OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Col·legi de les Teresianes (Vinebre)

El Col·legi de les Teresianes és un complex religiós que inclou convent i escola gestionada per l'orde de les Teresianes al principi de l'avinguda d'Enric d'Ossó de Vinebre (Ribera d'Ebre) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Arquitectura

Edifici de planta rectangular de planta baixa i dos pisos i coberta plana. El frontis es compon simètricament segons tres eixos, que queden definits per obertures d'arc apuntat a la planta baixa, i acabades en punta als pisos superiors. Al centre de la façana hi ha un gran arc apuntat, dins el qual s'hi obre el portal d'arc de mig punt amb una claustra superior. Sobre l'arc hi ha una placa de pedra esculpida en alt relleu amb la imatge de Jesús acollint entre els seus braços a un grup d'infants. La façana de sol ixent està coronada per un campanar de cadireta. L'edifici està revestit amb pedra picada i totes les obertures es troben emmarcades amb carreus de pedra ben escairats. Els diferents nivells venen marcats per una motllura feta de carreus de pedra (iguals als dels emmarcaments), que, com a única decoració, presenta motius romboidals.
Al pati de la dreta de l'entrada al convent, als finestrals interiors, es troben unes reixes de ferro forjat, que són una còpia idèntica de les del convent de Ganduxer de Barcelona, publicades a la plana 63 del llibre "GAUDÍ", de Salvat (La Caixa, 1984). La diferència entre ambdues es troba en que a les de Ganduxer les reixes segueixen el traçat allargat i d'arc fals, mentre que a les de Vinebre, el finestral és rectangular amb un acabat en triangle.

## Història

Tal com consta inscrit al costat de la porta, el convent es començà a construir el 23 de setembre de 1888 i acabà el desembre de 1895. L'última etapa de les obres va ser dirigida per Enric d'Ossó i Cervelló, fundador de les teresianes. En un principi, va tenir com a projecte fer una església que ocupés tot el que és convent, fent el convent al costat. Finalment, però, tot es va unificar en un mateix edifici, construint-se la capella dedicada a Santa Teresa i les aules corresponents a l'ensenyament.
Enric d'Ossó va néixer a Vinebre el 15 d'octubre de 1840, cantà la primera missa a Montserrat el 7 d'octubre de 1867 i fundà la Companyia de Santa Teresa de Jesús el 23 de juny de 1876. Deixà fundats 32 col·legis amb 400 religioses. Entre els col·legis fundats s'hi troba el de Vinebre. Es deia que la imatge que hi ha sobre el portal l'havia de venir a esculpir Gaudí, gran amic d'Enric d'Ossó. Al convent hi acudien les noies d'Ascó i de la Torre, a més de les de Vinebre.

## Notes

* 1 2 3 4 5 «Convent de les Teresines». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].

## Enllaços externs

* «Col·legi de les Teresianes». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# El abuelo

«El abuelo» té aquests significats:
* El abuelo (pel·lícula de 1925), pel·lícula espanyola de cinema mut, rodada en 1925 i dirigida per José Buchs
* El abuelo (1954), pel·lícula argentina dramàtica estrenada el 1954, dirigida per Román Viñoly i escrita per Emilio Villalba
* El abuelo (pel·lícula de 1998), pel·lícula espanyola de 1998 dirigida per José Luis Garci i candidata a l'Oscar a la millor pel·lícula de parla no anglesa
# Compositor

Una compositora o compositor és algú que compon música, és a dir, que crea una obra reunint o combinant diversos elements musicals.
Escriu una partitura emprant la notació musical perquè ell/a mateix/a o bé d'altres puguin interpretar l'obra. Això ho distingeix del músic que improvisa. Es poden compondre una gran varietat d'obres: orquestrals, de cambra, corals, per a instrument solista, vocals i fins a entrar dins del gènere operístic.
Al llarg de la història de la música clàssica, la funció de compondre música ha variat, segons el context. Als inicis sovint importava més l'execució musical. Escriure, o més tard imprimir partitures podia tenir menys importància, i les persones intèrprets generalment podien modificar les obres en el moment de l'execució. Amb el temps, tanmateix, els i les compositores van començar a donar instruccions molt estrictes, que els intèrprets havien de respectar. Aquest criteri, d'altra banda, podria considerar-se en alguns casos com a molt purista. Per això, el paper de la compositora o compositor ha sigut cada vegada més important, sovint acompanyant al seu prestigi com a intèrpret. Si durant el classicisme va adquirir una creixent importància, en el romanticisme el compositor va esdevenir un personatge gairebé mític, com és el cas de Ludwig van Beethoven.

## Compositors i compositores destacades d'Europa

Alguns de les i els compositors/es més destacats de la història de la música clàssica europea són:
Renaixement: Josquin Des Prés, H. von Bingen, G. Pierluigi da Palestrina, Orlande de Lassus.
Barroc: J. S. Bach, F. Caccini, G. F. Händel, M. Cassulana, A. Vivaldi, I. Leonarda, J. F. Rameau.
Classicisme: W. A. Mozart, F. J. Haydn, H.de Montgeroult, C. W. Gluck, L. V. Beethoven (etapa de joventut)
Romanticisme: C. Schumann, F. Chopin, F. Mendelssohn, R. Schumann, F. Mendelssohn, J. Brahms, L. Farrenc, P. I. Txaikovsky, M. Szymanowska, F. Schubert, E. Mayer,
Segle XX (i finals del XIX): E. Smith, C. Debussy, E. Barns, M. Ravel, A. Beach, S. Rakhmàninov, L. Boulanger, S. Prokoviev, C. Cheminade, B. Bartok, R. Clarke, I. Stravinsky, L. A. Le Beau, A. Schoenberg, E. Maconchy, D. Xostakovitx, F. Mompou, D. Pejacevic, O. Messiaen, G. Ligeti, G. Tailleferre, R. Strauss, Lamote de Grignon,
Actuals (SXX - XXI) S. Gubaidúlina,
El terme compositor es fa servir molt específicament en música clàssica. En la música popular, al compositor/a molt més habitualment se l'anomena autor/a o bé, més específicament cantautor/a quan és a la vegada l'autor/a i l'intèrpret de les seves obres.

## Vegeu també

* Professional de la música
* Llista de compositors
* Llista de compositores
* Compositores a la història de la música
* Bibliografia musical

## Referències

* ↑ «Compositor». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Història de la Música Catalana, Valenciana i Balear - Diccionari (volums IX i X). Edicions 62, Any 2003.
* ↑ Gran Enciclopèdia de la Música. Vuit volums (3000 pàgines). Grup Enciclopèdia Catalana, anys 1999 a 2003.
# Serra de Sant Medir

La Serra de Sant Medir és una serra situada entre els municipis de Cerdanyola del Vallès i de Sant Cugat del Vallès a la comarca del Vallès Occidental, els cims més elevats en són el Turó de Sant Adjutori (265m) i el Turó de Sant Medir (354m).

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Etelvina Andreu i Sánchez

Etelvina Andreu i Sánchez (Benalua, Alacant, 6 de març de 1969) és una política i metgessa alacantina. El 2007 fou la candidata a l'alcaldia d'Alacant pel Partit Socialista del País Valencià (PSPV) no aconseguint els vots suficients per ser alcaldessa. El 2008 fou designada Directora General de Consum depenent orgànicament del Ministeri de Sanitat del Govern d'Espanya.

## Biografia

Militant del PSPV-PSOE des de 1997, Etelvina Andreu és llicenciada en Ciències Físiques i doctora en Medicina. Professionalment ha treballat, primer com a investigadora en la Universitat d'Alacant, i posteriorment com a professora en l'Institut de Bioenginyeria de la Universitat Miguel Hernández especialitzada en pàncrees, fins que en 2004 assumí el càrrec de Sots-delegada del Govern en Alacant. En 2007 és substituïda per Encarnació Llinares en ser triada candidata a l'alcaldia d'Alacant pels socialistes. En l'acte de presentació hi estigué acompanyada per María Teresa Fernández de la Vega, Leire Pajín i el científic Bernat Soria, qui havia sigut el seu professor.
Perdé les eleccions el 27 de maig per 4.000 vots de diferència amb el Partit Popular, qui tornà a obtenir una nova majoria absoluta, aconseguint 15 dels 29 regidors del consistori, davant els 14 dels socialistes. No obstant això, el resultat dels socialistes, un 41,2% va ser el major percentatge aconseguit des de 1983, després de qui fou alcalde d'Alacant José Luis Lassaletta.
Andreu romangué com a cap de l'oposició al consistori alacantí fins al 2008, quan el ministre Bernat Sòria la crida per ser Directora General de Consum al Ministeri de Sanitat i Consum, càrrec que encara ocupa en l'actualitat amb la nova ministra Trinidad Jiménez. Al grup socialista de l'ajuntament és substituïda com a portaveu per Roque Moreno.
El 2012 es va reincorporar a la Universitat Miguel Hernández.

## Referències

* ↑ Etelvina Andreu: «Espero no haver defraudat als votants socialistes», a Información del 25/04/2008.
* ↑ EFE. «Eligen a Roque Moreno como nuevo portavoz municipal» (en castellà), 25-04-2008. [Consulta: 21 febrer 2024].
* ↑ «Sobre mí – Etelvina Andreu Sánchez». [Consulta: 21 febrer 2024].

## Enllaços externs

* El web d'Etelvina Andreu Arxivat 2007-07-10 a Wayback Machine.
* Bloc d'Etelvina Andreu
# Antonio María Aragonés Lloret

Antonio María Aragonés Lloret (Callosa de Segura, 1949-2018) és un professor universitari i polític valencià, diputat al Congrés dels Diputats en la VI Legislatura.
Fill de Pedro Aragonés, fundador de les Escoles Graduades de Callosa de Segura. Ha estat professor del departament d'infermeria de la Universitat d'Alacant, i ha estat assessor de l'Organització Mundial de la Salut a Copenhage pel Ministeri de Sanitat d'Espanya i de l'Organització Internacional del Treball a Brussel·les.
Fou elegit diputat per la província d'Alacant pel Partit Popular a les eleccions generals espanyoles de 1996, on ha estat Ha estat vocal de la Comissió d'Educació i Cultura i de la Comissió de Sanitat i Consum. Posteriorment va ser director dels edificis PROP de la Generalitat Valenciana i director gerent de l'Institut d'Acreditació Sanitària, de la Conselleria de Sanitat de la Generalitat Valenciana.

## Referències

* ↑ Personal de la UA en la Memòria de 2005
* 1 2 Los cargos simbolizan la importancia de la tradición a La Verdad, 8 d'agost de 2009
* ↑ Fitxa al Congrés
# José Guillermo Bernabeu Pastor

José Guillermo Bernabeu Pastor (Mutxamel, 1948 - 2022) fou un físic i polític valencià, diputat al Congrés dels Diputats en la IX Legislatura i regidor al seu municipi de 2003 a 2008.

## Biografia

Es llicencià i doctorà en Física a la Universitat de València. També va fer estudis de Postgrau en l'Advanced School of Physics (Trieste, Itàlia). Professor de batxillerat i de la Universitat d'Alacant (UA), de la que en fou secretari general i vicerector. També va representar Espanya en el Grup de Seguiment del Procés de Bolonya i membre del "Cluster on Modernisation of Higher Education" de la Comissió Europea.
Fou col·laborador de la Direcció General d'Universitats del Ministeri d'Educació i membre de la Unió Astronòmica Internacional.
A les eleccions municipals espanyoles de 2003 fou escollit regidor de turisme i comerç i portaveu del grup del PSPV-PSOE a l'ajuntament de Mutxamel i diputat per la província d'Alacant a les eleccions generals espanyoles de 2008. De 2008 a 2011 fou Secretari Primer de la Comissió d'Indústria, Turisme i Comerç del Congrés dels Diputats En 2011 no es va reincorporar a la seua feina a la Universitat d'Alacant (UA) i fou nomenat catedràtic de física aplicada.
El 2018 es va jubilar i un any després va rebre la medalla de la UA. Va morir després d'una llarga malaltia el 22 de novembre de 2022.

## Referències

* ↑ Corporació de Mutxamel 2003 al web de la diputació d'Alacant
* ↑ José Guillermo Bernabeu al web del Congrés dels Diputats
* ↑ Decret del nomenament, 10 de maig de 2011
* ↑ «Mor l’exdiputat socialista Guillermo Bernabeu» (en catalan). [Consulta: 23 novembre 2022].
* ↑ Bueno, Victoria. «Fallece Guillermo Bernabéu, catedrático de Física aplicada de la UA y exvicerrector» (en castellà), 22-11-2022. [Consulta: 23 novembre 2022].
# Màrius Garcia Bonafé

Màrius García Bonafé (Alcoi, 1941) és un economista valencià. El 1962 milità al PCE i fou detingut per la policia per repartir octavetes. També formà part del cercle de Joan Fuster i formà part del grup de valencians que viatjà a Catalunya el 1962 amb Lluís Vicent Aracil i Eliseu Climent. Tot i mantenir la militància amb el PCE, es va mantenir proper al Partit Socialista Valencià i fou un dels fundadors dels Grups d'Acció i Reflexió Socialista el 1973 i del PSPV el 1974 amb Joan Josep Pérez Benlloch i Vicent Ventura i Beltran. El 1976 va obtenir el Premi Joan Fuster d'assaig per l'obra col·lectiva Raons d'identitat del País Valencià. Pèls i senyals, amb Dolors Bramon, Teresa Carnero, J.A. Martínez-Serrano i Vicent Soler.
Ha col·laborat en la Universitat Catalana d'Estiu i ha publicat articles a l'Avenç. El 1979 fou responsable de publicacions de la Institució Alfons el Magnànim i actualment és professor a la Universitat d'Alacant. També fou director de publicacions de la Institució Valenciana d'Estudis i Investigació.

## Obres

* Procés industrial d'Alcoi (1974)
* La industrialización valenciana: historia y problemas (1978)
* La pintura està plena de coses temibles (2000) a L'Espill
* La protoindustrialització i la indústria rural espanyola al segle XVIII (1983)
* Història de l'economia valenciana (1983)

## Referències

* ↑ Eduard Ramírez Comeig Teixir revoltes. El Bloc d'Estudiants Agermanats: 30 anys per la universitat
# Gran Premi de Portugal del 1989

Resultats del Gran Premi de Portugal de Fórmula 1 de la temporada 1989, disputat al circuit d'Estoril el 24 de setembre del 1989.

## Resultats

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 28 | Gerhard Berger | Ferrari | 71 | 1h 36' 49. 4 | 2 | 9 |
| 2 | 2 | Alain Prost | McLaren - Honda | 71 | + 32.637 s | 4 | 6 |
| 3 | 36 | Stefan Johansson | Onyx - Ford | 71 | + 55.325 s | 12 | 4 |
| 4 | 19 | Alessandro Nannini | Benetton - Ford | 71 | + 1' 22.369 min. | 13 | 3 |
| 5 | 23 | Pierluigi Martini | Minardi - Ford | 70 | + 1 Volta | 5 | 2 |
| 6 | 3 | Jonathan Palmer | Tyrrell - Ford | 70 | + 1 Volta | 18 | 1 |
| 7 | 12 | Satoru Nakajima | Lotus - Judd | 70 | + 1 Volta | | |
| 8 | 7 | Martin Brundle | Brabham - Judd | 70 | + 1 Volta | | |
| 9 | 30 | Philippe Alliot | Lola - Lamborghini | 70 | + 1 Volta | | |
| 10 | 15 | Mauricio Gugelmin | March - Judd | 69 | + 2 Voltes | | |
| 11 | 29 | Michele Alboreto | Lola - Lamborghini | 69 | + 2 Voltes | | |
| 12 | 24 | Lluís Pérez Sala | Minardi - Ford | 69 | + 2 Voltes | | |
| 13 | 25 | René Arnoux | Ligier - Ford | 69 | + 2 Voltes | | |
| 14 | 8 | Stefano Modena | Brabham - Judd | 69 | + 2 Voltes | | |
| Ret | 6 | Riccardo Patrese | Williams - Renault | 60 | sobreescalfament motor | | |
| Ret | 5 | Thierry Boutsen | Williams - Renault | 60 | Sobreescalfament motor | | |
| Ret | 1 | Ayrton Senna | McLaren - Honda | 48 | Col·lisió | | |
| DSC | 27 | Nigel Mansell | Ferrari | 48 | Desqüalificat | | |
| Ret | 9 | Derek Warwick | Arrows - Ford | 37 | Accident | | |
| Ret | 11 | Nelson Piquet | Lotus - Judd | 33 | Col·lisió | | |
| Ret | 21 | Alex Caffi | Dallara - Ford | 33 | Col·lisió | | |
| Ret | 20 | Emanuele Pirro | Benetton - Ford | 29 | Suspensions | | |
| Ret | 16 | Ivan Capelli | March - Judd | 25 | Motor | | |
| Ret | 10 | Eddie Cheever | Arrows - Ford | 24 | Accident | | |
| Ret | 22 | Andrea de Cesaris | Dallara - Ford | 17 | Part elèctrica | | |
| Ret | 31 | Roberto Moreno | Coloni - Ford | 11 | Part elèctrica | | |
| NVC | 4 | Johnny Herbert | Tyrrell - Ford | | | | |
| NVC | 26 | Olivier Grouillard | Ligier - Ford | | | | |
| NVC | 39 | Pierre Henri Raphanel | Rial - Ford | | | | |
| NVC | 38 | Christian Danner | Rial - Ford | | | | |
| NVP | 41 | Yannick Dalmas | AGS - Ford | | | | |
| NVP | 37 | Jyrki Järvilehto | Onyx - Ford | | | | |
| NVP | 18 | Piercarlo Ghinzani | Osella - Ford | | | | |
| NVP | 33 | Oscar Larrauri | Euro Brun - Judd | | | | |
| NVP | 40 | Gabriele Tarquini | AGS - Ford | | | | |
| NVP | 17 | Nicola Larini | Osella - Ford | | | | |
| NVP | 35 | Aguri Suzuki | Zakspeed - Yamaha | | | | |
| NVP | 34 | Bernd Schneider | Zakspeed - Yamaha | | | | |

## Altres

* Pole: Ayrton Senna 1' 15. 468
* Volta ràpida: Gerhard Berger 1' 18. 986 (a la volta 49)
* Primer i únic podi per Onyx
* Última cursa per Enzo Coloni Racing Car Systems

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2015-01-18. [Consulta: 4 maig 2010].
# Shonisaure

El shonisaure (Shonisaurus) és un gènere representat per dues espècies d'ictiosaures que van viure en el Triàsic superior, al territori que actualment és Estats Units.

## Descripció

S. sikanniensis va poder haver mesurat fins a 21 metres, en canvi el S. popularis, més petit mesurava solament 15 m. Ambdues espècies són més grans que Tyrannosaurus.

## Vegeu també

* Shastasaurus, un parent proper de Shonisaurus
* Temnodontosaurus, un altre ictiosaure de mida gran

## Referències

* ↑ Nicholls, Elizabeth L.; Manabe, Makoto «Giant Ichthyosaurs of the Triassic—A New Species of Shonisaurus from the Pardonet Formation (Norian: Late Triassic) of British Columbia». Journal of Vertebrate Paleontology, vol. 24, 4, 2004, pàg. 838-849. DOI: 10.1671/0272-4634(2004)024[0838:GIOTTN]2.0.CO;2. ISSN: 0272-4634.
* ↑ Sander, P.M., Chen X., Cheng L. and Wang X. (2011). "Short-Snouted Toothless Ichthyosaur from China Suggests Late Triassic Diversification of Suction Feeding Ichthyosaurs." PLoS ONE 6(5): e19480. doi:10.1371/journal.pone.0019480

## Bibliografia

* Dixon, Dougal. "The Complete Book of Dinosaurs." Hermes House, 2006.
* Camp, C. L. 1980. Large ichthyosaurs from the Upper Triassic of Nevada. Palaeontographica, Abteilung A, 170:139-200.
* Camp, C.L. 1981. Child of the rocks, the story of Berlin-Ichthyosaur State Park. Nevada Bureau of Mines and Geology special publication 5.
* Cowen, R. 1995. History of life. Cambridge, Mass.: Blackwell Scientific.
* Hogler, J. A. 1992. Taphonomy and paleoecology of Shonisaurus popularis (Reptilia: Ichthyosauria). Palaios 7:108-17.
* McGowan, C., and R. Motani. 1999. A reinterpretation of the Upper Triassic ichthyosaur Shonisaurus. Journal of Vertebrate Paleontology 19:42-49.
* Motani, R., N. Minoura, and T. Ando. 1998. Ichthyosaurian relationships illuminated by new primitive skeletons from Japan. Nature 393:255-57.

## Enllaços externs

* Nevada Division of State Parks Arxivat 2009-05-21 a Wayback Machine.
* THE ICHTHYOSAUR Nevada's State Fossil.
# Baltimore Bullets (1947-1955)

Els Baltimore Bullets van ser un equip de bàsquet de Baltimore (Maryland), que va jugar a l'NBA des del 1950 fins al 1955, quan va desaparèixer. Fundat el 1944, els Bullets van disputar tres temporades a l'ABL, dues temporades a la BAA i sis temporades a l'NBA (van dissoldre durant la temporada 1954-55). Les dues temporades que l'equip va participar en la Basketball Association of America es va classificar pels playoffs i va guanyar un campionat. A l'NBA va participar un cop als playoffs.

## Temporada a temporada

Notes: V = Victòries, D = Derrotes
| Any | Lliga | V-D | Divisió | Playoffs |
| 1947-48 | BAA | 28-20 2n, | Divisió Oest | Vencedor de la BAA |
| 1948-49 | BAA | 29-31 3r, | Divisió Est | Perd les finals de la D. Est |
| 1949-50 | NBA | 25-43 5è, | Divisió Est | |
| 1950-51 | NBA | 24-42 5è, | Divisió Est | |
| 1951-52 | NBA | 20-46 5è, | Divisió Est | |
| 1952-53 | NBA | 16-54 4t, | Divisió Est | Perd les finals de la D. Est |
| 1953-54 | NBA | 16-56 5è, | Divisió Est | |
| 1954-55 | NBA | 3-11 | Divisió Est | desaparegut durant la temporada |

## Referències

* ↑ «NBA Teams that don’t Exist anymore». [Consulta: 9 febrer 2025].
* ↑ «Baltimore Bullets Historical Statistics and All-Time Top Leaders» (en anglès). [Consulta: 9 febrer 2025].
# Martha Boto

Martha Boto (Buenos Aires, 27 de desembre de 1925 - París, 13 d'octubre del 2004) va ser una artista argentina i co-fundadora del Grupo de Artistas no Figurativos. Va rebre la seva formació a l'Escola Nacional de Belles arts i a l'Escola Superior de Belles arts Ernésto de la Cárcova de Buenos Aires, on va diplomar-se el 1950. En els anys 1950 comença a participar en diverses exposicions i mostres. Va formar part de la tradició del construccionisme sud-americà. Va ser coneguda per les seves "recerques liderades sobre el principi de repetició al món de la reflexió". És considerada una pionera de l'art cinètic i programat. Boto buscava un art capaç de despertar diferents emocions, reaccions psicològiques d'alegria i tensió, un art que pugui convertir-se en una medicina per a l'esperit.

## Obres exposades

* Contracción y expansión de líneas, 1964, aparato en movimiento-luz.
* Vibraciones en permanencia, 1965, aparato eléctrico movimiento-luz, 90 x 90 x 60 cm.
* Intersecciones luminosas, 1965, aparato eléctrico movimiento-luz, 60x 60 x 45 cm
* Microluz, 1965, aparato movimiento-luz, 65 x 65 x 30 cm.
* Estructura óptica, 1962, plexiglas, 90 x x45 x 45 cm.

## Exposicions individuals

* 1952 - Galería Van Riel, Buenos Aires, Argentina.
* 1953 - Galería Van Riel, Buenos Aires, Argentina.
* 1954 - Galería Krayd, Buenos Aires, Argentina.
* 1955 - Galería Krayd, Buenos Aires, Argentina.
* 1956 - Galería Galatea, Buenos Aires, Argentina.
* 1957 - Estímulo de Bellas Artes, Buenos Aires, Argentina.
* 1958 - Galería H, Buenos Aires, Argentina.
* 1958 - Galería H, Buenos Aires, Argentina.
* 1964 - Maison des Beaux-Arts, C.R.O.U.S., París, Francia.
* 1969 - Galerie Denise René, París, Francia.
* 1976 - Centre d'Action Culturelle Les Gémeaux, París, Francia.
* 1993 - Espace Bateau Lavoir, París, França.
* 1996 - Galerie Argentine, París, França.
* 1997 - Saint-Lambert Post Office, París, França.
* 1998 - The Eye's Pop: Op Art, Albright-Knox Art Gallery, Buffalo, Estats Units.
* 2003 - Geometrías Heterodoxas, Museo de Arte Moderno de la Ciudad de Buenos Aires, Buenos Aires, Argentina.
* 2004 - Moving Parts: Forms of the Kinetic, Museum Tinguely, Basel, Switzerland; Kunsthaus, Gras, Austria.
* 2006 - Contact Le cyber Cosmos de Boto et Vardanega, Sicardi Gallery

## Referències

* 1 2 exhibit-E.com. «Martha Boto - Sicardi Gallery».
* ↑ Cerrito, Joann. «Contemporary Artists», 01-01-1996.
* ↑ Naylor, Colin. «Contemporary artists», 01-01-1989.
* ↑ Medosch, Armin. «New Tendencies: Art at the Threshold of the Information Revolution (1961 - 1978)», 10-06-2016.
* ↑ Palabra de artista. Textos sobre arte argentino, 1961 - 1981.. Buenos Aires: Fundación Espigas. Fondo Nacional de las Artes., 2010.
* ↑ Argentina en el mundo. Artes visuales 2.. Buenos Aires: Centro de Artes Visuales del Instituto Torcuato Di Tella., 1966.
* ↑ «ART&ART COLLECTION» (en castellà). Arxivat de l'original el 2016-11-13. [Consulta: 12 novembre 2016].

## Enllaços externs

* Biografia en la Encyclopédie audiovisuelle de l'art contemporain