OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Artilleria de Catalunya

L'Artilleria de Catalunya fou una unitat militar de l'Exèrcit Regular de Catalunya durant la Guerra de Successió.
L'artilleria es va organitzar en juliol de 1713 com a unitat regimental sota el comandament del general valencià Joan Baptista Basset, que també comandà els enginyers.
La unitat disposava de 123 canons de bronze de 24 lliures, 64 de ferro de 24 lliures, 23 morters, 10 pedrers de bronze i 28 pedrers de ferro, desplegats en cinc companyies de seixanta artillers cadascuna, comandats per 6 capitans, 5 tinents, 11 conestables i 3 bombarders, bàsicament desplegats a Barcelona, els artillers disposaven d'un important parc d'artilleria amb peces de bronze de bona qualitat fabricada a la foneria del peu de les Rambles, mentre que moltes de les peces de ferro s'havien fabricat a la foneria de les Drassanes Reials de Barcelona. Les companyies d'artilleria estaven nodrides, en bona part, per artillers i bombarders mallorquins, d'una altíssima reputació, guanyada en els enfrontaments contra els otomans, i que empraven projectils de metralla. Va defensar la ciutat durant el Setge de Barcelona.

## Referències

* 1 2 «Artilleria de Catalunya». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 Sanpere i Miquel, 1905, p. 164.
* ↑ Clotet, Jaume. «Històries militars de la guerra de Successió». Sàpiens, 31-01-2014. [Consulta: 12 desembre 2018].
* 1 2 Hernàndez i Riart, 2014, p. 17.
* ↑ Hernàndez i Riart, 2007, p. 240.

## Bibliografia

* Hernàndez, F. Xavier; Riart, Francesc. Els exèrcits de Catalunya (1713-1714). Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2007. ISBN 978-84-232-0713-8.
* Hernàndez, F. Xavier; Riart, Francesc «Los últimos austriacistas. El ejército de Cataluña, 1713-1714». Desperta Ferro, 2014, p. 14-19 [Consulta: 12 setembre 2015].
* Sanpere i Miquel, Salvador. Fin de la nación catalana, 1905.

## Vegeu també

* Guerra dels catalans (1713-1714)

## Enllaços externs

* L'Exèrcit de Catalunya (1713-14) a Miquelets.cat
# Autozam AZ-1

L'Autozam AZ-1 (オートザムAZ-1, Ōtozamu AZ-1), de nom en codi PG6SA, fou un model d'automòbil lleuger o kei car produït pel fabricant d'automòbils japonés Mazda per a la marca Autozam entre els anys 1992 i 1994. Suzuki, que comercialitzà un OEM del model sota el nom de Suzuki Cara, va proveir la motorització i la base del disseny.
Conegut per les seues portes d'ala de gavina, l'Autozam AZ-1 equipava un motor de tres cilindres en línia de 657 centímetres cúbics (cc) i turbocompressor procedent del Suzuki Alto i que produïa 64 cavalls de potència (cv) a 6.500 revolucions per minut (rpm).
El model va eixir al mercat el gener de 1992 amb dues colors de carrosseria disponibles: Siberia Blue (blau) i Classic Red (roig). Ambdós colors anaven acompanyats dels panells baixos de color Venetian Grey (gris). Totes les unitats foren comercialitzades per la xarxa de concessionàris d'Autozam.
Malauradament, quan l'Autozam AZ-1 entrà en producció, ja havia esclatat la bambolla immobiliària del Japó. Amb un preu de venda de 1.498.000 iens, el model costava poc menys que un Eunos Roadster però més que el seus competidors directes: el Honda Beat de 1.388.000 iens i el Suzuki Cappuccino de 1.458.000 iens. Amb això, l'AZ-1 fou considerat ràpidament massa car per a ser un kei car. En plena recessió econòmica, l'empresa no va poder complir les previsions de vendes de 800 unitats mensuals. La producció del model finalitzà l'any següent, encara que Mazda tenia grans quantitats d'unitats en stock esperant la venda.
La producció total del model en només un any fou de 4.392 unitats a les que s'afegeix 531 del Suzuki Cara; mentre que es produïren 28.010 unitats del Suzuki Cappuccino i 33.600 del Honda Beat, ambdós models en producción fins a la segona meitat de la dècada del 1990.

## Referències

* ↑ Spoelstra, Marcel. «RS Prototype». suzuki-collection.com. Arxivat de l'original el 3 de novembre 2018. [Consulta: 29 octubre 2018].
* ↑ «マツダAZ-1のカタログ» (en japonès). Recruit Co., Ltd.. Arxivat de l'original el 2020-08-20.
* ↑ «Mazda Micro-Mini Media Information» p. 2. Mazda Motor Corporation, 1993. Arxivat de l'original el 25 de febrer 2022. [Consulta: 29 octubre 2018].
* ↑ «Honda Beat 1993 (used, imported, new): pics, specs, performance». Arxivat de l'original el 2010-07-15.
* ↑ «Suzuki Cappuccino 1991 (used, imported, new): pics, specs, performance». Arxivat de l'original el 2006-05-06. [Consulta: 5 gener 2008].
* ↑ «AZ-1 after mass-production». [Consulta: 29 octubre 2018].
* ↑ «The Cappuccino Story». Suzuki Cappuccino Owners Register for Enthusiasts (SCORE).
* ↑ «Honda Beat». Arxivat de l'original el 30 novembre 2012. [Consulta: 29 octubre 2018].

## Enllaços externs

* AZ-1,the exciting micro coupé
* 世界最小のスーパーカー（笑）AZ-1のページ
* マイスター鈴木のページ
* AZ-1を楽しもう にっしゃのガレージ
# Rússia Laborista

Rússia Laborista (LR o TR; rus: Трудовая Россия; Trudovaya Rossiya) és un moviment comunista de línia dura a Rússia. Va ser fundat l'any 1992 com a moviment popular que recolzava el Partit Comunista Obrer Rus (PCOR) i va ser liderat per Viktor Anpilov. Registrat oficialment pel Ministeri de Justícia de la Federació Russa el 9 de gener de 1996, i retirat més endavant el 16 de març de 2004.
El predecessor de la Rússia Laborista va ser el moviment d'Iniciativa Comunista Ortodoxa, sobre la base del qual es va formar el moviment de Moscou Laborista (que després es convertiria en Rússia Laborista) el novembre de 1991. Els líders del moviment van prestar la principal atenció a l'activitat massiva al carrer. El nombre màxim a principis de la dècada de 1990 va ser de fins a 100 mil persones, a Moscou el nombre de participants actius va arribar a les 3.000 persones. El moviment comptava amb més de 80 delegacions regionals. El líder més destacat del moviment i el seu líder durant la gran majoria de la seva història va ser Viktor Anpilov.
El moviment de la Rússia Laborista es va guanyar notorietat a la dècada de 1990 amb manifestants antigovernamentals agressius, per exemple, la manifestació del Primer de Maig de 1993 que es va convertir en disturbis. Moltov va utilitzar tant la retòrica comunista com la ultranacionalista. Viktor Anpilov també va ser un dels iniciadors de la rebel·lió armada de l'octubre de 1993 a Moscou.
El 1995, l'organització va participar en les eleccions legislatives a la llista "Comunistes - Rússia Laborista - Per la Unió Soviètica", aconseguint el 4,7% dels vots, no superant per tant el llindar del 5%. A l'octubre de 1996 la formació es va dividir, una encapçalada encara per Anpilov, i l'altra per Vladimir Grigoriev del PCOR.
Posteriorment, RL ha anat alternant aliances amb altres forces d'esquerres o patriòtiques, com l'Avantguarda de la Joventut Roja (que seria la seva joventut fins al 2004), la Unió de la Joventut Comunista Russa, l'Altra Rússia o el Partit Comunista de la Federació Russa. Al 2018 molts membres de l'organització van abandonar el partit per enfortir el Partit Comunista Unit.

## Referències

* ↑ «Российская многопартийность. Глава 5».
* ↑ «�������� ������». [Consulta: 20 agost 2023].
* ↑ «Октябрь 1993. Хроника переворота. Евгений Красников. Непримиримая оппозиция.». [Consulta: 20 agost 2023].
* ↑ «Выборы в Государственную думу Российской Федерации 1995. Большая российская энциклопедия» (en rus). [Consulta: 20 agost 2023].
* ↑ ««Трудовая Россия». Большая российская энциклопедия» (en rus). [Consulta: 20 agost 2023].
* ↑ «"Другая Россия" создает альтернативный парламент для оппозиции» (en anglès). Reuters, 19-03-2008.
* ↑ «КПРФ и «Левый фронт» объединились к выборам в Госдуму» (en rus), 24-06-2021. [Consulta: 20 agost 2023].
* ↑ Финогеев, Иван. «Девять лет Объединенной Коммунистической Партии» (en rus). [Consulta: 20 agost 2023].

## Vegeu més

* Avantguarda de la Joventut Roja
* Partit Comunista Obrer Rus
* Partit Comunista Unit
# Antiga creu de terme entre Ainet de Besan i Alins 1

L'Antiga creu de terme entre Ainet de Besan i Alins 1 és una creu de terme medieval de la vila d'Alins, a la comarca del Pallars Sobirà. És al sector oriental de la vila, en el nucli de la Força d'Alins, al carrer de la Unió. És una de les creus de terme més notables de tot el país. És romànica, de llicorella. Fa 60 centímetres d'amplària, i té esculpides a les dues cares figures de relleu que representen la Sagrada Família i la Crucifixió. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Creu de pedra llicorella, inscrita dins d'un cercle. Amida uns 60cm de circumferència. Presenta les dues cares esculpides. A l'anvers, en alt relleu, apareix al centre la figura de Crist crucificat per tres claus, amb el cap decantat sobre l'espatlla dreta i vestit amb un faldellí. En una cartela col·locada en la part superior de la creu es llegeixen les lletres: INRI, i a costat i costat apareixen dues mans, les mans de Déu Pare amb actitud de beneir. Sota els braços de la creu hi ha els dos lladres, penjats per sota les aixelles a uns travessers i voltats per tota una sèrie d'objectes i instruments, al costat dret, feixes i una espècie de branca i una llança, i a l'esquerra, també una llança, unes tenalles, un martell i altres útils, simbolitzant potser les principals activitats de la vall, la ramaderia i la força, no obstant la lectura simbòlica dels mateixos podien al·ludir a la mateixa passió de Crist. En el revers apareix una Sagrada Família, la Verge en el centre amb un vestit acampanat fins als peus, qui sostén a l'Infant en braços a la seva esquerra i a la dreta Sant Josep, representant d'una mida menor que Maria, vestit amb una túnica fins mitja cama i amb una vara a la mà esquerra. La creu estava situada al peu de l'antic camí de ferradura, en límit dels dos termes. En construir-se la carretera fou traslladada al seu actual emplaçament.

## Referències

* ↑ Camp i Permanyer, Joan. Alt Pallars: Esglésies, ermites i pistes de muntanya. Barcelona: Club Excursionista Pirenaic, 1987, pàgs. 9, 10, 40 i 86.
* ↑ «Antiga creu de terme entre Ainet de Besan i Alins 1». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2017].
# Edifici al passatge Regull (Vilafranca del Penedès)

L'Edifici al passatge Regull és una construcció del municipi de Vilafranca del Penedès (Alt Penedès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'edifici està situat en el carrer dels Ferrers, d'origen medieval, dins de l'antic recinte emmurallat, en una zona d'arquitectura heterogènia i de terciarització.
És un edifici entre mitgeres, de quatre crugies, una de les quals forma el passatge d'Enric Regull, entre el carrer de la Fruita i el dels Ferrers. Està format per planta baixa, entresòl i dos pisos. A l'altura del primer pis hi ha una balconada correguda amb portes coronades per frontó clàssic. El conjunt respon a les característiques del llenguatge neoclassicista.

## Referències

* 1 2 3
# Aluata de mantell

L'aluata de mantell (Alouatta palliata) és un simi de la família dels atèlids, dins del parvordre dels platirrins. El seu àmbit de distribució s'estén des del sud-oest de Mèxic fins al nord del Perú i Colòmbia, a l'oest dels Andes. Prefereix les regions boscoses com ara manglars, boscos secs i selves pluvials. Viu a altituds de fins a 2.500 msnm.

## Referències

* ↑ Entrada «Alouatta palliata» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
* ↑ «Aluata de mantell». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
# Antiga escola Lola Anglada

L'antiga escola Lola Anglada és un edifici noucentista d'ús escolar situat al carrer Jacinto Benavente, al barri de Canyadó de Badalona (Barcelonès), obra de l'arquitecte Adolf Ruiz i Casamitjana.

## Descripció

D'estil noucentista, l'edifici és annex al nucli industrial del barri de Canyadó i a la riera homònima, l'antiga escola consta de semisoterrani, baixos i pis, amb sis unitats per a classes. La seva façana és d'aparença clàssica, en són interessants els balcons a les façanes laterals, de llosana sinuosa.

## Història

El grup escolar s'enquadra en la política d'obres públiques que va fer l'alcalde Pere Sabater durant la dictadura de Primo de Rivera, juntament amb altres com l'escola Ventós i Mir o el mercat Torner. Construït el 1928, l'escola es va inaugurar oficialment el 1930 amb el nom Grup Escolar Martínez Anido, i després durant la república va canviar el nom pel de Ramon Muntaner i el 1939 se li restitueix l'antic nom fins a l'arribada de la transició, quan en el curs de 1979-1980 es va decidir donar-li el nom de Lola Anglada, que ha perdurat fins avui dia, malgrat que l'escola va ser traslladada a partir de 2014 a una nova ubicació al parc de Ca l'Arnús, deixant l'antic grup escolar en desús.
El 2017 es va anunciar l'acord entre el Departament d'Ensenyament i l'Ajuntament de Badalona per a instal·lar-hi un institut per al barri de Canyadó després de la rehabilitació i la construcció d'un edifici annex a l'antic per a tres línies d'ESO i dues de batxillerat a més d'una pista poliesportiva a l'antic solar de la fàbrica Jumberca. El nou institut començarà a funcionar el curs de 2017-2018 amb dues línies a l'edifici del grup escolar i després ubicar-los en mòduls a la Jumberca fins a la rehabilitació de l'edifici de Ruiz.

## Referències

* 1 2 Padrós, Joan Antoni; Lladó, Francesc. «Escoles Lola Anglada». Inventari de protecció del patrimoni. Ajuntament de Badalona, 1980. [Consulta: 30 juny 2017].
* ↑ «Escola Lola Anglada». Pobles de Catalunya. [Consulta: 30 juny 2017].
* ↑ Villarroya, Joan (Dir.); AADD. Història de Badalona. Badalona: Museu de Badalona, 1999, p. 163.
* ↑ Redacció «L'escola Lola Anglada de Badalona celebra demà el seu 75 aniversari». Vilaweb, 09-06-2005.
* ↑ Redacció «Trasllat a mig gas a la nova escola Lola Anglada de Badalona». Badanotis, 08-01-2014.
* ↑ Torres, Javier «L'antiga escola Lola Anglada serà rehabilitada i acollirà el nou institut de Canyadó». Diari de Badalona, 29-06-2017.
# Edifici al raval d'en Coma, 38 (Guissona)

L'Edifici al raval d'en Coma, 38 és una obra de Guissona (Segarra) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici de pedra de tres plantes i golfes. A la planta baixa trobem dues portes d'arc rebaixat, una adovellada i emmarcat per carreus ben escairats i una altra emmarcada amb motllures de pedra llisa. La planta primera té dues obertures rectangulars amb arcs de mig punt i balcons de forja treballats. El segon pis també presenta balcons però de mida més petita i amb llindes de pedra. La zona de les golfes té dues obertures rectangulars. L'edifici està rematat amb una cornisa.
# Alumel

L'alumel és un aliatge constituït pel 94%, aproximadament, de níquel, Ni, i de petites quantitats ben controlades de silici, Si, alumini, Al, i manganès, Mn. És molt resistent a la corrosió en medi oxidant, àdhuc per damunt de 1 000 °C. És emprat principalment com a element negatiu de termoparells. La seva resistivitat elèctrica és 0,294 μΩ·m i la seva conductivitat tèrmica 30 W/m/K. És una marca registrada per l'empresa Hoskins Manufacturing Company.

## Referències

* ↑ «Alumel». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Avalot dels pobres

L'avalot dels pobres fou una revolta que tingué lloc a Valls l'agost de 1694.
Els revoltats reclamaven la participació d'eclesiàstics i nobles, que gaudien d'exempció, en el pagament de les càrregues militars, car la nombrosa presència de la cavalleria a Catalunya a part de defensar contra els francesos servia per controlar als catalans i els allotjaments i càrregues militars van provocar una forta crisi econòmica. L'avalot, que es va estendre a Solivella no va tenir cap component polític.

## Referències

* ↑ Josep M. Grau Pujol i Roser Puig Tàrrech, Repercussions de la Guerra dels Nou Anys al Camp de Tarragona (1689-1697)

## Bibliografia

* Francesc Olivé, "Aportacions a un avalot al Camp de Tarragona: Valls 1694", Universitas Tarraconensis (Tarragona) V (1982-1983), p. 95-104
# Werewolves

Werewolves és una pel·lícula de terror d'acció nord-americana de 2024 dirigida i produïda per Steven C. Miller. És protagonitzada per Frank Grillo, Katrina Law, Ilfenesh Hadera, James Michael Cummings i Lou Diamond Phillips. La història té lloc a la nit d'un esdeveniment de superlluna que fa que els humans es converteixin en homes llop, que es va produir per primera vegada l'any anterior, i segueix els intents de controlar la situació. La pel·lícula es va estrenar a les sales el 6 de desembre de 2024 als Estats Units amb crítiques diverses. Ha estat subtitulada al català.

## Repartiment

* Frank Grillo com a Wesley Marshall
* Katrina Law com a Dr. Amy Chen
* Ilfenesh Hadera com a Lucy Marshall
* James Michael Cummings com a Cody Walker
* Lou Diamond Phillips com a Dr. Aranda
* James Kyson com a Miles Chen
* Lydia Styslinger com a Reagan
* Ian Whyte com a Lead Wolf
* Dane DiLiegro com a home llop
* Ian Feuer com a home llop

## Producció

El juny de 2022, es va anunciar que una pel·lícula de thriller de terror dirigida i coproduïda per Steven C. Miller, originalment titulada Year 2, havia començat el rodatge a Puerto Rico, amb Matthew Kennedy com a guionista. Frank Grillo, Katrina Law, Ilfenesh Hadera, James Michael Cummings i Lou Diamond Phillips van formar el repartiment principal. Al febrer de 2024, la pel·lícula s'havia retitulat Werewolves i C. Miller va anunciar que la postproducció estava a punt de finalitzar.

## Referències

* ↑ «Werewolves». Goita què fan, ara!. [Consulta: 23 febrer 2025].
* ↑ Miska, Brad. «'Year 2' – Awesome Practical Werewolf Teased in Exclusive First Photo!». Bloody Disgusting, 24-06-2022. [Consulta: 18 juliol 2024].
* ↑ Navarro, Meagan. «'Werewolves' – Steven C. Miller's Werewolf Movie Formerly Titled 'Year 2' Starring Frank Grillo Nearing Completion». Bloody Disgusting, 06-02-2024. [Consulta: 18 juliol 2024].
# Rainer Seifert

Rainer Seifert és un jugador d'hoquei sobre herba alemany, ja retirat, que va competir sota bandera de la República Federal Alemanya durant les dècades de 1960 i 1970.
El 1972 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Munic, on va guanyar la medalla d'or en la competició d'hoquei sobre herba. Quatre anys més tard, als Jocs de Montreal, fou cinquè en la mateixa competició. En el seu palmarès també destaca una medalla d'or al Campionat d'Europa de 1978, així com dues medalles de bronze al Campionat del Món, el 1973 i 1975. Entre 1969 i 1980 va disputar 122 partits amb la selecció alemanya.
A nivell de clubs va jugar al Rüsselsheimer RK, amb qui va guanyar el campionat alemany de 1968, 1971, 1975, 1977 i 1978, així com els campionats en pista coberta de 1973, 1976 i 1979.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Rainer Seifert». [Consulta: 24 febrer 2025].
* ↑ «hockey.de». [Consulta: 23 febrer 2025].
# Antiga estació del Carrilet (Guardiola de Berguedà)

L'Antiga estació del Carrilet és una obra de Guardiola de Berguedà (Berguedà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Antiga estació de trens. L'edifici de l'antiga estació, tot ell restaurat, està compost per dues plantes. La façana és de pedra vista amb una cadena cantonera feta amb rajoles blanques. Les finestres de fusta presenten un brancal i un ampit construïts amb les mateixes rajoles blanques que la cadena cantonera. Al mateix temps trobem una llinda en forma d'arc escarser en totes elles.

## Referències

* ↑ «Antiga estació del Carrilet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 febrer 2019].
# Edifici al raval de Santa Anna, 60

L'Edifici al raval de santa Anna, 60, és un habitatge del municipi de Reus (Baix Camp) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

És un edifici entre mitgeres, que consta de planta baixa, tres pisos i terrat. La composició i distribució d'elements es repeteix en els tres pisos: balcó corregut, obertures balconeres allindanades que presenten una ornamentació floral a la llinda, i els buits entre pilastres tenen una simulació de coronament en la cornisa. Les pilastres embegudes contenen esgrafiats del regne vegetal i imaginari, amb una composició aplegada, rítmica i simètrica de gran bellesa de forma. El coronament es caracteritza per presentar una motllura i sanefa amb relleus onejants. Aquest ornament és repetitiu en totes les pilastres embegudes. Cal destacar uns petits paraments d'obra vista on la façana s'ajunta a la casa veïna. És molt interessant el treball de forja dels balcons. El material de construcció és pedra artificial i la fusteria de fusta.

## Referències

* ↑ «Edifici del raval de santa Anna 60». PatMapa. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18-VIII-2015].
# Aluminita

L'aluminita és un mineral de la classe dels sulfats. Es tracta d'alumini hidratat amb sulfat, de fórmula Al₂SO₄(OH)₄·7H₂O. Va ser descrita per primera vegada en 1807 a Halle, Saxònia-Anhalt, Alemanya i anomenat així pel seu contingut d'alumini. També és coneguda amb els noms hallita i websterita. Pertany al grup de l'aluminita, al qual dona nom, grup en el qual podem trobar també la mangazeïta.

## Característiques

És de color blanc terrós a gris-blanc. Cristal·litza en el sistema monoclínic tot i que gairebé mai presenta forma de cristall. S'acostuma a trobar com una massa reniforme terrosa, o en masses nodulars compostes de cristalls fibrosos diminuts. És soluble en HCl i s'adhereix a la llengua.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'aluminita pertany a «07.DC: Sulfats (selenats, etc.) amb anions addicionals, amb H₂O, amb cations de mida mitjana només; cadenes d'octaedres que comparteixen costats» juntament amb els següents minerals: meta-aluminita, butlerita, parabutlerita, fibroferrita, xitieshanita, botriògen, zincobotriògen, chaidamuïta i guildita.

## Formació

Es forma en els dipòsits d'argila i lignit com un producte de l'oxidació de la pirita i la marcassita, juntament amb silicats d'alumini. També es forma en sublimacions volcàniques, en dipòsits de sofre natiu i poques vegades en coves. Es presenta en associació amb basaluminita, gibbsita, epsomita, guix, celestina, dolomita i goethita. Als territoris de parla catalana ha estat descrita a les mines de Rocabruna de Gavà (Baix Llobregat) i a la mina San Miguel, a Ribes de Freser (Ripollès).

## Referències

* ↑ «Aluminite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 1r febrer 2014].
* ↑ Rosell Riba, Joan; Díaz Acha, Yael. Mines i minerals de la serra de les Ferreres. Les mines de Rocabruna, Bruguers, Gavà, el Baix Llobregat, Catalunya. Grup Mineralògic Català, desembre 2022, p. 136. ISBN 978-84-09-47312-0 [Consulta: 12 gener 2024].
* ↑ Pedro Mingueza, Joan Rosell-Riba, David Ruiz-Corominas, Jordi Ibáñez-Insa, Albert Vaquero, Valentín Bártulos «Estudi mineralògic de la mina "San Miguel", Ribes de Freser, el Ripollès, Girona, Catalunya, Espanya». Mineralogistes de Catalunya, 2, 2022, pàg. 3-38 [Consulta: 13 gener 2024].