OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Maria de Mèdici (regent de França)

Maria de Mèdici (26 d'abril de 1575, Florència, ducat de Florència-4 de juliol de 1642, Colònia, Sacre Imperi Romanogermànic) fou reina consort de França i Navarra (1600 - 1610) i regent de França (1610 - 1617).

## Genealogia

Era filla del duc Francesc I de Mèdici i Joana d'Habsburg, neta per línia paterna de Cosme I de Mèdici i Elionor Alvárez de Toledo, i per línia materna de l'emperador Ferran I d'Habsburg i Anna I d'Hongria.
El 17 de desembre de 1600 es casà a Lió amb el rei Enric IV de França, del qual va esdevenir la segona esposa. D'aquest matrimoni nasqueren:
* el príncep Lluís XIII de França (1601 - 1643), rei de França
* la princesa Isabel de Borbó (1602 - 1644), casada el 1615 amb Felip IV de Castella
* la princesa Cristina de França (1606 - 1663), casada el 1619 amb Víctor Amadeu I de Savoia
* el príncep Nicolau-Enric de França (1607 - 1611)
* el príncep Gastó d'Orleans (1608 - 1660), duc d'Orleans
* la princesa Enriqueta de França (1609 - 1669), casada el 1625 amb Carles I d'Anglaterra

## Regent de França

Hores després de l'assassinat d'Enric IV el 1610, el Parlament de París la va confirmar com a regent. En aquest càrrec no fou gaire brillant i caigué ràpidament en la influència del seu favorit italià, Concino Concini. Amb la regent i el favorit els catòlics esperaven forçar la supressió del protestantisme a França.
Buscà una aliança amb els Habsburg hispans: trencà així la tradicional lluita anti-Habsburg francesa. El 1614 arreglà el matrimoni del seu fill amb la infanta castellana i catòlica Anna d'Espanya, filla del rei Felip III de Castella, així com el de la seva filla Isabel de Borbó amb el rei Felip IV de Castella.
El 1614 Maria patí la revolta dels principals nobles francesos, que volgueren aprofitar-se de la debilitat de la regent per aconseguir recuperar el poder que havien anant perdent (i que perdrien posteriorment del tot) amb l'ascens de la monarquia absolutista. Els Estats Generals hagueren de ser convocats per solucionar el conflicte, en l'última ocasió que hagueren de solucionar un conflicte abans de la Revolució francesa.
El 1617 el seu fill aconseguí la majoria d'edat i Maria de Mèdici fou exiliada i reclosa al castell de Blois. Aconseguí escapar-se'n el 1619 i s'alià amb el seu fill petit Gastó d'Orleans contra el rei. Derrotats finalment, aconseguí el perdó reial gràcies a la mediació del cardenal Richelieu. Finalment, aconseguí mantenir una cort a Angers, tot i que posteriorment viatjà fins a Amsterdam, Brussel·les i Colònia.
Maria de Mèdici morí a Colònia i fou enterrada a París a la catedral de Saint-Denis al costat del seu espòs.

## Vegeu també

* Frans Pourbus el Jove.
* El desembarcament de Maria de Mèdici a Marsella, quadre de Rubens.
* Enric IV rep el retrat de Maria de Mèdici, quadre de Rubens.
# Apologia cristiana

L'apologia cristiana és l'àrea de la teologia que s'especialitza a fer servir arguments racionals per defensar i difondre el cristianisme.
Els apologistes cristians defensen el seu punt de vista mitjançant evidència històrica, arguments filosòfics, evidència científica, raonament lògic, entre d'altres. Tot i que alguns creacionistes són considerats apologistes, generalment són una minoria en aquesta àrea de la teologia.
L'apologia cristiana ha evolucionat durant diversos segles. Es remunta a l'apòstol Pau, i inclou cèlebres filòsofs medievals com Agustí d'Hipona. En les apologies apareixen els temes centrals del pensament cristià: la idea de Déu, la idea de creació, la concepció de l'home, el lloc de l'home en el món o el lloc que han d'ocupar els cristians en l'Imperi. En algunes d'estes apologies apareix, a més a més, una valoració positiva del pensament grec, sobretot del platònic, com a antecedent o preparació per al pensament cristià.
Alguns apologistes moderns van ser C.S. Lewis i G. K. Chesterton. En el present, alguns apologistes destacats són el filòsof i teòleg William Lane Craig i el cèlebre biòleg genetista Francis Collins, exdirector del Projecte Genoma Humà.

## Apologistes moderns

Entre els apologistes cristians moderns (segle xix a segle xxi), alguns dels més destacats són: catòlics com G. K. Chesterton, Ronald Knox, Frank Morera, Karl Keating i el Dr Scott Hahn. D'altres denominacions, hi ha l'evangèlic Norman Geiser, l'anglicà C. S. Lewis (popular pel seu Trilema (en)), el luterà John Warwick Montgomery, el presbiterià Francis Schaeffer.
Actualment, alguns apologistes utilitzen llocs d'internet com YouTube o Facebook per difondre el seu missatge.

## Història

L'apologia cristiana va néixer de la necessitat que la religió cristiana adoptés una base racional hel·lenística. Això va suposar un avantatge sobre les religions paganes, les quals es basaven en poemes èpics com l'Eneida o la Ilíada, que no tenien una teologia racional.
Alguns dels primers apologistes cristians van ser Justí el Màrtir (100 - 165 AC), Orígenes (~ 185 - ~ 250 DC), i l'autor de l'epístola A Diogneto, una molt important obra de l'apologia cristiana primerenca. Agustí va ser un conegut apologista de l'època de la Patrística, durant la qual es van organitzar els llibres del Nou Testament.

## Referències

* ↑ Avery Cardinal Dulles, A History of Apologetics, Ignatius Press, 2nd ed., 2005, ISBN 0-89870-933-4, pàg. 31-42.
* ↑ Dulles, p. 73 ff.
# Jerónimo de Sosa

Jerónimo de Sosa va ser frare franciscà i conegut genealogista espanyol del segle xvii. El 1676 va desenvolupar el mètode de numeració dels avantpassats en una genealogia ascendent. Actualment aquest mètode és conegut com a sistema Ahnentafel, o sistema de numeració de Sosa-Stradonitz, a partir de la millora introduïda el 1898 pel genealogista alemany Stephan Kekulé von Stradonitz (1863-1933), que el va popularitzar al seu llibre Ahnentafel-Atlas. Ahnentafeln zu 32 Ahnen der Regenten Europas und ihrer Gemahlinnen (Berlín : J. A. Stargardt, 1898-1904), que contenia 79 taules d'ascendència de sobirans europeus i els seus cònjuges.
Fra Jerónimo de Sosa va ser lector de teologia al Reial Convent de Santa Maria la Nova de Nàpols. El 1676, a la seva obra genealògica Noticia de la Gran Casa de los marqueses de Villafranca va desenvolupar el mètode de numeració d'ancestres usat per primer cop pel noble austríac Michel Eyzinger el 1590.

## Bibliografia

* Sosa, Fray Jerónimo de. Noticia de la Gran Casa de los marqueses de Villafranca. Novelo de Bonis, impresor arzobispal de Nápoles, 1676.

## Enllaços externs

* La fortuna y el poder, nota sobre Fray Jerónimo de Sosa
* Noticia de la gran casa de los Marqueses de Villafranca
# Edith Lucie Bongo

Edith Lucie Bongo (Brazzaville, 10 de març de 1964 - Rabat, 14 de març de 2009) Édith Lucie Bongo Ondimba va ser una metgessa i la primera dama de Gabon, com a dona del President Omar Bongo de 1990 a 2009.

## Biografia

Édith Bongo era metge especialitzada en pediatria, amb estudis en sida/VIH com a focus principal. Va ajudar a crear un fòrum per a primeres dames amb l'objectiu de lluitar contra el sida i va fundar associacions per persones i nens vulnerables amb incapacitats.
Al 2009, va ser hospitalitzada a Rabat, Marroc. I el 14 de març de 2009, va morir a l'hospital, quatre dies després del seu 45é aniversari. La declaració que va anunciar el seu decés no especificava la causa de mort o la naturalesa de la seva malaltia. No havia aparegut en públic al voltant de tres abans de morir. Després del funeral estatal a Libreville, Gabon, les seves restes van ser traslladades a Edu, el poble natal del seu pare a Congo del nord per un tradicional enterrament tribal Mbochi en el cementiri familiar el 20 de març de 2009. L'enterrament, televisat a Gabon i Congo, va ser assistit pels Presidents Bongo, Sassou Nguesso, i pels presidents de Benín, República Centreafricana, República Democràtica de Congo, Togo i Guinea Equatorial.
Seguint la seva mort, es va anunciar en la Televisió gabonesa el 6 de maig de 2009 que Omar Bongo temporalment "suspenia les seves activitats" com a President per a "recuperar força i descansar". L'anunci va accentuar que Bongo havia estat profundament afectat per la malaltia i mort de la seva dona. El President Bongo va morir un mes més tard, el 8 de juny de 2009, tres mesos després de la mort d'Edith, en una clínica a Barcelona.

## Referències

* ↑ «Wife of Gabon's President Bongo dies». Thomson Reuters, 15-03-2009 [Consulta: 18 març 2009].
* ↑ «Gabon's leader is confirmed dead». , 08-06-2009 [Consulta: 8 juny 2009].
# Nadim

Un nadim (en àrab ﻧﺪﻳﻢ, nadīm) era, en època califal, algú que era convidat habitual del califa.
L'honor de seure a la taula del califa estava reservat només als que fossin capaços de complir amb el deure de satisfer els exigents gustos de cultura i sensibilitat de l'amfitrió.
Tots aquells que es poguessin destacar per la seva significació cultural (artística o científica) i els que podien presumir de qualitats humanes més enllà de l'usual, despertaven l'interès del califa, ja que aquest hi volia discutir de temes com la poesia, la literatura, la música i totes les arts i ciències que li plaïen.
Popularment es creia, no només en temps de decadència política i institucional, que el nadim acompanyava el califa a beure el prohibidíssim vi i en aventures galants, però en realitat realitzava la funció de confident i, si calia i, a petició expressa, de conseller.
Les activitats del nadim, i les intrigues que podien produir-se a la taula del califa, són minuciosament descrites a l'obra d'Ibn al-Muqaffa.

## Referències

* ↑ Gabrieli, Francesco «L'opera di Ibn al-Muqaffaʿ». Rivista degli Studi Orientali, XIII, 1932, pàg. 197-247 i 292-305.
* ↑ Sourdel, Dominique «La biographie de Ibn al-Muqaffaʿ d'après les sources anciennes». Arabica, I, 1954, pàg. 307-323.
* ↑ Cassarino, Mirella. L'aspetto morale e religioso nell'opera di Ibn al-Muqaffaʿʿ. Rubbettino: Soveria Mannelli, 2000.
* ↑ Spallino, Patrizia. Il Galateo Maggiore. Palerm: Officina di Studi Medievali, 2007.

## Bibliografia

* Encyclopaedia of Islam. Second Edition, Brill Publishers, Leiden, s.v. "Nadīm".
* Inostranzef, M. Iranian Influence on Moslem Literature. reed. de l'original de 1918. The Echo Library, 2007.
* Pellat, Charles. Le livre de la couronne attribué à Ǧāḥiẓ, 1954, p. 8–10.
# Cogomella llenegosa

Les cogomelles llenegoses són bolets del grup de les cogomelles que tenen alhora característiques de les llenegues. També s'anomenen falses mocoses. Es caracteritzen per tenir el barret de mucós a greixós, làmines lliures de blanques a cremoses, anell membranós a viscós, carn que sol fer olor de farina i sempre sense volva. Són bolets exclusivament terrícoles i saprotròfics.
L’anell membranós pot ser molt evident (com és el cas de la llenegosa anellada), menys evident però estriat (com la llenegosa bruna), no estriat (com la llenegosa grisenca) o bé reduït a una zona anular viscosa (com la llenegosa blanca o la llenegosa torrada).
* Limacellopsis guttata, llenegosa anellada
* Zhuliangomyces illinitus, llenegosa blanca
* Limacella delicata, llenegosa torrada
* Limacella furnacea, llenegosa bruna
* Limacella subfurnacea, llenegosa grisenca

## Referències

* ↑ Gràcia, Enric. La Clau dels Bolets: Identifica'ls de la mà d'Enric Gràcia, Vol. II, p:137. El Papiol: efadós, 2021.
* ↑ Vidal, Josep Maria; Ballesteros, Enric. Bolets dels Països Catalans i els seus noms populars. Figueres: Brau Edicions, 2013. ISBN 9788496905986.
# Mercedes de la Aldea Pérez

Mercedes de la Aldea Pérez (Barcelona, 1931 - Sabadell, 28 d'octubre de 1954) fou una actriu barcelonina, morta de manera tràgica i prematura el 1954.
El 1948 va ingressar a l'Institut del Teatre de Barcelona i el 1949 va fundar el grup de teatre Yorick amb Jordi Grau i Solà i Àngel Carmona Ristol. Va debutar amb El hombre que murió en la guerra, dels germans Machado, i després Mi corazón está en las montañas, de William Saroyan, ambdues sota la direcció d'Ángel Carmona. El 1951 ella i Jordi Grau funden el Teatro de la Juventud i estrenen Las palabras en la arena, d'Antonio Buero Vallejo. Alhora treballa com a actriu i ajudant de direcció a La anunciación a María, de Paul Claudel. El maig de 1952 va reobrir el Teatre Grec per presentar Edipo Rey, amb Lluís Tarrau.
El 1953 treballa com a actriu a Tres sombreros de copa, de Mihura, amb el Teatre de Càmera; Asesinato en la catedral, de T.S. Eliot, amb el Teatro Estudio, de Juan Germán Schroeder. El 1954 participa en la producció de Diálogos de carmelitas, de Bernanos, amb la companyia Lope de Vega, de Tamayo.
Alhora, des de 1953 va debutar en el cinema, amb La hija del mar, l'obra de Guimerà, dirigida per Antoni Momplet. La tardor del 54 combina el rodatge de Lo que nunca muere amb els assajos de Santa Juana, de Bernard Shaw, que volia presentar a la plaça del Rei. El 28 d'octubre de 1954, mentre participava del rodatge de Lo que nunca muere, de Juli Salvador i Valls al camp d'aviació de l'Aeroclub Barcelona-Sabadell, va patir un accident amb una hèlix d'avió que li va destrossar el cap. Irònicament, va morir als braços del protagonista, Conrado San Martín, de la mateixa manera que havia de morir a la pel·lícula.

## Filmografia

* La hija del mar d'Antoni Monplet i Guerra (1953)
* La canción del penal de Joan Lladó Bausili (1954)
* Lo que nunca muere de Juli Salvador i Valls (1955)

## Principals premis i reconeixements
### Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics

| Any | Categoria |
| 1954 | Homenatge pòstum |

## Referències

* ↑ Sepelio de la actriz cinematográfica Mercedes de la Aldea, La Vanguardia, 31 d'octubre de 1954
* ↑ «Mercedes de la Aldea (1932-1954) - Find a Grave...» (en anglès). [Consulta: 17 agost 2024].
* 1 2 3 Mercedes de la Aldea, un perfume modianesco, per Marcos Ordóñez, el País, novembre de 2012
* ↑ Trágica muerte de una actriz, la Vanguardia, 29 d'octubre de 1954
* ↑ «Premios del CEC a la producción española de 1954». Círculo de Escritores Cinematográficos. Arxivat de l'original el 2020-07-29. [Consulta: 12 gener 2017].
# Archie Sam

Archie Sam (30 de juny de 1914 – 23 de maig de 1986) fou un erudit natchez-cherokee-Muscogee Creek tradicionalista, líder stomp dance, membre registrat de la Banda United Keetoowah dels Cherokee, i cap sol de la nació natchez.

## Primers anys i servei militar

Archie Sam va néixer a la comunitat Greenleaf Mountain vora Braggs, Oklahoma el 30 de juny del 1914. Archie era el fill més jove de White Tobacco Sam, fill de Creek Sam, i la seva mare era Aggie Cumsey, una membre pura sang del clan Cherokee Pèl Llarg. Archie Sam era besnebot de Watt Sam, darrer parlant nadiu de la llengua natchez.
Sam es casà amb Maudie Louise Quinton Sam (1914–2006), i el matrimoni va tenir dos fills, Roy Wayne Sam (1945–2011) i Adeline Naeher.
Sam estudià al Bacone College a Muskogee i es graduà al Connors State College a Warner. Es va allistar a la 45a Divisió d'Infanteria i el 1940 va lluitar en la Segona Guerra Mundial, participant en missions especials a base aèria de Thule al nord de Groenlàndia, on va contactar i caçar amb els inughuit. Després de la guerra fou transferit a la Força Aèria dels Estats Units d'Amèrica on hi va romandre durant 21 anys treballant posteriorment per al United States Postal Service.

## Treball cultural

El 1977 Sam treballà amb el professor Charles Van Tuyl en recobrar les gravacions sonores de Watt Sam que havien estat arxivades a la Universitat de Chicago. Aquestes són les úniques gravacions que s'han fet de la llengua natchez parlada.
Després que es va retirar el 1971 s'ha dedicat a la preservació de la seva herència indígena. Era practicant de la religió nativa natchez, i el 1969 va reviure el terreny cerimonial Medicine Springs, situat vora Gore (Oklahoma).

## Mort

Archie Sam va morir el 23 de maig de 1986 i fou enterrat al Fort Gibson National Cemetery a Fort Gibson (Oklahoma).

## Notes

* ↑ Slagle, Allogan. "Burning Phoenix: A Study of the Federal Acknowledgment, Reorganization and Survival of the United Keetoowah Band of Cherokee Indians in Oklahoma, and of the Cherokee Nation of Oklahoma's Efforts to Terminate the Band." Keetoowah Band of Cherokee Indians via The Original Keetoowah Society. 1993. Retrieved 13 Sept 2013.
* 1 2 3 "Archie Sam." Find a Grave. 3 Sept 2013.
* 1 2 3 4 Mails xv
* 1 2 3 Nabokov 113
* 1 2 3 «Interview with Archie Sam August 30th 1976, Mississippi Department of Archives and History». Arxivat de l'original el 2016-03-05. [Consulta: 27 juliol 2014].
* ↑ Richard L. Fricker «Language of extinct tribe haunts scholar». Boca Raton News, 10-2001 [Consulta: 3 setembre 2013].
* ↑ Barnett, James F. Jr.. The Natchez Indians: A History to 1735. Jackson, Mississippi: University Press of Mississippi, 2007, p. 134. ISBN 9781578069880. OCLC 86038006.

## Referències

* Mails, Thomas. Cherokee People: The Cherokee People: The Story of the Cherokees from Earliest Origins to Contemporary Times. Council Oak Books, 1996. ISBN 978-0933031456.
* Nabokov, Peter. Native American Architecture. Oxford: Oxford University Press, 1989. ISBN 978-0195037814.
# José Delarra

José Ramón De Lázaro Bencomo, més conegut com a José Delarra (San Antonio de los Baños, 26 d'abril de 1938 - l'Havana, 26 d'agost de 2003), va ser un escultor i pintor cubà, diputat a l'Assemblea Nacional del Poder Popular. Forçat a l'exili, abans de la Revolució Cubana va passar uns anys vivint a Madrid, on treballà de copista al Museu del Prado.

## Obra escultòrica

La seva obra està distribuïda en 40 països, entre ells Angola i República Dominicana. Entre les obres més destacades de José Delarra s'inclouen les següents:
* Monuments alçats a les Places de la Revolució de les províncies d'Holguín, Granma i Vila Clara.
* Mausoleu del Che Guevara i el conjunt escultòric, que des de 1997, engalana el lloc on es troben les restes del guerriller i els seus companys, a la Plaça de la Revolució de Santa Clara.
* Cinc monuments a l'Estat espanyol, entre ells el Monument en honor de José Martí, que s'erigeix a la plaça Ciutat de l'Havana, de Xixón.
* Quatre monuments a la ciutat mexicana de Cancún, un dels quals dedicat a José Martí.
* Monument a la Història de Mèxic. Inaugurat el 1981 pel president de la república, José López Portillo, enalteix la història nacional a través de gravats dels personatges històrics més rellevants. A causa de la seva forma, popularment se'l coneix com «La Liquadora».
* Monument a José Martí. Primer monument dissenyat per José Delarra fora de Cuba, el 1978. Els locals el van batejar amb el nom d'«Els Plàtans».

## Referències

* ↑ «La escultura es la novela y la pintura es la poesía, los sueños» (en castellà), 26-08-2019. [Consulta: 12 setembre 2020].
* ↑ «José Delarra» (en castellà). EcuRed. [Consulta: 12 setembre 2020].
* 1 2 3 4 5 «Sepultado el pintor y escultor cubano José Delarra». La Ventana- Cuba, 29-08-2003. Arxivat de l'original el 26 d'agost de 2014. [Consulta: 11 abril 2011].
* ↑ Valenzuela, Lidice. «José Delarra, infinitamente vivo» (en castellà), 25-04-2019. [Consulta: 12 setembre 2020].
* ↑ Martí, Fernando. Cancún, fantasía de banqueros, sección De amores, olvidos, revanchas y fracasos, pág. 63.
# Oriol Busquets Mas

Oriol Busquets Mas (Sant Feliu de Guíxols, 20 de gener de 1999) és un futbolista professional català format al planter del Futbol Club Barcelona que juga com a migcampista defensiu pel Futbol Club Andorra de Primera Federació.
Busquets va ingressar al planter del FC Barcelona el 2007, a 8 anys. Després de progressar a través dels diferents equips del planter, va debutar com a sènior amb el FC Barcelona B el 29 d'abril de 2017, encara en edat juvenil, entrant als darrers minuts del partit en substitució d'Alberto Perea en una victòria per 2–0 a casa contra l'AE Prat, a la Segona Divisió B.
Busquets va debutar com a professional el 19 d'agost de 2017, jugant com a titular en una victòria per 2–1 a fora contra el Reial Valladolid a la Segona Divisió. El 6 de març de 2019 va disputar amb el primer equip del Barça la final de la Supercopa de Catalunya, entrant com a suplent a la segona part. El seu germà gran, Pol, també és futbolista, i juga com a porter.

## Referències

* ↑ «Oriol Busquets: un lujo de centrocampista que se fijaba en Deco» (en castellà), 08-07-2014. [Consulta: 19 agost 2017].
* ↑ «FC Barcelona B 2-0 AE Prat: Reserves clinch top spot». FC Barcelona, 29-04-2017. [Consulta: 25 agost 2017].
* ↑ «El Barça B se escapa vivo de Zorrilla» (en castellà). Marca, 19-08-2017. [Consulta: 19 agost 2017].
* ↑ Grau, Jordi «El Girona tomba el Barça a la Supercopa de Catalunya (0-1)». 324.cat, 06-03-2019 [Consulta: 7 març 2019].
* ↑ «Los hermanos Busquets, cara a cara por primera vez» (en castellà). FC Barcelona, 28-07-2016. [Consulta: 20 agost 2017].

## Enllaços externs

* Oriol Busquets a BDFutbol
* Oriol Busquets, Fitxa a Soccerway
# Khutba

La khutba (àrab: خطبة, ẖuṭba) és el sermó del khatib, que el fa abans de l'oració del divendres, així com en alguns serveis religiosos en ocasions especials, com a la celebració de les dues festes islàmiques principals, Al-Id al-Kabir i Id al-Fitr. És costum pronunciar la khutba en la llengua local, a diferència de la pregària, que habitualment és en àrab.
En la pregària a favor dels fidels (duà li-l-muminín) dins de la khutba es va agafar el costum que s'arrossegava de les oracions des del segle v aC d'anomenar el sobirà al poder; el nom esmentat a la pregària tradicionalment servia per determinar la lleialtat o l'orientació política de l'imam o de l'autoritat política. Encara que esmentar el nom no era obligatori, el fet de suprimir el nom simbolitzava no reconèixer-lo. En els llocs on els musulmans viuen sota govern no islàmic no s'ha d'esmentar el sobirà.

## Nota

* ↑ segons consta a papirs arameus a Elefantina

## Referències

Enciclopèdia de l'Islam, V, 76, 77
# Pseudospingus

Pseudospingus és un gènere d'ocells de la família dels tràupids (Thraupidae).

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per dues espècies:
* Tàngara capnegra (Pseudospingus verticalis Lafresnaye, 1840)
* Tàngara modesta (Pseudospingus xanthophthalmus Taczanowski, 1874)

## Referències

* ↑ «Pseudospingus (Pseudospingus sp.) - Avibase». [Consulta: 12 febrer 2025].
* ↑ «Pseudospingus Berlepsch & Stolzmann, 1896» (en anglès). GBIF | Global Biodiversity Information Facility. [Consulta: 12 febrer 2025].
* ↑ «Tanagers and allies – IOC World Bird List». [Consulta: 12 febrer 2025].