OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Confederació Europea de Sindicats

La Confederació Europea de Sindicats (CES), en anglès European Trade Union Confederation (ETUC), agrupa a la majoria de sindicats europeus i els representa davant de les institucions de la Unió Europea (UE) i de l'Associació Europea de Lliure Comerç (AELC), institucions que la reconeixen com a la sola organització sindical interprofessional europea representativa.
Va ser fundada el 1973 i té la seu a Brussel·les.

## Objectius

La CES lluita perquè la UE no es limiti a ser únicament un mercat únic de béns i de serveis, sinó que també esdevingui una Europa social que porti a la millora del benestar dels treballadors i de llurs famílies. La CES defensa valors socials fonamentals tals com la solidaritat, la igualtat, la democràcia, la justícia social i la cohesió. I més concretament, lluita per aconseguir:
* augments salarials pels treballadors,
* la posada en marxa del Socle européen des droits sociaux ;
* llocs de treball de qualitat per a tots,
* un nivell elevat de protección social,
* la igualtat entre homes i dones i igualtat en llurs salaris,
* una bona salut i seguretat en el treball,
* la liberté de circulais per ale treballadors europeus i l'acabament del dúmping social ;
* serveis públics de qualitat accessibles per a tots,
* un marc europeu per millorar el nivell de les legislacions socials nacionals,
* actions en favor de la lluita contra el canvi climàtic, tot promovent una transició justa,
* la promoció dels valors socials europeus en els altres llocs del món.
La CES va celebrar el seu darrer congrés entre el 21 i 24 de maig de 2019 a Viena, on va adoptar un Manifest que defineix les seves exigències en matèria de governança econòmica i política de l'ocupació, de drets sindicals i de diàleg social, així com de noves normes socials i d'una mundialització equitable.

## Organitzacions membres

La CES agrupa prop de 90 organitzacions sindicals pertanyents a 38 països europeus diferents. Les organitzacions sindicals presents als Països Catalans que formen part de la CES són:

### Andorra

* USDA: Unió Sindical d'Andorra.

### Estat espanyol

* CCOO: Comissions Obreres.
* UGT: Unió General de Treballadors.
* USO: Unió Sindical Obrera.
(fora dels Països Catalans, el sindicat basc ELA-STV també és membre de la CES)

### Estat francès (Catalunya Nord)

* CFDT: Confederació Francesa Democràtica del Treball.
* CFTC: Confederació Francesa dels Treballadors Cristians.
* CGT: Confederació General del Treball.
* FO: CGT-Força Obrera.
* UNSA: Unió Nacional dels Sindicats Autònoms.

## Referències

* ↑ «Confederació Europea de Sindicats». [Consulta: 25 maig 2020].
* ↑ «ETUC: Objectifs et priorités» (en francès). [Consulta: 24 maig 2020].
* ↑ «ETUC. Manifesto 2019+2023» (en anglès). [Consulta: 24 maig 2020].
* ↑ «ETUC. National Trade Union Confederations (87)» (en anglès). [Consulta: 24 maig 2020].

## Bibliografia

* WAGNER, Anne-Catherine. Vers une Europe syndicale : Une enquête sur la Confédération européenne des syndicats. Editions du Croquant, Vulaines sur Seine (França) 2005. ISBN 978-2914968102.
# Confederació de Sindicats Unitaris de Treballadors

Confederació de Sindicats Unitaris de Treballadors (CSUT) va ser un sindicat espanyol d'ideologia maoísta. Va ser fundat després de l'assemblea clandestina de Comissions Obreres de juliol de 1976 a Barcelona en la qual es promou, pels elements més pròxims al Partit Comunista d'Espanya (PCE), sol·licitar la legalització d'aquest sindicat a les autoritats. Fins llavors Comissions Obreres havia estat un moviment sindical poc cohesionat i heterogeni que agrupava gairebé tota l'oposició sindical al franquisme. D'aquesta manera la facció de Comissions Obreres pròxima al Partit del Treball d'Espanya (PTE) decideix no acceptar l'hegemonia comunista en el nou sindicat i escindir-se. El mateix succeiria amb el Sindicat Unitari, pròxim a l'Organització Revolucionària dels Treballadors.
El seu secretari general va ser Jerónimo Lorente, funcionari de Correos. A les eleccions sindicals de 1978 no va arribar a superar el 3% de representació global si bé en algun sector (Sindicat d'Obrers del Camp d'Andalusia, Correus) la seva influència era important. No obstant això, a les de 1980 els seus resultats van ser desastrosos Després de la pràctica dissolució del sindicat en el seu segon congrés en 1981 alguns dels seus membres van passar a la CGT.

## Bibliografia

Díaz Macías, E. M. (2021). Los últimos chinos: Historia del Partido del Trabajo de España (PTE) 1967-1980. Dykinson.
Martín Ramos, J. L., (Ed.) (2011). Pan, trabajo y libertad: historia del Partido del Trabajo de España. El Viejo Topo
Satrustegi Andres, Imanol (2022). Unitary unionism in the transition: a general approach from Navarre, Labor History, https://doi.org/10.1080/0023656X.2022.2156990
Simón Arce, R. A. (2013). Ayer España enrojeció: el Partido del Trabajo de España, y el sindicalismo de clase en los setenta. Análisis Históricos Del Sindicalismo En España: Del Franquismo A La Estabilidad Democrática (1970‐1994), (82-103), Fundación Largo Caballero.
Wilhelmi Casanova, G. (2016). Romper el consenso: La izquierda radical en la Transición (1975- 1982). Siglo XXI.
# Rambrouch

Rambrouch (luxemburguès Rammerech, alemany Rambrouch) és una comuna a l'oest de Luxemburg, que forma part del cantó de Redange. Comprèn les viles d'Arsdorf (amb Bilsdorf), Bigonville, Folschette (amb Eschette, Hostert, Schwiedelbrouch i Rambrouch), Koetschette i Perlé (amb Haut-Martelange, Holtz, Rombach i Wolwelange). Limita amb els municipis d'Ell, Préizerdaul, Redange i Wahl al cantó de Redange, i els de Boulaide i Neunhausen al cantó de Wiltz.

## Població

| Nacionalitat | Població | % |
| luxemburguesos | 2.299 | 69,00% |
| Forasters | 1.033 | 31,00% |
| - portuguesos | 131 | 3,93% |
| - francesos | 70 | 2,10% |
| - italians | 36 | 1,08% |
| - belgues | 572 | 17,17% |
| - alemanys | 34 | 1,02% |
| - iugoslaus | 92 | 2,76% |
| - altres | 98 | 2,94% |

## Evolució demogràfica

| Any | Població |
| 15/02/2001 | 3.332 |
| 01/01/2002 | 3.397 |
| 01/01/2003 | 3.442 |
| 01/01/2004 | 3.517 |
| 01/01/2005 | 3.581 |

## Vegeu també

* Napoléonsgaard
# Consumisme

El consumisme és un corrent econòmic fonamentat en l'increment infinit de consum de béns.
És una opció filosòfica i econòmica que preconitza que la felicitat rau en la compra de béns i serveis i així es contribueix al creixement econòmic.
Es centra en la idea de l'imaginari col·lectiu, ja que es creen una sèrie de valors comuns de la societat en la qual tothom té la necessitat de comprar i consumir el mateix producte.
L'opció es resumeix en la frase irònica «compro, per tant existeixo», una paràfrasi de la idea de René Descartes (1596-1650) «penso, per tant existeixo». El model econòmic del consum infinit en una Terra de recursos finits és subjecte de crítica, pel desgast i el seu impacte en els recursos naturals i l'equilibri ecològic. La terra no té prou recursos (sòl arable, primeres matèries…) per poder generalitzar a tots els habitants del planeta el volum de consum de recursos per capita de la societat occidental. Per la seva influència en el canvi climàtic, els mètodes de producció per respondre a la demanda creixent inherent al consumisme produeixen residus tòxics i altres efectes que redueixen encara més els recursos limitats d'aigua potable i terra arable.

## Origen i antropologia del consumisme

El consumisme inicia el seu desenvolupament i creixement al llarg del segle xx com a conseqüència directa de la lògica interna del capitalisme i l'aparició del màrqueting o publicitat -eines que fomenten el consum generant noves necessitats en el consumidor-. El consumisme s'ha desenvolupat principalment en el denominat món occidental -estenent-se després a altres àrees-, fent-se popular el terme creat per l'antropologia social societat de consum, referit al consum massiu de productes i serveis.
Per Jeremy Rifkin a la dècada de 1920 es va produir una sobreproducció als Estats Units -motivada per una augment de la productivitat i una baixada de la demanda per l'existència d'un alt nombre d'aturats degut als canvis tecnològics- que va trobar en el màrqueting l'eina per incrementar, dirigir i controlar el consum.
En relació amb l'evolució des de les primitives societats igualitàries a societats de classes diferenciades i el pas de l'intercanvi i la reciprocitat a l'acumulació.

## Referències

* ↑ «Consumisme». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Compro, per tant existeixo». TV3, 05-03-2008.
* ↑ «Foot Print Basics» (en anglès). Global Footprint Network. [Consulta: juliol 2016].

## Bibliografia

* Bauman, Zygmunt. Vida de consum. Viena Edicions, 2008.

## Enllaços externs

* Latouche, Serge «La gente feliz no suele consumir» (en castellà). Diario de Navarra, 11-02-2011.
* Documental Comprar, llençar, comprar (2010)

## Vegeu també

* Anticonsumisme
* Moda presta
# Articulació de revolució

Una articulació de revolució o rotació, o simplement R, és un parell cinemàtic que permet un moviment de rotació relatiu al voltant d'un eix comú. L'element interior se sol anomenar pivot, monyó o espiga mentre que la part exterior se sol anomenar coixinet.
Alguns exemples pràctics de l'ús de l'articulació de rotació són les frontisses d'una porta, la unió pistó-biela d'un motor mitjançant el buló o el rebló que permet el gir d'unes estisores.
El terme articulació en anglès s'anomena rotary, revolute, pin o hinge joint. En francès liason pivot. En italià coppia rotoidale.

## Referències

* ↑ Blas i Abante et al., 1991, p. 3.
* ↑ Cardona i Clos, 2010, p. 15.
* ↑ Carles Riba i Romeva, Mecanismes i màquines I. El frec en les màquines, Universitat Politècnica de Catalunya, 2009, pàgina 34, ISBN 9788483016527

## Vegeu també

* Ròtula (mecànica)
* Mecanisme
* Graus de llibertat (enginyeria)

## Bibliografia

* Blas i Abante, Marta; Mateu i Martínez, M. Rosa; Picó i Garcia, Rosa Maria; Riba i Romeva, Carles. «Diccionari de robòtica industrial» p. 18, 1991. [Consulta: 6 abril 2019].
* Cardona, Salvador; Clos, Daniel. Teoria de màquines. Barcelona: Universitat Politècnica de Catalunya. Iniciativa Digital Politècnica, 2010, p. 248. ISBN 978-84-9880-379-2 [Consulta: 24 agost 2019].
Viccionari
# Arxiu de Revistes Catalanes Antigues

ARCA, Arxiu de Revistes Catalanes Antigues, és un portal d'accés obert que inclou publicacions periòdiques tancades que han estat representatives dins la cultura i la societat catalana. Impulsat per la Biblioteca de Catalunya amb el suport del Consorci de Biblioteques Universitàries de Catalunya (CBUC) està obert a qualsevol institució que vulgui formar-ne part.
Els objectius principals d'ARCA són facilitar la consulta sobre les publicacions periòdiques completes, recuperar i preservar el patrimoni hemerogràfic català i promoure la cooperació entre institucions per completar les col·leccions, millorar els serveis, compartir recursos i rendibilitzar les col·leccions documentals.

## Història

L'any 1999 la Biblioteca de Catalunya va realitzar un inventari de les publicacions periòdiques, principalment catalanes, que es conservaven en biblioteques, arxius i entitats públiques o privades de Catalunya. En una fase següent es van identificar les publicacions que havien estat microfilmades o digitalitzades i es va dissenyar la base de dades de Premsa catalana. Inventari col·lectiu de còpies digitals i microfilms. Paral·lelament la Biblioteca de Catalunya va iniciar el projecte de digitalització de les seves col·leccions hemerogràfiques basant-se en els criteris de selecció següents:
* Estat de conservació
* Completesa
* Llengua
* Format
* Freqüència d'ús i consulta
En aquest context l'any 2006 s'inicia ARCA (Arxiu de Revistes Catalanes Antigues), projecte cooperatiu liderat per la Biblioteca de Catalunya, la qual ofereix la plataforma per a difondre les col·leccions, coordina la selecció de títols per tal d'evitar duplicitats i completar capçaleres existents, i vetlla per la part tècnica: estàndards de digitalització, nomenclatura, etc. Per aportar un valor afegit a aquestes col·leccions es manté una pàgina de presentació dins la web de la Biblioteca, pàgina que inclou una ressenya històrica de cada un dels títols.
Durant el període 2007-2012 s'incrementa tant el nombre de títols consultables com el d'institucions participants: 301 títols, més d'un milió de pàgines i 25 institucions. L'agost 2014 el fons havia crescut cap a 341 títols i 1.214.800 pàgines digitalitzades. Hi col·laboren 30 institucions o entitats.
Entre els títols que es poden consultar destaquen alguns tan significatius com el del diari La Veu de Catalunya, el de les revistes Destino, Lo Nunci i La Llumanera de Nova York, o el de revistes manuscrites úniques com Il Tiberio o La Bugadera.

## Referències

* ↑ Pàgina Oficial d'ARCA.

## Bibliografia

* Eugènia Serra Aranda, M. del Tura Molas i Alberich, Paquita Navarro Romero, “El portal ARCA (Arxiu de revistes catalanes antigues)”. Jornades Catalanes d'Informació i Documentació (10es: 2006: Barcelona)
# Aïnes Noves

La col·lecció Aïnes Noves és una col·lecció que publicava articles i monografies a temàtica catalana, editada per l'editorial Premses Universitàries de Perpinyà fins al 2018.
Des del 1972 per intermitença, la Universitat de Perpinyà va prendre unes quantes iniciatives esporàdiques per fomentar les publicacions acadèmiques dedicades als Estudis Catalans. Joan Borrell i Jordi Estivill van crear una primera revista anomenada Aïnes el 1974. A la difícil situació de les llengües minoritàries a França, només va arribar a sis números publicades entre 1974 i 1978 pel Centre Pluridisciplinari d'Estudis Catalans de la mateixa universitat que a finals dels anys 1970 va ser tancat.
La col·lecció Aïnes noves va ser una nova iniciativa per fomentar una publicació acadèmica, dedicada als temes de catalans de la Catalunya Nord. Va ser codirigida per Domènec Bernardó i Gentil Puig, disposava d'un comitè de lectura format per Georg Kremnitz (Universität Wien), Chistine Bierbach (Universität Mannheim), Donald Smith (University Carleton, Ottawa), Vicent Pitarch i Almela (Universitat Jaume I), Patrick Sauzet (Université de Toulouse-le-Mirail), Xavier Luna i Batlle (Universitat Autònoma de Barcelona), Karoly Morvay (Universitat de Budapest). Malgrat un inici prometedor, no va arribar enllà dels tres números publicats.
Se n'han publicat cinc volums:
* Enquestes sociolingüistiques a Catalunya-Nord, 2007.
* Estudis Vallespirencs (pdf), 2008, p. 186. : estudis lingüístiques i històriques sobre el Vallespir
* Estudis literaris (nord)catalans, 2011.
* El teatre català a les perifèries, 2016.
* Estudis escènics nord-catalans/Études sur le théâtre catalan en Roussillon, 2018.

## Referències

* ↑ «Aïnes Noves». Ateneu de Barcelona. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 25 febrer 2014].
* 1 2 Òscar, Jané (text); Molas, Marçal (fotos) «Publicar nord enllà: les publicacions i les editorials a la Catalunya Nord» (pdf). Revista de Girona, n° 268, 2011, pàg. 84-87.
* 1 2 Bernardó, Domènec «Les polítiques editorials dels estudis catalans a la Universitat de Perpinyà». Acadèmia, 2007.
* ↑ «El segon número de la revista 'Aïnes Noves' publica articles de toponímia catalana». Societat Onomàstica. Arxivat de l'original el 2010-06-22. [Consulta: 30 octubre 2009].
* ↑ «Aïnes Noves» (en francès, català). Catàleg. Presses Universitaires de Perpignan. Arxivat de l'original el 2021-10-22. [Consulta: 25 febrer 2014].

## Enllaços externs

* Catàleg d'exemplars d'Aïnes Noves Arxivat 2021-10-22 a Wayback Machine.
# BEPS

L'erosió de la base imposable i trasllat de beneficis (EBTB), (de l'anglès: Base erosion and profit shifting BEPS, ) es refereix a les estratègies de planificació d'impostos de les empreses multinacionals que utilitzen per “desplaçar” els beneficis de les jurisdiccions d'impostos alts a les jurisdiccions d'impostos baixos, així “erosionant” la “base tributària” de les jurisdiccions d'impostos alts.
L'Organització per a la Cooperació i el Desenvolupament Econòmic (OCDE) defineix les estratègies EBTB com a "explotació de buits i desajustos en les regles fiscals"; no obstant això, els acadèmics van demostrar que hi ha paradisos fiscals per a empreses (com Irlanda, el Carib, Luxemburg, Països Baixos, Singapur, Suïssa i Hong Kong), que són els centres de BEPS mundials més importants, utilitzant estructures d'impostos i eines BEPS conformes amb l'OCDE.
Els paradisos fiscals de les empreses ofereixen eines EBTB per "desplaçar" els beneficis al refugi, i eines addicionals EBTB per evitar pagar impostos dins del refugi (per exemple, el "Jersey verd" d'Irlanda). Les eines BEPS estan associades principalment a la tecnologia i les multinacionals de ciències de la vida dels Estats Units. Els acadèmics fiscals van mostrar l'ús de les eines BEPS per part de multinacionals nord-americanes, a través de paradisos fiscals, maximitzats els rebuts per la hisenda nord-americana i la devolució dels accionistes, a costa d'altres. Les iniciatives per frenar els BEPS de l'OCDE i l'administració Trump han fracassat.

## Notes

* ↑ Aquests són també els centres financers extraterritorials més grans ("OFC"); un terme que els acadèmics consideren sinònim del terme de paradís fiscal
* ↑ Green Jersey va ser l'eina BEPS que Apple va utilitzar al primer trimestre del 2015 per reestructurar les seves propietats intel·lectuals de fora dels Estats Units. Va crear el famós esdeveniment "economia del leprechaun" a Irlanda l'agost del 2016, quan el PIB irlandès restaurat va augmentar el 34,4% en un sol trimestre
* ↑ El component crític de les eines BEPS més importants són les propietats intel·lectuals, que l'eina BEPS converteix en un despesa deduïble dels ingressos preimpostos. Són les indústries de ciències tecnològiques i de la vida les que tenen les majors agrupacions de propietats intel·lectuals.

## Referències

* 1 2 Dhammika Dharmapala. «What Do We Know About Base Erosion and Profit Shifting? A Review of the Empirical Literature» p. 1. University of Chicago, 2014. «It focuses particularly on the dominant approach within the economics literature on income shifting, which dates back to Hines and Rice (1994) and which we refer to as the “Hines–Rice” approach.»
* 1 2 «OECD Base Erosion and Profit Shifting».
* 1 2 «Ireland is the world's biggest corporate 'tax haven', say academics». The Irish Times, 13-06-2018. «New Gabriel Zucman study claims State shelters more multinational profits than the entire Caribbean»
* ↑ THE EXORBITANT TAX PRIVILEGE. National Bureau of Economic Research, setembre 2018, p. 11.
# Balto

Balto (1919 - 14 de març de 1933) va ser un gos de raça husky siberià, nascut al petit poble de Nome, Alaska (Estats Units). Considerat com l'heroi dels nens del poble de Nome. Balto va dedicar els dos primers anys de la seva existència a portar menjar per als menors d'edat, malgrat que se li considerava com un gos bastant lent i molt poc adequat per a aquest treball. Va ser castrat als sis mesos de vida per no ser talentós.

## Història

A principis de 1925, una epidèmia de diftèria, una malaltia mortal que afecta principalment a nens menors de cinc anys, es va desenvolupar en el poble. Es va requerir antitoxina diftèrica urgentment en tots els hospitals de la zona. Per telegrama, les autoritats es van assabentar que hi havia existències a la ciutat d'Anchorage, a més de 1000 milles (1609 quilòmetres) d'allà. Els mars estaven congelats, no es podia portar l'antitoxina per vaixell i a causa d'una gran tempesta tampoc podia portar-se per via aèria. Aleshores es va elaborar el pla de traslladar l'antitoxina en ferrocarril des d'Anchorage fins a Nenana i des d'allí portar els medicaments en trineu arrossegat per gossos fins a Nome recorrent 1000 quilòmetres. Hi van participar 20 trineus i més de 100 gossos, entre els quals hi havia Balto (formava part de l'esquadró B liderat per Gunnar Kaasen) encara que el seu recorregut com a guia va ser molt petit, un cop arribats al poble, Balto se'n va emportar tot el mèrit, ja que, malgrat no ser un gos apte per ser el líder, va aconseguir complir el seu treball i guiar la resta. Togo, el gos que havia estat el guia durant la part més perillosa del trajecte, no va rebre tant reconeixement.
La premsa es va apassionar amb aquesta història i va fer de Balto el nou heroi de la nació. Va aparèixer en les portades dels diaris de tot el món, i al final d'aquell any, una estàtua, obra de FG Roth, es va erigir en Central Park de Nova York amb la inscripció: "Resistència - Fidelitat - Intel·ligència".

### Darrers anys

En 1927 va ser portat al zoològic de Cleveland, juntament amb els altres gossos del Sèrum de Nome de 1925, a passar els seus últims anys.
Balto va morir el 14 de març de 1933, als 14 anys de vida.

## Pel·lícules

La història de Balto va ser portada al cinema amb:
* Balto, pel·lícula de dibuixos animats estrenada en 1995.
Va tenir dues seqüeles llançades directament en vídeo i DVD (d'història no real):
* Balto 2: Wolf Quest, historia del naixement dels seus fills i el creixement de la seva filla Aleu, va ser estrenada en el 2002.
* Balto 3: Wings of Change, història d'un rescat a un avió realitzat per Balto, pel·lícula estrenada en el 2004.

## Referències

* ↑ «Balto, (sculpture).». Save Outdoor Sculpture, New York New York survey, 1993. [Consulta: 12 agost 2015].
# Marlena Fejzo

Marlena Fejzo (20 de febrer de 1968) és una científica mèdica nord-americana i professora d'investigació sobre hiperèmesi gravidàrum i càncer d'ovari.
Va rebre la seva llicenciatura a la Brown University en Matemàtiques Aplicades el 1989 i un doctorat. Doctor en Genètica per la Universitat Harvard el 1995. Actualment, té cites conjuntes al departament d'Obstetrícia i Ginecologia de la Universitat del Sud de Califòrnia i al departament de Medicina de la Universitat de Califòrnia, Los Angeles, on treballa al laboratori de Dennis J. Slamon.
Ha publicat articles científics revisats per parells sobre moltes malalties de les dones, com ara el càncer d'ovari, el càncer de mama, l'esclerosi múltiple, i ha descobert els primers gens per als fibromes uterins, les nàusees i els vòmits de l'embaràs i la hiperemesi gravídica.
És assessora científica de la Hyperemesis Education and Research Foundation.

## Vida personal

Marlena Fejzo és néta dels compositors austríacs Arnold Schoenberg i Eric Zeisl, i germana de l'advocat E. Randol Schoenberg. Té tres fills.

## Bibliografia

* Fejzo Marlena S, Macgibbon Kimber Hyperemesis gravidarum: it is time to put an end to the misguided theory of a psychiatric etiology General hospital psychiatry, ; 34(6): 699-700; author reply 700-1.
* Fejzo Marlena S, Sazonova Olga V, Sathirapongsasuti J Fah, Hallgrímsdóttir Ingileif B, Vacic Vladimir, MacGibbon Kimber W, Schoenberg Frederic P, Mancuso Nicholas, Slamon Dennis J, Mullin Patrick M, Mullin Patrick M. Placenta and appetite genes GDF15 and IGFBP7 are associated with hyperemesis gravidarum Nature communications, 2018; 9(1): 1178.
* Fejzo Marlena S, Anderson Lee, Chen Hsiao-Wang, Guandique Enrique, Kalous Ondrej, Conklin Dylan, Slamon Dennis J Proteasome ubiquitin receptor PSMD4 is an amplification target in breast cancer and may predict sensitivity to PARPi Genes, chromosomes & cancer, 2017; 56(8): 589-597.
* Fejzo Marlena Schoenberg Measures of depression and anxiety in women with hyperemesis gravidarum are flawed Evidence-based nursing, 2017; 20(3): 78-79.
* Tian Rayna, MacGibbon Kimber, Martin Bhuvan, Mullin Patrick, Fejzo Marlena Analysis of pre- and post-pregnancy issues in women with hyperemesis gravidarum Autonomic neuroscience : basic & clinical, 2017; 202(3): 73-78.

## Referències

* 1 2 «Faculty Database Production Server | David Geffen School of Medicine at UCLA». people.healthsciences.ucla.edu. [Consulta: 23 setembre 2019].
* ↑ Foundation, H. E. R. «The cause of Hyperemesis Gravidarum (HG) has been found, and it’s not hCG!» (en anglès americà), 13-12-2023. [Consulta: 15 desembre 2023].
* ↑ «Her Doctor Said Her Illness Was All in Her Head. This Scientist Was Determined to Find the Truth.» (en anglès). , 14-03-2023 [Consulta: 22 març 2023].
* ↑ «Marlena S. Fejzo, Ph.D» (en anglès americà). [Consulta: 15 desembre 2023].
* ↑ «Faculty Database Production Server | David Geffen School of Medicine at UCLA». [Consulta: 15 desembre 2023].