OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# El Temerari remolcat a dic sec

El Temerari remolcat a dic sec (en anglès:The Fighting Temeraire tugged to her Last Berth to be broken up) és un conegut quadre del pintor romàntic britànic Joseph Mallord William Turner realitzat l'any 1838. Es tracta d'un oli sobre tela que mesura 91 centímetres d'alçada per 122 centímetres d'amplada. Actualment es conserva en la National Gallery de Londres (Gran Bretanya).

## Descripció

La pintura representa una escena de la qual el propi Turner va ser testimoni el 1838: el destí final del HMS Temeraire, en el moment en què va ser remolcat des de la base de la flota, Sheerness, a la desembocadura del Tàmesi, fins al seu destí final: el desballestament.
És una obra estranya, romàntica fascinadora i repleta de significat. Sota la superfície es troba una nostàlgica reflexió sobre aquest vaixell tan antic i ferroveller, de com els dies de glòria ja han passat i el fet que fos un dels més grans símbols del poder de la Marina Real Britànica, navega rumb a la seva mort: les drassanes de la flota, on serà desarmat. L'ocàs del sol coincidint amb l'ocàs del vaixell... El quadre també suggereix una reflexió sobre la suplantació de la vellesa per la joventut així com l'enfrontament de valors entre la modernitat de la màquina de vapor -ràpida, tècnica, eficaç... però sense glòria- i la tradició ja passada de la navegació a vela -gran, gloriosa, bonica, noble-, que representada en el quadre pel Temerari es veu amb humiliació remolcada cap a la mort per una màquina de vapor.
Aquest quadre era un dels preferits de Turner. Ha estat interpretat també com una reflexió del pintor sobre la seva pròpia vellesa.

## Europeana 280

Per l'abril de 2016, la pintura El Temerari remolcat a dic sec va ser seleccionada com una de les deu obres artístiques més importants pel projecte Europeana.

## Notes

* ↑ L'HMS Temeraire va lluitar en la batalla de Trafalgar el 1805 i al costat del HMS Victory va participar en l'enfonsament del Redoutable, oferint a l'Imperi Britànic una supremacia marítima que va durar quasi 150 anys.

## Referències

* ↑ Gerald E. Finley, Angel in the Sun: Turner's vision of history, 1999, McGill-Queen's Press, ISBN 0-7735-1747-2
* 1 2 Eschenburg i Güssow, 2005, p. 469.
* ↑ «Europeana 280 Blog» (en inglés). Arxivat de l'original el 2016-05-01. [Consulta: 6 maig 2016].

## Bibliografia

* Eschenburg, Bárbara; Güssow, Ingeborg. El Romanticismo y el Realismo. Los maestros de la pintura occidental, 2005. ISBN = 3-8228-4744-5.
# Estació de Montblanc

Mapa sinòptic línia R13 :
Mapa sinòptic línia R14 :
Montblanc és una estació de ferrocarril propietat d'adif situada a l'est de la població de Montblanc, a la comarca catalana de la Conca de Barberà. L'estació es troba a la línia Tarragona-Reus-Lleida i hi tenen parada trens de les línies R13 i R14 dels serveis regionals de Rodalies de Catalunya, operat per Renfe Operadora.
Aquesta estació es va posar en funcionament l'any 1863 quan va entrar en servei el tram construït per la Companyia del Ferrocarril de Reus a Montblanc (posteriorment LRT) entre Reus (1856) i Montblanc.
L'any 2016 va registrar l'entrada de 26.000 passatgers.

## Serveis ferroviaris

Serveis regionals de Rodalies de Catalunya :
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| Lleida Pirineus | L'Espluga de Francolí | | Vilaverd La Plana-Picamoixons¹ | Barcelona-Estació de França Barcelona-Sant Andreu Comtal |
* Alguns regionals no efectuen parada ni a Vilaverd ni a La Riba. La següent o anterior estació és La Plana - Picamoixons.

## Referències

* ↑ «Conegueu la línia R14». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 juliol 2019].
* ↑ «Anuari estadístic DPTOP 2016. Transport per ferrocarril». Departament de Territori i Sostenibilitat. Arxivat de l'original el 2018-05-04. [Consulta: 9 setembre 2018].

## Vegeu també

* Xarxa ferroviària de Catalunya
* Renfe Operadora
# Hospital de Sant Joan Despí Moisès Broggi

L'Hospital de Sant Joan Despí Moisès Broggi és a Sant Joan Despí a la comarca del baix Llobregat, a la província de Barcelona. Va ser estrenat el febrer de 2010, fruit d'una inversió del l Departament de Salut de la Generalitat de Catalunya.
És el primer hospital del seu nivell que naixia de zero a Catalunya.
L'hospital pertany al Sistema Sanitari Integral d'utilització pública (SISCAT) de Catalunya i és un centre proveïdor del Servei Català de la Salut.
L'Hospital General de l'Hospitalet, l'Hospital Sociosanitari de l'Hospital i l'Hospital de Sant Joan Despí funcionen com un únic centre, el Complex Hospitalari Universitari Moisès Broggi, tots del Consorci Sanitari Integral. El Complex ha adquirit el 2022 la condició d'hospital universitari de la Universitat de Barcelona (UB).
El nom del centre hospitalari ve donat en honor al metge català Moisès Broggi (1908-2012). Broggi amb 102 anys va participar en l'acte inaugural, celebrat el 27 de febrer de 2010.
L'Hospital gestiona el Centres d'Atenció Especialitzada de Sant Feliu (CAE Sant Feliu) i de Cornellà (CAE Cornellà). S'hi treballa amb personal i metodologia de l'hospital, la qual cosa facilita l'accés als pacients i alhora una millor sistemàtica de treball coordinada amb l'hospital.

## Referències

* ↑ «Hospital de Sant Joan Despí». Consorci Sanitari Integra. [Consulta: 18 abril 2024].
* ↑ EFE «El Moisès Broggi, nou ‘hospital universitari’ de la Universitat de Barcelona». El Periòdico, 05-08-2022.
# Joaquim Haickel

Joaquim Elias Nagib Pinto Haickel, o simplement Joaquim Haickel, (São Luís, MA, 13 de desembre de 1959) és és un advocat, escriptor, periodista, cineasta, empresari i polític brasiler que fou diputat de l'estat de Maranhão a la Cambra de Diputats del Brasil.

## Carrera política

Fill de Nagib Haickel i Clarice Pinto Haickel. El 1985 es va graduar com a advocat per la Universitat Federal de Maranhão, es va afiliar al PDS el 1980 i per aquest partit va ser elegit diputat estatal a les 1982 substituint el seu pare. Durant la legislatura va canviar de partit i va ser elegit, succeint també al seu pare, diputat federal pel PMDB a les 1986 i en què va participar en l'Assemblea Nacional Constituent responsable de la Constitució de 1988. Després de tres anys, va emigrar breument al PDC abans d'unir-se al PTB, tot i que no es va presentar a un nou mandat a les eleccions següents.
Durant el govern d'Edson Lobão, va ser subsecretari d'Afers Polítics i sotssecretari d'Educació. Entre el 1994 i 2000, va presidir la Federació de Tennis Maranhense i després va ser vicepresident de la Confederació Brasilera de Tennis. Cinc anys després de la mort del seu pare va assolir un nou mandat de diputat estatal a través del PRP a les 1998 i en tornar al PTB va ser reelegit a les 2002, però va obtenir el seu últim mandat al PMDB a les Eleccions estatals de Maranhão del 2006.

## Carrera artística

Membre de l'Academia Imperatrizense de Letras des d'abril] de 2006, Joaquim Haickel va ingressar a l'Academia Maranhense de Letras el juny del 2009. Vas publicar Confissões de uma caneta (1980), O quinto cavaleiro (1981), Garrafa de ilusões (1982), Manuscritos (1983), Antologia (1984), Antologia erótica (1985), Clara cor-de-rosa (1985), i Dito e feito (2009). El seu curtmetratge Pelo Ouvido va rebre una menció a la XV Mostra de Cinema Llatinoamericà de Catalunya.

## Referències

* ↑ «Câmara dos Deputados do Brasil: deputado Joaquim Haickel».
* 1 2 3 «Biografia de Nagib Haickel». Fundació Getúlio Vargas.
* ↑ «Câmara dos Deputados do Brasil: deputado Nagib Haickel».
* 1 2 «Banco de dados do Tribunal Superior Eleitoral». Arxivat de l'original el 2012-02-17. [Consulta: 27 gener 2022].
* 1 2 «Banco de dados do Tribunal Regional Eleitoral do Maranhão». Arxivat de l'original el 2019-03-09. [Consulta: 27 gener 2022].
* ↑ «BRASIL. Presidência da República. Constituição de 1988».
* ↑ "Desierto adentro", del mexicano Pla, ganó la XV Mostra de cine de Cataluña, El Economista, 3 d'abril de 2009
# Joventuts Socialistes d'Alliberament Nacional

Les Joventuts Socialistes d'Alliberament Nacional (JSAN) foren una organització política juvenil independentista i socialista fundada el 1976 com a secció de joves del Partit Socialista d'Alliberament Nacional (PSAN).

## Història

El 1974 el PSAN patí una escissió i es formà el PSAN-Provisional al qual acompanyaren la majoria dels membres de les joventuts del partit, anomenades Joventuts Revolucionàries Catalanes. És aleshores que el PSAN, en quedar-se orfe d'organització juvenil, va haver de promoure una altra organització. Després d'un any i mig de debat intern i de lluita en diversos fronts, cap a la tardor de 1976 es feia a Montserrat el 1r congrés de les Joventuts Socialistes d'Alliberament Nacional (JSAN), amb l'assistència de 73 representants de les diverses bases d'arreu dels Països Catalans.
En la seva declaració de principis es remarcava l'impuls d'un ampli Moviment Revolucionari de Joves Catalans que dins el moviment de la classe obrera i altres classes populars catalanes avanci en la lluita cap a la construcció de l'Estat Socialista dels Països Catalans.
Les JSAN van participar en l'Assemblea de Catalunya en la Taula de Forces polítiques Juvenils de Catalunya, en la Plataforma d'organitzacions polítiques juvenils de la ciutat de València i en el Congrés de la Joventut de Catalunya. Les JSAN editava l'Estel Roig, com a revista de debat i informació.
Cap a la 1980, la crisi interna que es generar al si del PSAN, que va donar lloc a la tercera escissió de la formació, va fer que la majoria de la militància de les JSAN ingressaren a Nacionalistes d'Esquerra. El sector partidari de no entrar en Nacionalistes d'Esquerra promourà el Front de Joves del PSAN renunciant a la continuïtat de l'organització juvenil i d'aquesta manera es va autodissoldre organització.

## Referències

* 1 2 3 Llibertat.cat. «Ara fa 40 anys del Congrés fundacional de les JSAN». [Consulta: 9 desembre 2022].
* ↑ Buch i Ros, Roger. El Partit Socialista d'Alliberament Nacional dels Països Catalans (PSAN) (1968-1980) (tesi). Barcelona: Universitat Autònoma de Barcelona, 2010, p. 192.
# Julie Zenatti

Julie Zenatti (París, 5 de febrer de 1981) és una cantautora francesa. Donada a conèixer per la seva interpretació de Fleur-de-Lys al musical Notre-Dame de Paris, va publicar el seu primer disc l'any 2000, conegut per la cançó Si je m'en sors Des de llavors ha publicat set àlbums d'estudi més. La seva tessitura de soprano cobreix quatre octaves.

## Trajectòria

Julie Zenatti participà en la cançó Pour que tu sois libre creada per a la campanya La rose Marie Claire en benefici de l'educació de les nenes desfavorides arreu del món.
El desembre de 2012 va signar un manifest amb d'altres personalitats artístiques a favor del matrimoni entre persones del mateix gènere i del dret d'accés a l'adopció per a les parelles homosexuals. Participà en els grans concerts d'Urgences Tchétchénie per tal de recaptar fons el 2017 i el 2018.
El maig de 2015, Julie Zenatti va participar en l'espectacle N'oubliez pas les paroles en benefici de la Fondation pour la recherche médicale. L'acompanyaven Claire Keim, Alix Poisson, Arnaud Ducret, Florent Peyre i Keen'V.
El 19 de desembre de 2018, més de 70 personalitats es van mobilitzar en resposta a la crida de l'associació Urgence Homophobie. Julie Zenatti fou una d'elles i apareix al videoclip de la cançó De l'amour . Participà també en el primer concert de Soyons des héroïnes a internet destinat a ajudar La Maison des femmes, i al senzill Debout les femmes.

## Referències

* ↑ «Julie Zenatti Plus de Diva» (en francès). theatreonline.com. [Consulta: 30 juliol 2018].
* ↑ «Clip "Pour que tu sois libre"» (vidéo). YouTube. [Consulta: 6 juny 2020]..
* ↑ «TÊTU | Urgence Tchétchénie : "Le premier réfugié gay va bien, il est arrivé en famille d'accueil"» (en francès). TÊTU, 02-06-2017 [Consulta: 23 juliol 2018].
* ↑ «Soyons des héroïnes». soyonsdesheroines.fr. [Consulta: 16 agost 2019].
* ↑ «Clip "Debout les femmes" : Brigitte s'entoure de 37 chanteuses pour un hymne féministe». chartsinfrance.net. [Consulta: 16 agost 2019].
# Candanchú

Candanchú és una estació d'esquí situada al terme municipal d'Aísa, província d'Osca, al Pirineu Aragonés. Va ser inaugurada l'any 1928.
Es troba al Pirineu aragonès, al costat del riu Aragó i a 1 km del Port del Somport, frontera amb França. Es troba a 27 km al nord de la ciutat de Jaca.

## Clima

Candanchú té un clima d'alta muntanya. Per tant, té temperatures màximes baixes i mínimes molt gèlides, amb amplituds tèrmiques usualment bastant altes.
S'han arribat a registrar temperatures extremes de -25 °C (febrer de 1956) i de 31 °C (agost de 2012), que suposa una oscil·lació tèrmica absoluta de 56 °C. La temperatura mitjana de les mínimes al gener és de -5 °C i la temperatura mitjana de les màximes és de +2 °C, la qual cosa significa que molts dies la màxima se situa sota zero, mentre que al juliol la mitjana de les mínimes és de 8 °C i la mitjana de les màximes de 19 °C.
Les precipitacions són molt abundants, més de 2.000 litres anuals. Sobretot estan concentrades a l'hivern, en forma de neu. A Candachú es registren uns 180-200 dies de precipitació, dels quals aproximadament 100-120 són en forma de neu. La temperatura mitjana anual oscil·la entre 5.0 i 5,5 °C. A Candanchú ha arribat a nevar tots els mesos de l'any, fins i tot al juliol i a l'agost.
Hi ha boires, sovint, que remunten la vall de l'Asp quan el vent bufa del Nord.

## Instal·lacions

És una estació de marcat caràcter familiar, ja que disposa d'una gran àrea per a esquiadors principiants, que es troba a la zona anomenada Tobazo Bajo - Pista Grande. Al voltant d'una gran cafeteria, a la base de l'estació, hi ha 8 pistes verdes i 2 pistes blaves. A més de comptar amb la gran zona de debutants, disposa de pistes negres i vermelles i itineraris fora de pista, destacant el Tubo de la Zapatilla i Loma Verde, indicats només per a experts.
Les pistes es distribueixen entre els 1.560 i 2.400 metres d'altitud, amb una gran varietat de nivells i amb un total de 58 quilòmetres de pistes. Disposa de 120 canons de neu artificial. Els remuntadors (5 telecadires i 20 teleesquís) donen servei a 19.700 esquiadors/hora. El nombre de pistes d'esquí alpí és de 54. Té també un circuit de fons, homologat per la FIS, i zones preparades per la pràctica de snowboard. Hi ha una pista de competició, amb pistes preparades per a acollir proves internacionals d'eslàlom, eslàlom gegant i supergegant.

## Serveis

Ofereix tots els serveis d'una estació d'esquí: remuntadors, infermeria, escola d'esquí, a més d'escola per a monitors. Disposa també de diversos punts de restauració a tota l'estació, lloguer de material, guarderia, etc. Té l'escola d'esquí més antiga d'Espanya. A més, compta amb un complet circuit d'Esquí de Fons, i un camp de Biatló. S'hi troba també el campament de l'Escola Militar de Muntanya i Operacions Especials, amb base a la caserna de San Bernardo, de Jaca.

## Referències

* ↑ «Enciclopedia aragonesa». enciclopedia aragonesa. [Consulta: 11 juliol 2018].

## Enllaços externs

* Pàgina web de l'estació
# Lucien De Gieter

Lucien De Gieter (Etterbeek, 4 de setembre de 1932) és un autor de còmics belga de parla francesa. És més conegut com el creador de la sèrie Papyrus, que va ser adaptada a dibuixos animats el 1997-1998.

## Biografia

Lucien De Gieter va néixer el 4 de setembre de 1932 a Etterbeek, una comuna de Brussel·les. Va estudiar a l'Institut Saint-Luc de Brussel·les i va passar diversos anys treballant com a decorador d'interiors i dissenyador industrial -en aquesta professió l'artista va participar en l'Exposició Universal de 1958 a Brussel·les. De Gieter tenia vint anys quan es va dedicar al còmic.
De Gieter es va incorporar al diari Spirou el 1961 i va publicar les seves primeres tires còmiques en minirelats. Va escriure diversos contes per a artistes com Eddy Ryssack, Jem, Francis i Kiko, i va crear la seva pròpia historieta adreçada als joves amb el petit cowboy Pony, encara per a aquesta mateixa col·lecció i reeditat l'any 2005 per éditions du Topinambour. De Gieter va entrar a l'estudi Peyo, situat a l'avinguda de Boetendael a Uccle a mitjans de 1965. Va treballar en l'entintat a Els Barrufets fins al 1968 i després va crear nous gags Poussy a partir del 1969. A més del seu treball per a Peyo, De Gieter continua treballant. en els seus propis projectes. La seva sèrie Tôôôt i Puit, un jove pescador de perles i una sirena va ser publicada a Spirou a partir de 1966, així com la de Pony va aparèixer regularment a les pàgines del diari l'any 1968. Encara que es va mantenir fidel a Spirou durant la resta de la seva carrera, De Gieter va fer breus aparicions a la revista Tintín, per al qual va escriure dos contes, i a Le Journal de Mickey. També va ajudar a Berck en la producció de Mischa stories, una tira còmica per a Kauka Editions a Alemanya a principis dels anys setanta.
El 1974, va abandonar Tôôôt i Puit per començar la seva sèrie Papyrus que va continuar fins al 2015 després d'haver produït 33 àlbums.
Segons Patrick Gaumer, els gràfics de De Gieter són paradoxalment més de l'escola de Brussel·les que de la de Marcinelle.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Lucien De Gieter (b. 4 September 1932, Belgium)» (en anglès), 15-08-2022. [Consulta: 26 octubre 2022].
* ↑ Biographie sur BDParadisio.
* ↑ «De Gieter Lucien dans Spirou». [Consulta: 30 octubre 2022].
* 1 2 3 4 Dictionnaire mondial de la bande dessinée 2010, p. 236
* ↑ Dictionnaire de la bande dessinée, p. 608
# Retrat imaginari 2

El retrat imaginari 2 és una pintura sobre taula feta per Armand Cardona Torrandell, sense datar, pintada al voltant de 1978 i que està exposada a la Biblioteca Armand Cardona Torrandell, des de l'octubre de 2011, cedides en dipòsit per la família a la ciutat de Vilanova i la Geltrú.
L'obra va participar en l'exposició col·lectiva Seis artistas catalanes de 1978 a la Galeria Sur de Santander, junt amb Argimon, Maria Girona, Ràfols-Casamada, Josep Maria Subirachs i Todó.

## Descripció

Un rostre sembla surar a la superfície del quadre sobre un fons abstracte de tons pàl·lids. L'obra forma part del cicle Retrats Imaginaris que inicià l'artista a partir de 1967, el segon cicle dedicat aquesta temàtica. Són caps de forma ametllada amb grans ulls que miren de front a l'espectador, sovint omplerts de cal·ligrafies i altres vegades, com en aquest cas, plens de buidor. Cardona situa aquest retrat en un paisatge imaginari, un espai abstracte poblat de formes, colors i textures, sobre el qual ha dibuixat i pintat posteriorment la figura.
L'artista pintà diversos cicles pictòrics on les figures incloïen figures dins els ulls, els caps o els cossos, que eren habitats per persones-pensament, paisatges-sentiments. El cicle de Retrats va ser un d'ells. A vegades pintava testes deshabitades per expressar la manca de sensibilitat, d'intel·ligència, memòria...

## Referències

* ↑ «El llegat d'Armand Cardona Torrandell s'exposarà a la biblioteca del seu nom». Eix diari, 17-10-2011. [Consulta: 20 novembre 2020].
* ↑ Corredor Matheos, José, 1929-. Seis artistas catalanes. [1. ed.]. Santander: Sur, 1978, p. 28 i 48. ISBN 84-85466-03-9.
* ↑ Armand Cardona Torrandell, 1928-1995. Vilanova i la Geltrú: El Cep i la Nansa, 2004, p. 18 i 161. ISBN 84-85960-91-2.
* ↑ Cardona, Àlex; i Masdeu. Armand Cardona i Torrandell (1928-1995). Vilanova i la Geltrú: Ajuntament de Vilanova i la Geltrú, 2003, p. 17.

## Bibliografia

* Corredor Matheos, José, 1929-. Seis artistas catalanes (en castellà). [1. ed.]. Santander: Sur, 1978. ISBN 84-85466-03-9.
# Ricard Ardévol Llorens

Ricard Ardévol Llorens (Falset, 1926 - Barcelona, 2017) va ser un empresari artístic i locutor català. Va gestionar i impulsar diversos locals i discoteques com El Molino de Barcelona o Don Carlo de Girona i va representar artistes com Mary Santpere, Cassen o Hermanos Calatrava.

## Trajectòria

Es va formar al Centre de Lectura de Reus des dels 15 anys i va participar en l'Orfeó Reusenc. Amb 16 anys feia de rapsode i locutor de l'emissora EAJ 11 Ràdio Reus. De seguida va passar a Ràdio Barcelona EAJ 1 i va actuar amb el Quadre Escènic de la cadena. Va guanyar-se el nom de "rapsode de la màxima sensibilitat" pels recitals poètics que va fer en diversos espais com el Palau de la Música o el Teatre Romea.
El 1981 va comparar i durant 13 anys va portar el cabaret El Molino de Barcelona, fins que el va vendre el 1994. Amb l'empresari gironí Joan Planas i Artau va impulsar el Don Carlo de Girona, Can Gabriel de Palafrugell, la Pèrgola de Riudarenes i l'hotel Cap Sa Sal de Pals. També van portar Peroppe's de Blanes, Revolution de Lloret de Mar i la Pista Jardí de Llagostera.
En controlar diversos espais, durant la dècada del 1970 la societat Ardévol-Planas sovint portava artistes per diversos dies com Manolo Escobar, Lola Flores, Julio Iglesias, Peret, Raphael o Joan Manuel Serrat. També organitzaven espectacles de revista amb vedets i còmics per les festes majors.

## Referències

* 1 2 3 4 efe. «Mor als 91 anys el locutor i empresari Ricardo Ardévol», 04-04-2017. [Consulta: 25 juny 2022].
* ↑ Bonaventura, D. «El rei de la cabina». Revista de Girona, 2015, pàg. 82-85.
* ↑ ddg, girona |. «Mor Joan Planas, fundador de la Pèrgola i la Sala de Ball», 12-12-2012. [Consulta: 25 juny 2022].
* ↑ «Recursos | Centre de Recerca i Difusió de la Imatge (CRDI) | Servei de Gestió Documental, Arxius i Publicacions (SGDAP). Ajuntament de Girona». [Consulta: 25 juny 2022].
# Pueltxes algarrofers

Els pueltxes algarrofers o pueltxes de Cuyo foren un poble indígena de l'Argentina, anomenats així pels maputxes de Xile quan van penetrar a la zona.
Els pueltxes de Cuyo o algarrofers vivien a Mendoza al nord dels pehuenxes, al pedemont serrà, entre els rius Barrancas-Colorado i el Diamante que els separava dels huarpes. Corresponien als departaments de Malargüe, San Rafael i General Alvear. Habitaven també al nord de la Província del Neuquén abans de ser desplaçats pels pehuenxes, al seu torn empesos pels huillitxes serrans.
Eren un grup afí als pehuenxes originals, que també pertanyia al grup huarpid. El seu aliment principal va ser la garrofa (d'aquí el seu nom) i com a diferència substancial amb els pehuenxes que eren bàsicament recol·lectors, va ser el mode de vida caçador. La primera referència dels pueltxes algarrofers la va fer en 1594 Miguel d'Olavarría.
Els seus principals parcialitats van ser: morcoyanes, chiquillanes, oscoyanes i tinguiriricas. Els Chiquillanes habitaven des del turó El Nevado fins al departament General Alvear i el riu Diamante, i sectors limítrofs de Xile. Els morcoyanes ocupaven la regió de la Payunia. En la Campanya de Rosas al Desert de 1833 el cacic morcoyán Vicente Goico participar auxiliant les forces de Mendoza de José Félix Aldao.

## Referències

* 1 2 Silva Galdames, Osvaldo «Las etnias cordilleranas de los Andes cecntro-sur al tiempo de la conquista hispana y la cultura Puelche». CUADERNOS DE HISTORIA. DEPARTAMENTO DE CIENCIAS HISTORICAS UNIVERSIDAD DE CHILE, 1990.
* ↑ Biedma, Juan M. Cronica historica del Lago Nahuel Huapi (en castellà). Editorial Del Nuevo Extremo, 1987. ISBN 978-987-1068-21-0.
* ↑ Schobinger, Juan «Conquistadores, misioneros y exploradores en el Neuquén. Antecedentes para el Conocimiento Etnográfico del Noroeste Patagónico.» (en castellà). RUNA, archivo para las ciencias del hombre, 9, 1-2, 1959. DOI: 10.34096/runa.v9i1-2.4550. ISSN: 1851-9628.

## Bibliografia

* Adelaar, Willem (2004). The Languages of the Andes. Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-36275-7.