OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Santiago Zavala Galarreta

Santiago Zavala Galarreta, (Huamachuco, 25 de juliol de 1844- † Batalla de Huamachuco, 10 de juliol de 1883) militar peruà, combatent de la Guerra contra Espanya i la Guerra del Pacífic. Va lluitar a les Campanyes del Sud i la Campanya de la Breña, va fer la marxa al nord que va culminar a Huamachuco, el seu poble natal, morint a la batalla del 10 de juliol.
Va ser fill del coronel Mariano Zavala i la dama Eulalia Galarreta y Colina; nascut en el si d'una important família de Huamachuco. Als 18 anys va abandonar el seu poble natal per dirigir-se en companyia del seu pare a la ciutat de Lima, on es va iniciar en la carrera militar. El 1865 servia com a oficial de cavalleria a l'esquadró Escorta del president Juan Antonio Pezet. El 1866 es va adherir al moviment restaurador encapçalat pel general Mariano Ignacio Prado, combatent a les bateries del Callao, quan l'esquadra espanyola va atacar el port el 2 de maig d'aquell any.
Finalitzada la guerra amb Espanya, es va retirar del servei actiu, establint-se a la ciutat d'Ayacucho, on es va dedicar al comerç. El 1879 tornaria a files quan Xile va declarar la guerra al Perú. Va fer les campanyes del Sud, sent present a les batalles de San Francisco i Tarapacá com a ajudant del llavors coronel Cáceres. Després de les batalles per Lima, partir a unir-se a la resistència de la serra que encapçalava el seu antic cap. El dia 8 de juliol, comandant la cavalleria, va ocupar els suburbis de Huamachuco, mantenint un renyit tiroteig amb les forces xilenes que es retiraven al turó Sazón. Aquella nit, acompanyat dels coronels Leoncio Prado, Isaac Recavarren i Máximo Tafur, es va presentar a la seva antiga casa. Va ser rebut afectuosament pel seus, amb qui va romandre fins a la matinada del dia 9, quan va prendre el lloc al capdavant del seu esquadró.
Iniciada la batalla de Huamachuco el dia 10, i trobant-se en el sector denominat la Calzada, va ser abatut del seu cavall i mort al capdavant dels seus soldats. Segons el testimoniatge de l'alcalde del seu poble, Manuel Landauro, fou "dues vegades ultimat, i profanat el seu cadàver com era d'esperar", la qual cosa fa presumible que ja ferit fos repassat al camp.
El seu cadàver va ser enterrat al cementiri local, d'on el 1889 va ser traslladat a la Cripta dels Herois a la ciutat de Lima.
Actualment el Centre Escolar d'Homes de Huamachuco porta el nom de l'heroi.

## Referències

* ↑ Flavio López Solórzano, "José Faustino Sánchez Carrión: fundador de la república : compendi", pàg. 233
* ↑ Comisión Permanente de la Historia del Ejército del Perú, "La resistencia de la Breña", Tom III, Vol. 2, pàgs. 902-904
* ↑ Andrés Avelino Cáceres, "Memorias del Mariscal Andrés A. Cáceres", edició de Julio C. Guerrero y Carlos Milla Batres, pàg. 164
* ↑ Comisión Permanente de la Historia del Ejército del Perú, "Serie Biográfica Los Héroes de la Breña", Tom I, pàgs. 149-150
* ↑ Danilo Sánchez Lihón, "Vida y obra de un maestro: Carlos Barbarán", pàg. 61
# Pozzolana

La Pozzolana, també coneguda com a cendra pozzolànica (pulvis puteolanus en llatí), és un material silici o de silici i òxid d'alumini que reacciona (reacció pozzolànica) amb l'hidròxid de calci en presència d'aigua a la temperatura d'una habitació. En aquesta reacció es formen compostos insolubles de calci i alumini que tenen propietats de ciment. El nom de pozzolana deriva de la localitat italiana de Pozzuoli. Actualment la definició de pozzolana engloba qualsevol material vulcànic (pumicita o cendra volcànica), predominantment compost de vidre volcànic que es fa servir com pozzolana.

## Ús històric

Les pozzolanes com la Terra de Santorin es van usar a l'est de la Mediterrània des de 500–400 aC. Encara que els primers a usar-la van ser els grecs, finalment van ser els romans els que la van desenvolupar completament en el ciment romà per a edificis i sota l'aigua. Vitruvius menciona quatre tipus de pozzolana: negra, blanca, grisa, i roja i totes elles es podien trobar a Itàlia. Típicament es mesclava amb cal abans d'afegir-hi l'aigua.

## Geoquímica i mineralogia

El principal component de la pumacita i la cendra volcànica és el vidre volcànic molt porós. Aquestes pumacites i cendres només es troben en zones que han estat recentment actives volcànicament.
La majoria de les putzolanes naturals tradicionalment usades pertanyen al grup de la cendra volcànica de Pozzuoli, Terra de Santorin i les parts incoherents del trass d'Alemanya.
La composició química de la pozzolana és variable i reflecteix el tipus de vulcanisme regional. SiO₂ és el component químic principal (des de 52–66 wt% SiO₂) a >66 wt% SiO₂)
La composició mineralògica de la roca piroclàstica inalterada està determinada per la presència de fenocrists i la composició del magma.

## Ús modern

La pozzolana abunda en certs llocs i es fa servir molt per afegir-la al ciment Portland a Itàlia, Alemanya, Turquia, Xina i Grècia.

## Referències

* ↑ Ludwig, U.; Schwiete H.E. «Lime combination and new formations in the trass-lime reactions». Zement-Kalk-Gips, 10, 1963, pàg. 421–431.
* ↑ Damtoft, J.S.; Lukasik J., Herfort D., Sorrentino D. Gartner E.M. «Sustainable development and climate change iniatives». Cement and Concrete Research, 38, 2008, pàg. 115–127. DOI: 10.1016/j.cemconres.2007.09.008.
* Cook D.J. (1986) Natural pozzolanas. In: Swamy R.N., Editor (1986) Cement Replacement Materials, Surrey University Press, p. 200.
* McCann A.M. (1994) "The Roman Port of Cosa" (273 BC), Scientific American, Ancient Cities, pp. 92–99, by Anna Marguerite McCann. Covers, hydraulic concrete, of "Pozzolana mortar" and the 5 piers, of the Cosa harbor, the Lighthouse on pier 5, diagrams, and photographs. Height of Port city: 100 BC.
* Snellings R., Mertens G., Elsen J. (2012) Supplementary cementitious materials. Reviews in Mineralogy and Geochemistry 74:211–278.
# Preston Foster

Preston Foster (Pitman, 24 d'agost de 1900 − San Diego, 14 de juliol de 1970) va ser un cantant i actor de cinema i teatre estatunidenc.

## Biografia

Nascut a Pitman (Nova Jersey), de vegades feia servir el nom artístic de Preston S. Foster. Foster va començar a actuar al cinema el 1929, encara que ja tenia experiència com a actor teatral, havent treballat a Broadway. L'octubre de 1931 seguia actuant-hi en una obra titulada Two Seconds, col·laborant amb Edward Pawley. Alguns dels seus films més destacats van ser Doctor X (1932), Sóc un fugitiu (1932), Annie Oakley (1935), The Last Days of Pompeii (1935), El delator (1935) i My Friend Flicka (1943). En l'àmbit televisiu, va actuar en el drama Waterfront (1954-1955), amb el paper del Capità John Herrick.
La seva primera esposa va ser l'actriu teatral Gertrude Warren, amb la qual va tenir una filla, Stephanie. Es va casar de nou en 1946, en aquesta ocasió amb la també actriu Sheila Darcy, romanent dos junts fins a la mort de l'actor.
Durant la Segona Guerra Mundial, en la qual va servir a la Guàrdia Costera dels Estats Units, va aconseguir el grau de Capità a la Reserva Temporal. Més endavant se li va concedir el rang honorífic de Comodor de la Guàrdia Costanera.
Abans de començar la seva carrera al cinema, Foster era, a més d'actor, cantant, faceta que va recuperar després d'acabar la guerra. El 1948 va formar un trio musical amb la seva dona, Sheila Darcy, i amb Gene Leis, que era l'arranjador. Els tres cantaven en ràdios i clubs, arribant a actuar amb Orrin Tucker, Peggy Ann Garner i Rita Hayworth.
Preston Foster va morir el 1970 al barri de la Jolla de San Diego, a Califòrnia. Va ser enterrat en el Cementiri El Camino Memorial Park de la ciutat on va morir.

## Selecció de la seva filmografia

* Two Seconds (1932)
* Doctor X (1932)
* The Last Mile (1932)
* Life Begins (La vida comença) (1932)
* I Am a Fugitive from a Chain Gang (1932)
* Ladies They Talk About (1933)
* Elmer, the Great (1933)
* Corruption (1933)
* Sensation Hunters (1933)
* Hoop-la (1933)
* Heat Lightning (1934)
* El delator (The Informer) (1935)
* The Last Days of Pompeii (1935)
* Annie Oakley (1935)
* Love Before Breakfast (1936)
* The Plough and the Stars (1936)
* First Lady (1937)
* Sea Devils (1937)
* Els que morirem aviat (We Who Are About to Die) (1937)
* The Outcasts of Poker Flat (1937)
* The Westland Case (1937)
* Army Girl (1938)
* Submarine Patrol (1938)
* Up the River (1938)
* The Storm (1938)
* Everybody's Doing It (1938)
* North West Mounted Police (1940)
* Secret Agent of Japan (1942)
* A Gentleman After Dark (1942)
* Little Tokio, U.S.A. (1942)
* Thunder Birds (1942)
* American Empire (1942)
* My Friend Flicka (1943)
* Guadalcanal Diary (1943)
* Thunderhead, Son of Flicka (1945)
* The Valley of Decision (1945)
* The Harvey Girls (1946)
* La dona de foc (Ramrod) (1947)
* I Shot Jesse James (1949)
* The Big Cat (1949)
* Tomahawk (1951)
* The Big Night (1951)
* Kansas City Confidential (1952)
* I, the Jury (1953)
* Els viatgers del temps (The Time Travelers) (1964)
# Romà Alís Flores

Romà Alís i Flores (Palma, 24 d'agost de 1931 - Madrid, 29 d'octubre de 2006) fou compositor i pianista mallorquí, reconegut també per la seva carrera com a crític musical, docent i director tant de cors com d'orquestres.

## Biografia

Romà Alís es formà al Conservatori Superior Municipal de Barcelona, on estudià piano, composició i direcció d'orquestra amb mestres com Rafael Gálvez, Lluís Millet, Joan Pich Santasusana, Joaquim Zamacois, Eduard Toldrà i Joan Gibert, completant més endavant la seva formació a Ginebra. Un cop es diplomà, exercí càrrecs musicals a Barcelona, Sevilla i Madrid, on des de 1971 fou catedràtic de composició al Reial Conservatori Superior de Música. També impartí classes de contrapunt i fuga al Conservatori Superior de Sevilla, on formà nombroses figures destacades del panorama musical espanyol contemporani.
Treballà com a pianista, arranjador, director de cors i orquestres, crític musical i comentarista a ràdio i televisió. Col·laborà amb institucions de prestigi com l'Orquestra Nacional d'Espanya, l'Orquestra Ciutat de Barcelona i la Setmana de Música Religiosa de Conca. Al llarg de la seva carrera, fou guardonat amb premis com el Divonne-les-Bains (1961), el Premi Alemany i Vall (1965) i el Premi UNDA (1975).

## Obra

Amb més de dues-centes composicions, la producció d'Alís fou extremadament diversa, incloent música per a orquestra, cor, piano, cinema, televisió, teatre i ballet. Entre les seves obres més destacades es troben:
* Salmos cósmicos, op. 80, per a quatre cors i dues orquestres (1969)
* Jesucrist al desert. Primera temptació, op. 141, oratori (1985)
* Homenatge a Antoni Gaudí, op. 149, càntic simfònic (1987)
El seu estil destacà per l'ús un llenguatge aparentment lliure en el qual combinà tonalitat, atonalitat i cromatisme, però sempre amb una estructura coherent i gran sensibilitat. Alhora, reflectí influències del romanticisme, impressionisme i altres elements contemporanis. Les seves composicions foren interpretades a festivals internacionals i enregistrades per emissores com Ràdio Nacional d'Espanya i Ràdio Ginebra.

## Referències

* 1 2 CURESES, Marta. «IX», Història de la música catalana, valenciana i balear. Barcelona: Edicions 62, 2003, p. 35. [Consulta: 25 novembre 2024].
* 1 2 COMPANY FLORIT, Joan. «Alís Flores, Román», Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Madrid: SGAE, 1999-2002, vol. 1, p. 287-288.
* 1 2 «Romà Alís i Flores». Gran Enciclopèdia de la Música. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 25 novembre 2024].
# Segell dels Profetes

Segell dels Profetes o Darrer dels Profetes (àrab: خاتم النبيين, Ḫātam an-Nabiyyīn', o خاتم الأنبياء, Ḫātam al-Anbiyāʾ) és un dels títols que l'Alcorà reserva a Mahoma, profeta de l'islam. En general, els musulmans interpreten que això vol dir que Mahoma és l'últim profeta enviat per Déu. La principal menció que se'n fa al llibre sagrat de l'islam és a l'aleia 40 de la sura 33 (Al-Ahzab, Els coalitzats):
| « | Muhàmmad [Mahoma] no és el pare de cap home, dels vostres homes. Ell és només el missatger de Déu, Al·là, i el segell, final, perfecte, de tots els profetes. Déu sap molt bé totes les coses! | » |
El 22 de juny del 2020, el Govern del Pakistan feu obligatori afegir l'epítet خاتم النبیین, Khátaman Nabiyín, al nom «Muhàmmad» (en referència al profeta) en tots els llibres de texts i documents oficials.

## Referències

* ↑ Castells Criballes, Margarida; Cinca Pinós, Dolors. Diccionari Àrab-Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2007, p. s.v. "ختم". ISBN 978-84-412-1546-7.
* ↑ Sardar i Davies, 2004, p. 38.
* ↑ Míkel de Epalza (trad.). L'Alcorà. Barcelona: Proa, 2001, p. 618. ISBN 84-8256-958-9.
* ↑ «قومی اسمبلی: نصابی کتب میں حضرت محمدﷺ کے نام کیساتھ خاتم النبیین لکھنے کی قرارداد منظور» (en urdú). جنگ, 22 juny 2020 [Consulta: 24 juny 2020].

## Bibliografia

* Sardar, Z.; Davies, M. W. Inshallah: comprendre l'islam. Intermón Oxfam, 2004. ISBN 9788484523000.
# Viquipèdia en xinès

Viquipèdia en xinès (中文維基百科/中文维基百科) és l'edició en idioma xinès de Viquipèdia. Iniciada l'octubre de 2002, en aquell moment tenia 201.025 articles, essent la 12a viquipèdia per nombre d'articles.

## Nom

El nom de la versió xinesa de viquipèdia (xinès tradicional: 維基百科, xinès simplificat: 维基百科, pinyin: wéijī bǎikē, literalment "enciclopèdia wiki") es va decidir el 21 d'octubre de 2003, després d'una votació. La transcripció al xinès del terme "wiki" consta de dos caràcters: wéi (t. 維, s. 维), el qual significat original com morfema xinès és el de "xarxa de pescar" o "fibra", utilitzat aquí en al·lusió a Internet; i jī (基), que significa "base" o "fonament". La segona part del nom, bǎikē (百科), és abreviatura de la paraula xinesa "enciclopèdia" bǎikē quánshū (t. 百科全書, s. 百科全书), que significa literalment "llibre complet de les cent (és a dir, múltiples) matèries".
A més de wéijī (t. 維基, s. 维基), s'han proposat altres transcripcions en caràcters xinesos per al concepte tecnològic de "wiki", tals com wéikè (t. 維客, s. 维客) o wéijì (t. 圍紀, s. 围纪). Els projectes de la fundació Wikimedia utilitzen sempre la primera forma, per la qual cosa en l'ús actual en xinès, el terme wéij sol associar-se a Wikimedia.
Wikipedia en xinès utilitza també un subtítol en xinès clàssic: Hǎi nà bǎi chuān, yǒu róng nǎi dà (t. 海納百川，有容乃大, s. 海纳百川，有容乃大), que significa "El mar rep cent rius, i tots els acull. Tal és la seva grandesa". Aquest símil entre el mar i la immensitat del coneixement humà utilitza també el numeral 100 com a sinònim de "nombrós" recurs molt habitual en xinès, i és la primera meitat d'un famós rodolí compost pel funcionari i poeta de la dinastia Qing Lin Zexu.

## Dates claus

* 12 de novembre de 2006: La Viquipèdia en xinès assoleix 100.000 articles.
* 21 de setembre de 2006: La Viquipèdia en xinès ateny 90.000 articles.

## Enllaços externs

* Informació tècnica a Wikimedia Meta sobre la conversió automàtica entre xinès simplificat i tradicional en la Viquipèdia xinesa
* Pàgina principal de Baidu Baike
# Llevant septentrional

El Llevant septentrional és una regió de la Mediterrània oriental que forma part de la zona més àmplia coneguda com a Llevant, i s'estén cap al sud fins al riu Litani.
En arqueologia, el Llevant septentrional es pot definir com la part nord del que en àrab es coneix com a Bilad aix-Xam, o "la terra del Xam [Síria]", és a dir, la zona septentrional de la Gran Síria. El manual d'Oxford de l'arqueologia del Llevant: c. 8000–332 aC (The Oxford Handbook of the Archaeology of the Levant: c. 8000–332 BCE (OHAL; 2013) delimita els seus límits, per als propòsits específics del llibre, de la següent manera:
* Al nord: les muntanyes del Taure o la plana d'Amuq.
* A l'est: els deserts orientals, que inclouen (de nord a sud) l’Eufrates i la zona de Jebel el-Bixri a la regió septentrional del Llevant, seguit del desert de Síria a l'est de l'interior oriental de la serralada Antilíban (la part més meridional del qual és Mont Hermon), també coneguda com la regió de Badia. En altres paraules, Mesopotàmia i la part nord del desert d'Aràbia.
* Al sud: el riu Litani, que marca la frontera amb el Llevant meridional.
* A l'oest: el mar Mediterrani

## Vegeu també

* Història de Síria
* Història del Líban
** Arqueologia del Líban

## Referències

* 1 2 Steiner, Margarete Laura; Killebrew, Ann E. The Oxford Handbook of the Archaeology of the Levant: C. 8000-332 BCE (en anglès). OUP Oxford, 2014. ISBN 978-0-19-921297-2.
* ↑ Steiner, Margarete Laura; Killebrew, Ann E. The Oxford Handbook of the Archaeology of the Levant: C. 8000-332 BCE (en anglès). OUP Oxford, 2014. ISBN 978-0-19-921297-2.
* 1 2 Steiner, Margarete Laura; Killebrew, Ann E. The Oxford Handbook of the Archaeology of the Levant: C. 8000-332 BCE (en anglès). OUP Oxford, 2014. ISBN 978-0-19-921297-2.
* 1 2 Steiner, Margarete Laura; Killebrew, Ann E. The Oxford Handbook of the Archaeology of the Levant: C. 8000-332 BCE (en anglès). OUP Oxford, 2014. ISBN 978-0-19-921297-2.

## Bibliografia

* The Oxford Handbook of the Archaeology of the Levant: c. 8000-332 BCE. Oxford University Press, 2013-11-01. DOI isbn 9780199212972. 10.1093/oxfordhb/9780199212972.001.0001. isbn 9780199212972.. ISBN 978-0-19-921297-2.
# Gerena

Gerena és una localitat de la província de Sevilla, Andalusia, Espanya. L'any 2007 tenia 6000 habitants. La seva extensió superficial és de 129 km² i té una densitat de 45,2 hab/km². Les coordenades geogràfiques que té són 37° 31′ N, 6° 09′ O. Està situada a una alçada de 86 metres i a 26 kilòmetres de la capital de la província, Sevilla.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1998 | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 | 2008 |
| 5421 | 5450 | 5509 | 5534 | 5601 | 5720 | 5762 | 5827 | 5966 | 6016 | 6254 |

## Referències

* ↑ Carrión et al, 2000, p. 34.

## Bibliografia

* Javier Carrión, Miguel Gallardo y otros. Tesoros de la provincia de Sevilla. ABC. D.L. M-34.627-2000
# Forn de maons

El forn de maons, també conegut com a forn de maçoneria, és un dels tipus més antics de calefactor construït per l'home. Emprat pels els nostres avantpassats en el dia a dia, per coure, cuinar, rostir o, en general, per a qualsevol tipus d'elaboració d'aliments a base d'escalfor. Hi ha forns de maons escalfats amb gas o amb calefactors elèctrics.
Al principi tenia forma d'una gran xemeneia de pedra, que es feia servir tant per a la cocció dels aliments com per a la calefacció de la llar. El forn de llenya és força eficaç a l'hora d'escalfar les habitacions i, a més, allibera la calor lentament. El forn Leivinuunit és de construcció tradicional de pedra natural i morter de fang, més tard de maons, i ara el material pot ser més resistent en forns de fosa de masses, i la superfície de la pedra de sabó.

## Models de forn i l'ús de

El forn de maons tradicional és relativament gran, i hi es pot cremar troncs de 70 a 100 cm de longitud. Les xemeneies de maçoneria eren, abans de la invenció de la cambra del forn, encara més àmplies i més altes. Tradicionalment, l'objectiu del forn sempre ha estat cuinar. Karelia Istme també era conegut com a forns de fang senzill i guix colpejat en un motlle. Entre altres coses, al nord de Rússia i Sibèria el tradicional forn de grans dimensions també s'ha utilitzat per al bany.
Per a la cuina tradicional el forn de maons, en un primer pla, podria ser un lloc per cuinar. El forn també es pot utilitzar com a estufa, quan la temperatura del moment es pot mantenir, després de la calefacció, per al foc de l'estufa. Actualment, els tradicionals dissenys s'han modernitzat, i una xemeneia pot combinar llar de foc i el forn, molt sovint, es pot utilitzar per mantenir el foc a la xemeneia i poder cuinar. La massa relativament petita i la capacitat d'emmagatzematge de calor causa un fet: els forns sovint no produeixen suficient per escalfar més.

## Vegeu també

* Forn rus
* Llar de foc
* Forn de fang
* Forn de llenya
* Llenyataire
# Yan Shixan

Yan Shixan (xinès: 阎锡山) (Dingxiang County, 8 d'agost de 1883 - Taipei, 22 de juliol de 1960) fou un militar i senyor de la guerra que tenia el seu camp d'acció a la seva província natal i va estar al servei del govern republicà xinès. Com a polític va tenir càrrecs de responsabilitat com el de primer ministre de la República a Taiwan.

## Biografia

La seva formació militar la rebre a la Xina i més endavant va ingressar a l'Acadèmia Imperial Militar al Japó. En aquest país va contactar amb la Tongmenghui, associació de conspiradors contraris a la dinastia Qing vinculada amb Sun Yat-sen. Quan esclatà el moviment republica a la Xina el 1911, Yan va prendre el control del poder a Shanxi (pràcticament des del 1916 al 1949, ja que a la mort de Yuan Shikai, el juny de 1916, era l'home fort i el govern central no tenia les forces suficients per a sotmetre'l. A diferència del que va passar a altres zones evità una guerra civil. Va participar en l'Expedició del Nord del Kuomintang destinada a unificar el país.
Governà de manera dictatorial mitjançant el seu exèrcit. Va crear el seu propi partit (l'Associació Democràtica Revolucionària). Malgrat haver jurat fidelitat, el 1925, al govern de Chiang Kai-shek es va unir al grup format per Feng Yuxiang, Li Zongren i Wang Jingwei que intentava expulsar Chiang Kai-shek del poder. Retirat davant la pressió nacionalista, a l'inici dels anys 30 del segle passat, tornà a controlar Shanxi i, per tal de frenar els avenços, s'adoptaren una sèrie de reformes i va realitzar obres públiques. També prohibí l'embenat dels peus de les nenes i lluità contra el consum de l'opi.
En l'Incident de Xian va donar suport a Zhang Xueliang quan aquest, el 1936, va fer presoner Chiang Kai-shek per forçar-lo a arribar a un acord amb els comunistes.
Durant la Segona Guerra Sinojaponesa va lluitar contra els intents dels nipons a envair Shanxi però se li ha criticat el seu paper ambigu (contraposant l'avenç de les tropes de Mao amb l'ocupació parcial de l'exèrcit imperial estranger). Durant la guerra civil entre el Kuomintang i els comunistes i els seus aliats va resistir fins al darrer moment. Fugí a Taiwan (via Nanjing) on es van fer forts els partidaris de Chiang Kai-shek, enduent-se el tresor provincial (1949). A Taiwan va ser primer ministre de la República de la Xina des del 3 de juny de 1948 fins al 7 de març de 1950. Va morir a Taipei el 1960.

## Bibliografia

* Modern China's Ethnic Frontiers: A Journey to the West de Hsiao-ting Lin, Es.itorial Routledge, 2011, ISBN 978-0-415-58264-3. Pàgs. 15, 17, 19-20, 23, 31 i 45.
* War and Nationalism in China: 1925-1945 de Hans van de Ven. Ed.Routledge-Curzon. ISBN 978-0415514996. Pàgs. 74, 77,108-109, 123, 128, 131, 133141 i 149-150