Paisajes narrados (obres que ofereixen una perspectiva original sobre un lloc); Con vuelta de hoja (assaigs, biografies i autobiografies); Tour de force (selecció de la literatura contemporània; Micra (textos breus i singulars), i Microclimes (edicions en català). Segons l'editora, els eixos conductors en el catàleg "tenen a veure amb aportar mirades interessants, significatives al voltant de la història i la identitat d'Europa, reflexionar sobre l'exili, els règims autoritaris i quin és el pes que deixen sobre les societats que els han patit".
Entre les seves publicacions més destacades hi ha Y lloviendo pájaros, de Jocelyne Saucier; París Francia, de Gertrude Stein; Viva voz de vida, de Marina Tsvietáieva, o Relatos de Kolimá. Volumen I, de Varlam Xàlamov.

## Referències

* ↑ «Editorial Minúscula, veinte años apostando por literatura de mujeres» (en castellà), 11-07-2019. [Consulta: 22 juliol 2020].
* 1 2 3 «La editorial minúscula cumple veinte años - Estandarte» (en castellà). [Consulta: 22 juliol 2020].
* ↑ Fernández, Laura «El negocio editorial del envejecer» (en castellà). El País [Madrid], 01-07-2019. ISSN: 1134-6582.
* ↑ Andrés Seoane. «Aniversarios editoriales, el libro se viste de fiesta | El Cultural» (en castellà). [Consulta: 22 juliol 2020].
* ↑ «Los primeros 20 años de Editorial Minúscula» (en castellà), 03-06-2019. [Consulta: 22 juliol 2020].
# Aspidolita

L'aspidolita és un mineral de la classe dels silicats que forma part del grup de la mica trioctaedral. Va ser anomenada l'any 1869 per Franz von Kobell del grec ασπίδα "escut", i λίθος, "pedra", en al·lusió a l'aparença dels seus cristalls. Durant molts anys va ser coneguda com una varietat de flogopita rica en sodi (Na-flogopita), fins que va ser aprovada com a espècie per la IMA l'any 2005.

## Característiques

L'aspidolita és un fil·losilicat de sodi i magnesi, de fórmula química NaMg₃(AlSi₃O$_{10}$)(OH)₂. Cristal·litza en el sistema monoclínic formant els cristalls típics de les miques. La seva tenacitat és elàstica i s'exfolia perfectament en {001}.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'aspidolita pertany a «09.EC - Fil·losilicats amb plans de mica, compostos per xarxes tetraèdriques i octaèdriques» juntament amb els següents minerals: minnesotaïta, talc, willemseïta, ferripirofil·lita, pirofil·lita, boromoscovita, celadonita, chernykhita, montdorita, moscovita, nanpingita, paragonita, roscoelita, tobelita, aluminoceladonita, cromofil·lita, ferroaluminoceladonita, ferroceladonita, cromoceladonita, tainiolita, ganterita, annita, ephesita, hendricksita, masutomilita, norrishita, flogopita, polilithionita, preiswerkita, siderofil·lita, tetraferriflogopita, fluorotetraferriflogopita, wonesita, eastonita, tetraferriannita, trilithionita, fluorannita, shirokshinita, shirozulita, sokolovaïta, fluoroflogopita, suhailita, yangzhumingita, orlovita, oxiflogopita, brammal·lita, margarita, anandita, bityita, clintonita, kinoshitalita, ferrokinoshitalita, oxikinoshitalita, fluorokinoshitalita, beidel·lita, kurumsakita, montmoril·lonita, nontronita, volkonskoïta, yakhontovita, hectorita, saponita, sauconita, spadaïta, stevensita, swinefordita, zincsilita, ferrosaponita, vermiculita, bileyclor, chamosita, clinoclor, cookeïta, franklinfurnaceïta, gonyerita, nimita, ortochamosita, pennantita, sudoïita, donbassita, glagolevita, borocookeïta, aliettita, corrensita, dozyita, hidrobiotita, karpinskita, kulkeïta, lunijianlaïta, rectorita, saliotita, tosudita, brinrobertsita, macaulayita, burckhardtita, ferrisurita, surita, niksergievita i kegelita.

## Formació i jaciments

Es troba en aureoles de contacte amb el granit, barrejada amb la flogopita. Sol trobar-se associada a altres minerals com: titanita, escapolita, sadanagaïta, pirrotina, flogopita, pargasita, calcopirita, calcita i apatita. Té dues localitats tipus: Zillertal (Tirol del Nord, Àustria), i la mina Kasuga (Ibigawa-cho, Gifu, Japó).

## Referències

* ↑ «Aspidolite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 16 setembre 2015].
* ↑ «Aspidolite Mineral Data» (en anglès). Webmineral. [Consulta: 16 setembre 2015].
# Pundravardhana

Pundravardhana és el nom d'un antic regne en els territoris entre les actuals Índia i Bangladesh. Les primeres mencions daten del segle iii aC i el descriuen oposat com oposat als aris i posteriorment a l'expansió del budisme per la regió. Fou finalment absorbit pel regne de Gauda en una data indeterminada al voltant del segle vi. L'extensió territorial varia segons l'època o les fonts consultades però sembla clar que la serralada de l'Himàlaia era la frontera nord i que va arribar a controlar gran part de Bengala.

## Referències

* ↑ oy, Niharranjan, Bangalir Itihas, Adi Parba, 2005, ISBN 81-7079-270-3
# Fernando Rodríguez Serena

Fernando Rodríguez Serena (28 de gener de 1941 - 15 d'octubre de 2018) va ser un futbolista espanyol que va jugar d'extrem dret.
Va participar en 144 partits de la Lliga durant nou temporades, marcant un total de 23 gols amb el Reial Madrid, l'Osasuna i l'Elx CF. Amb el primer club, va guanyar la Copa d'Europa de 1966. Va ser internacional amb la selecció espanyola.

## Carrera de club

Nascut a Madrid, Serena va acabar el seu desenvolupament al Reial Madrid i va començar la seva carrera sènior amb el filial. Després va tenir una cessió de dos anys al CA Osasuna, va debutar a la Lliga el 3 de setembre de 1961 en un empat 2-2 a casa contra el RCD Espanyol i va marcar el seu primer gol dues setmanes més tard per ajudar els amfitrions a derrotar l'Atlètic de Madrid 3–1.
Retornat al Santiago Bernabéu, Serena va participar en 86 partits competitius (15 gols) i formar part de les seleccions que van guanyar quatre campionats nacionals i l'edició 1965-66 de la Copa d'Europa. En aquesta darrera competició, va marcar el gol de la victòria a la final contra l'FK Partizan, controlant la pilota amb el pit i fent volea des de fora de l'àrea en la victòria per 2-1 a Brussel·les.
Després de dues temporades més amb l'Elx CF, amb qui va participar en la final de la Copa del Generalíssim de 1969 contra l'Athletic Club, Serena va signar amb el club de Segona Divisió UE Sant Andreu el 1970. Després de 210 partits en totes les competicions al Camp Municipal Narcís Sala, es va retirar als 35 anys.

## Carrera internacional

Serena va disputar un partit per a la selecció espanyola, jugant la segona meitat del partit amistós 0-0 contra França el 9 de gener de 1963 després de substituir Enrique Collar al minut 46.

## Mort

Serena va morir a Pamplona, Navarra, el 15 d'octubre de 2018, a l'edat de 77 anys. S'havia establert a la ciutat després de jubilar-se, casar-se amb María Ángeles Gastón i tenir dos fills.

## Palmarès

Reial Madrid
* La Lliga: 1963–64, 1964–65, 1966–67, 1967–68
* Copa d'Europa: 1965–66

## Referències

* ↑ «Osasuna, 2 – Español, 2» (en castellà). , 04-09-1961.
* ↑ «Osasuna, 3 – A. Madrid, 1» (en castellà). , 18-09-1961.
* 1 2 3 «Falleció Serena» (en castellà). Real Madrid C.F, 15-10-2018. [Consulta: 15 octubre 2018].
* ↑ «Real Madrid CF – All the players in European Cups». RSSSF. [Consulta: 18 octubre 2018].
* ↑ (en castellà) , 15-10-2018.
* ↑ «Homenatge a Serena abans del derbi» (en catalan). UE Sant Andreu, 23-02-2016. [Consulta: 18 octubre 2018].
* ↑ (en castellà) , 10-01-1963.
* ↑ (en castellà) , 15-10-2018. Arxivat 18 October 2018$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2018-10-18. [Consulta: 13 agost 2022].
* ↑ «Muere en Pamplona Fernando Serena, exjugador de Osasuna y campeón de Europa con el Real Madrid» (en castellà). Navarra.com, 15-10-2018. [Consulta: 18 octubre 2018].

## Enllaços externs

* Fernando Rodríguez Serena a BDFutbol
# Aparell de Kipp

L'aparell de Kipp, també denominat generador de Kipp, és un instrument usat per a la preparació de petits volums de gasos. El seu nom ve del seu inventor, Petrus Jacobus Kipp.
Els seus usos més comuns són la preparació d'àcid sulfhídric mitjançant la reacció d'àcid sulfúric amb sulfur ferrós, preparació de diòxid de carboni mitjançant la reacció d'àcid clorhídric amb carbonat de calci, i d'hidrogen mitjançant la reacció d'àcid clorhídric amb un metall apropiat.
L'aparell consisteix en tres cilindres apilats. El material sòlid (per exemple, sulfur ferrós) es col·loca en el cilindre del mitjà i l'àcid en el superior. Un tub s'estén del cilindre superior a l'inferior. El cilindre central té un tub amb una vàlvula utilitzada per a l'extracció del gas obtingut. Quan aquesta està tancada, la pressió del gas en el cilindre central augmenta, empenyent l'àcid de tornada al cilindre superior fins que deixa d'estar en contacte amb el material sòlid, i la reacció cessa.'aparell de Kipp, també denominat generador de Kipp, és un instrument usat per a la preparació de petits volums de gasos.
L'aparell de Kipp és un instrument de laboratori que s'utilitza per generar un flux continu d'hidrogen mitjançant la reacció de l'àcid clorhídric amb el zinc, d'acord amb la següent estequiometria:
    2 HCl + Zn → ZnCl₂ + H₂
    Àcid clorhídric + Zinc → Clorur de zinc + hidrogen molecular lliure.

## Disseny i operació

L'aparell de Kipp està format per tres cilindres apilats verticalment, més o menys semblant a un ninot de neu. El material sòlid (per exemple, sulfur de ferro) es col·loca al cilindre central, l'àcid es posa en el cilindre superior. Un tub s'estén des de la part superior del cilindre en el cilindre inferior. El cilindre central té un tub amb una clau de pas adjunta, que s'utilitza per extreure el gas desprès. Quan la clau de pas està tancada, la pressió del gas a les pujades mitjanes del cilindre i expulsa l'esquena àcid a la part superior del cilindre, fins que ja no està en contacte amb el material sòlid més, i s'atura la reacció química. Generadors de Kipp només funcionen correctament en la forma descrita si el material sòlid és insoluble en l'àcid. En general són de vidre, o de vegades de polietilè.

## Bibliografia

* Green, John Joseph. Chemical Recreations: A Popular Manual of Experimental Chemistry. 10. John Joseph Green, 1860, p. 616 [Consulta: 12 novembre 2007].
* Sella, Andrea «Kipp's Apparaatus». Chemistry World, November 2007, pàg. 81 [Consulta: 13 novembre 2007].

## Enllaços externs

* http://mattson.creighton.edu/History_Gas_Chemistry/Kipps.html
Equipament de laboratori de química :
# Educació a Guinea Equatorial

L'Educació a Guinea Equatorial és gratuïta i obligatòria fins a l'edat de 14 anys. tota l'educació pública depèn del Ministeri d'Educació, Ciència i Esports, la taxa bruta de matriculació en primària va ser 14,97 per cent, i la taxa neta de matriculació en primària va ser del 83,4 per cent. L'ingrés tardà al sistema escolar i les altes taxes de deserció són comunes, les nenes tenen més probabilitats que els nens d'abandonar l'escola, amb matrícula del voltant de 24 per cent dels estudiants.
L'educació primària és de cinc anys, seguits de quatre anys de secundària en la primera etapa i tres anys posteriors per a l'educació secundària en la segona etapa. En 2001, al voltant del 35% dels nens entre les edats de tres i sis estaven matriculats en algun tipus de programa preescolar.
S'estima que al voltant del 45 per cent de tots els estudiants completen la seva educació primària. La ràtio d'alumnes per professor per a l'escola primària era al voltant del 43:1 en 2000, la proporció per a l'escola secundària era de 23:1.
La Universitat Nacional de Guinea Equatorial és l'institut principal d'educació superior. Una altra institució important és el Col·legi Nacional Enrique Nvó Okenve amb presència a Malabo i a Bata. La taxa d'alfabetització d'adults per a l'any 2004 s'estima en al voltant de 84,2 per cent, amb 92,1 per cent per als homes i 76,4 per cent per a les dones.
A partir de 2003, la despesa pública en educació es va estimar en 0,6% del PIB, o l'1,6% de la despesa pública total.

## Vegeu també

* Universitat Nacional de Guinea Equatorial
* Col·legi Nacional Enrique Nvó Okenve

## Referències

* ↑ 2001 Findings on the Worst Forms of Child Labor. Bureau of International Labor Affairs, U.S. Department of Labor (2002). Aquest article incorpora text d'aquesta font, que es troba en domini públic.
* ↑ «En torno al Nzalang Nacional y a sus dirigentes». Arxivat de l'original el 2014-10-10. [Consulta: 10 octubre 2014].
* ↑ https://web.archive.org/web/20120815184557/http://www.dol.gov/ILAB/media/reports/iclp/tda2001/equatorial-guinea.htm
* ↑ "TECHNICAL SUPPORT PROJECT FOR SOCIAL INVESTMENT AND CAPACITY BUILDING IN EQUATORIAL GUINEA", Design and Implementation Plan, Contract No. DFD-I-00-05-0020 TO #2, (September 2006 through August 2008)
# Assab (volcà)

L'Assab també anomenat Ado Ale o Ud'Ale, és un grup de cons d'escòria basàltiques i colades de lava situats a la regió meridional del Mar Roig d'Eritrea. El camp de lava cobreix una àrea de 90 km de llargada per 55 d'amplada que arriba fins al Mar Roig. El seu cim s'eleva fins als 987 msnm. Es desconeix la data de formació, així com la de la seva darrera erupció.

## Referències

* ↑ «Global Volcanism Program | Assab Volcanic Field» (en anglès). [Consulta: 31 març 2024].