OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Leonilda Gabbi

Leonilda Gabbi (Parma, 5 d'abril de 1863 – Parma, 8 de gener de 1919) fou una soprano italiana.
Filla de Luigi i Maria Sgavetti, era germana d'Adalgisa Gabbi. El 1880 ingressà a la Reial Escola de Música de Parma per estudiar cant, formació que va continuar després en privat amb el mestre Pio Ferrari.
Va cantar entre 1882 i 1903, primer com a mezzosoprano, més tard en papers de soprano. Entre les obres del seu repertori: Don Carlo, Aida, Rigoletto, Nabucco, Othello, La Gioconda. Fou molt activa als teatres de tot Itàlia -Reggio Emilia, Rimini, Parma, i també Bari, Florència i Roma, Fermo, Torí i Milà. També actuà molt a Europa -Alexandria, Marsella, Madrid, Barcelona i Lisboa- i a Amèrica del Sud: Valparaíso, Santiago de Xile, Lima, Buenos Aires, Montevideo, Rio de Janeiro, Ciutat de Mèxic i L'Havana.
Debutà al Teatre Regio de Parma el 28 de setembre de 1882, com l'Azucena a Il Trovatore, dirigida per C. Campanini. També hi va cantar els papers de Princesa d'Evoli a Don Carlo i l'Amneris d'Aida. Al 1887 actuà al Teatro Regio de Torí fent la Maddalena, del Rigoletto, de Verdi. El novembre de 1893 va cantar com a Luigia al Teatro Comunale de Bolonya en l'estrena de Vendée, de Filippo Clementi. Al final de la seva carrera també va interpretar papers wagnerians (Sieglinde, de La Valquíria, al Liceu de Barcelona, 1901).
Abandonà els escenaris al 1903 per motius de salut.

## Referències

* 1 2 «GABBI, Adalgisa» (en italià). Dizionario Biografico Treccani. [Consulta: 24 febrer 2023].
* 1 2 3 4 «Gabba-Gastelli. GABBI LEONILDE». Teca Digitale Dizionario biografico. [Consulta: 24 febrer 2023].
* ↑ «Fitxa espectacle: Die Walküre. Temporada 1900/1901». >Fundació del Gran Teatre del Liceu. Annals. [Consulta: 24 febrer 2023].

## Enllaços externs

* Roberto Staccioli: GABBI, Adalgisa, Biographical Dictionary of Italians, Volum 50 (1998) (URL consultada el 2 d'octubre de 2013)
* GABBI LEONILDE, a GABBA - GASTELLI, al Diccionari biogràfic de Parmigiani de Roberto Lasagni (URL consultada el 2 d'octubre de 2013)
# Les Cases (Castell de l'Areny)

Les Cases és una obra del municipi de Castell de l'Areny (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una masia d'estructura clàssica de tres crugies organitzada en planta baixa i tres pisos superiors. És de planta rectangular coberta a dues aigües amb teula àrab amb el carener perpendicular a la façana, orientada a migdia i parament de pedres irregulars unides amb morter. Hi ha alguns cossos annexes d'un sol pis de tipologia similar. Les obertures de la façana principal són allindanades als laterals, les centrals, arcs de mig punt i la porta, un arc escarser. La construcció actual és relativament recent, aprofitant estructures de l'edifici anterior.

## Història

El 1285 el monestir de St. Pere de la Portella rebia en donació, el mas cases de castell de l'Areny, dins la jurisdicció de la baronia de la Portella. L'any 1497 l'amo de la casa era Barthomeu Cases, casat amb la seva muller Fransina, amb qui tenia dos fills, Pere i Cristophol. Al mateix any, el fill hereu Pere Cases va contraure matrimoni amb na Damiana Serreyma, filla del mas Serraïma de Sant Joan d'Avinyó. El fogatge de 1553 esmenta també el mas cases dins del terme i parròquia del castell de l'Areny; el seu propietari era el batlle del terme.

## Referències

* 1 2 «Les Cases». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 setembre 2015].
# Libiamo ne' lieti calici

Libiamo ne' lieti calici ("Bevem alegres de les copes") és un conegut duet amb cor de La traviata, òpera de Giuseppe Verdi amb llibret de Francesco Maria Piave. És una de les melodies operístiques més conegudes, i pren la forma d'un brindis, un tema musical alegre que anima a la celebració tot prenent vi o un altre tipus de beguda alcohòlica.

## L'escena

Aquest duet s'interpreta al primer acte de l'òpera, durant una festa celebrada a la casa de Violetta, la protagonista femenina, que l'interpreta junt amb Alfredo, protagonista masculí i enamorat de Violetta, que és animat pel seu amic Gastone i la mateixa Violetta a mostrar les seves habilitats com a poeta. Alfredo comença una cançó que incita a brindar i beure, i després s'hi afegeixen Violetta i la resta del cor.

## Text i traducció

| Alfredo Libiamo, libiamo ne'lieti calici che la bellezza infiora. E la fuggevol, fuggevol ora s'inebrii a voluttà Libiam ne'dolci fremiti che suscita l'amore, poiché quell'occhio al core onnipotente va. Libiamo, amore, amor fra i calici più caldi baci avrà Coro Ah! Libiam, amor, fra' calici più caldi baci avrà Violetta Tra voi, tra voi saprò dividere il tempo mio giocondo; Tutto è follia, follia nel mondo ciò che non è piacer Godiam, fugace e rapido è il gaudio dell'amore, è un fior che nasce e muore, ne più si può goder Godiamo, c'invita, c'invita un fervido accento lusinghier. Coro Ah! godiamo, la tazza, la tazza e il cantico, la notte abbella e il riso; in questo, in questo paradiso ne scopra il nuovo dì–– Violetta La vita è nel tripudio Alfredo Quando non s'ami ancora Violetta Nol dite a chi l'ignora, Alfredo È il mio destin così... Tutti Ah si, godiamo, la tazza, la tazza e il cantico, la notte abbella e il riso; in questo, in questo paradiso ne scopra il nuovo dì. | Alfredo Beguem alegres dels calzes que la bellesa floreix i el moment fugisser s'embriagui al nostre gust. Bevem amb el dolç estremiment que suscita l'amor, ja que aquests ulls al cor van omnipotents Bevem, l'amor entre els calzes tindrà besos més càlids Cor Beguem, l'amor entre els calzes tindrà besos més càlids Violetta Entre vosaltres compartiré el meu moment d'alegria Tot el que no és plaer en el món és bogeria Gaudim, fugaç i ràpid és el gaudi de l'amor. És una flor que naix i mor, i no es pot gaudir més. Gaudim, ens convida una veu calorosa i afalagadora Cor Gaudim, la beguda, els càntics i el riure adornen la nit; que en aquest paradís se'ns mostri el nou dia Violetta La vida només és plaer Alfredo Quan encara no s'estima Violetta No ho digueu a qui ho ignora Alfredo Així és el meu destí Cor Gaudim, la beguda, els càntics i el riure adornen la nit; que en aquest paradís se'ns mostri el nou dia. |

## Referències

* ↑ Robert Glaubitz. «The Aria Database». Arxivat de l'original el 2011-09-27. [Consulta: 15 gener 2009].
* ↑ «Llibret de La Traviata en italià i català». [Consulta: 10 octubre 2015].
# Life of an American Fireman

Life of an American Fireman (Vida d'un Bomber Americà) és un curt mut dirigit per George S. Fleming i Edwin S. Porter amb la productora cinematogràfica Edison Manufacturing Company. Gravat a la fi de 1902 tot i que distribuït a principi de 1903, aquest és considerat un dels primers films narratius americans que mostra un muntatge paral·lel, que basa la seva acció en el rescat d'una dona i un nen atrapats en una casa en flames. Molts crítics afirmen que es poden trobar similituds amb el curt anglès de 1901 Fire!, dirigida per James Williamson.
Degut a la seva pionera realització cinematogràfica i a la innovació que va aportar-hi al sector, el curt fou seleccionat l'any 2016 per ser preservat a la National Film Registry als EUA, per la Library of Congress, des d'on van assenyalar l'important significat cultural, històric i estètic que té el film a nivell mundial.
L'objectiu dels directors del curt fou retratar la vida d''un bomber nord-americà sense cap exageració, al mateix temps que s'introdueixen situacions dramàtiques i efectes espectaculars per donar més força al curt. La gran fama del bomber nord-americà, el més valent i expert, era coneguda arreu del món. Aquesta pel·lícula, per tant, mostra d'una manera fidel i amb precisió la seva emocionants i perillosa vida, i el gran perill al que s'exposa per salvar un vida en joc.

## Escenes del film

Les set escenes que componen aquest film són:
* La visió d'un bomber d'una dona i un nen en perill [sic]. (The Fireman's Vision of an Imperilled [sic] Woman and Child.)
* Primer pla d'una alarma d'incendis a Nova York. (A Close View of a New York Fire Alarm Box.)
* L'interior dels dormitoris al parc de bombers. (The Interior of the Sleeping Quarters in the Fire House.)
* Interior del parc de bombers. (Interior of the Engine House.)
* El vehicle sortint del parc de bombers. (The Apparatus Leaving the Engine House.)
* Cap al foc. (Off to the Fire.)
* L'arribada al foc. (The Arrival at the Fire.)

## Enllaços externs

* Scene-by-scene description, with screenshots. Telecommunication and Film Department, the University of Alabama. Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* IMDb, Life of an American Fireman
# Paul Gascoigne

Paul Gascoigne (Newcastle, Anglaterra, Regne Unit 27 de maig de 1967), és un exfutbolista anglès que ocupava la posició de centrecampista. Va ser internacional absolut per la selecció anglesa de futbol en 57 ocasions.
El 1998 fou escollit per la Football League a la llista de les 100 llegendes del futbol anglès.

## Trajectòria

| Club | País | Any |
| Newcastle United | Anglaterra | 1984 - 1988 |
| Tottenham Hotspur FC | Anglaterra | 1988 - 1992 |
| SS Lazio | Itàlia | 1992 - 1995 |
| Rangers FC | Escòcia | 1995 - 1998 |
| Middlesbrough | Anglaterra | 1998 - 2000 |
| Everton FC | Anglaterra | 2000 - 2002 |
| Burnley FC | Anglaterra | 2002 |

## Palmarès

* 1 FA Cup: 1990-91 (Tottenham Hotspur)
* 2 Lliga escocesa de futbol: 1995-96 i 1996-97 (Rangers FC)
* 1 Copa escocesa de futbol: 1995-96 (Rangers FC)
* 1 Copa de la Lliga escocesa de futbol: 1995-96 (Rangers FC)

## Referències

* ↑ «Football Legends list in full». BBC Sport, 05-08-1998 [Consulta: 10 gener 2009].
# Miquel Adrià i Pérez

Miquel Adrià i Pérez (Barcelona, 1956) és un arquitecte català resident a Mèxic, considerat una de les principals figures de l'arquitectura llatinoamericana contemporània.
Es va llicenciar en arquitectura a l'Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona. Es va instal·lar a Mèxic el 1994, on va ser l'encarregat de la restauració de l'Hotel de Cortés, edifici barroc novohispà situat al centre de Mèxic DF. Ha estat jurat de diversos premis internacionals i és director de la revista Arquine. Ha publicat més de 30 llibres sobre arquitectes i arquitectura iberoamericana i és l'editor de Blanca Montaña: Arquitectura reciente en Chile / Puro Chile, un recull dels principals treballs d'arquitectura a Xile de finals del segle XX i principis del XXI.

## Publicacions destacades

* La casa moderna: paradigmas latinoamericanos de mitad de siglo XX(castellà)
* Nueva arquitectura del paisaje latinoamericana(castellà)
* México 90's: una arquitectura contemporánea(castellà)

## Referències

* 1 2 3 «Miquel Adrià». Editorial Gustavo Gili. Arxivat de l'original el 2013-03-14. [Consulta: 18 novembre 2012].
* ↑ «Miquel Adrià: “México DF no me parece una ciudad caótica”» (en castellà). El País, 27-04-2014. [Consulta: 24 abril 2016].
* ↑ «Plataforma Entrevista: Miquel Adriá», 18 novembre.
* ↑ Mata Olay, Pablo. «Hotel de Cortés, México DF». Resvista Travesías, 2010. Arxivat de l'original el 2012-12-02.
# El vicari d'Olot

El vicari d'Olot és una pel·lícula còmica catalana de 1981, dirigida per Ventura Pons i amb guió d'Emili Teixidor. La pel·lícula fou rodada en català i estrenada a Barcelona el 9 de març de 1981. El 19 de març de 1988 es va emetre per primera vegada pel canal de televisió pública catalana de TV3.

## Argument

A la capital de la Garrotxa, Olot, aprofiten la visita d'una autoritat eclesiàstica, en període de vacances, per a organitzar unes jornades sobre el tema de la religió i el sexe en l'actualitat. Això provoca que el poble es divideixi en dos bàndols, els que estan a favor i els que estan en contra del "Congrés", fins que finalment després d'una sèrie de negociacions entre ambdós bàndols, s'arriba al consens. Una sèrie de personatges típics del poble portaran al feliç final la història, a través de diverses situacions de caràcter còmic i satíric.

## Producció
### Llocs de rodatge

El film fou rodat a Terrassa, Sant Boi de Llobregat, Cornellà de Llobregat i Barcelona, com a la seu de Germinal Films, S. Coop. Ltda. al carrer Comtal, 20 (Palau del Baró de Vilagaià).

## Repartiment

* Enric Majó: Mossèn Juli
* Enric Cusí: Bernat
* Fernando Guillén: Senyor Ramon
* Joan Monleón: Monsenyor
* Rosa Maria Sardà: Ramoneta
* Maria Aurèlia Capmany: Filomena
* Cristine Berna: Cristine
* Marina Rossell: Clotilde
* Núria Feliu: Matilde
* Carla Cristi: Nena
* Marta May: Senyora Maria
* Carme Pérez: Eulàlia
* Jordi Brau: Aleix
* Rosa Morata: Maria
* Montserrat Carulla: Mare de Maria
* Carles Lloret: Pare de Maria
* Antonio Rovira: Rector
* Mary Santpere: Mare Bigotis
* Anna Lizaran: Sor Mel·líflua
* Cristina Álvarez: Berta
* Joan Borràs: Alcalde
* Maribel Altés: Prostituta
* Rosa Novell: Prostituta
* Amparo Moreno: Prostituta

## Rebuda

«El guió d'El vicari d'Olot -que en la seva versió castellana s'anomenarà Donde hay pelo hay alegría- és obra d'Emili Teixidor [...]. La cinta és plena de gags, en un aire costumista de crítica i nostàlgia envers els típics embolics que es donaven -i es continuen donant- a les poblacions rurals. «És una mica [...] fer picades d'ullet sobre temes de sexualitat. Bàsicament, es tracta d'una pel·lícula de sexe i religió, sense arribar a ser de classificació S, i dirigida al gran públic».

## Referències

* ↑ «El vicari d'Olot». Base de dades cinema en català. Gencat.cat. [Consulta: 7 agost 2022].
* 1 2 Canals, Enric «Estreno en Barcelona de la película satírica "El vicari d'Olot"» (en castellà). El País [Madrid], 10-03-1981. ISSN: 1134-6582.
* ↑ «El vicari d'Olot». Ésadir.cat. [Consulta: 7 agost 2022].
* ↑ «El vicari d'Olot». Ara [Consulta: 23 maig 2020].
* ↑ «El vicari d'Olot, veure ara a FilminCAT». Arxivat de l'original el 2020-07-31. [Consulta: 23 maig 2020].
* ↑ «El vicari d'Olot (1981) - IMDb». [Consulta: 23 maig 2020].
# Byron Houston

Byron Dwight Houston (Watonga, Oklahoma, 22 de novembre de 1969) és un exjugador de bàsquet nord-americà que va disputar 4 temporades en l'NBA, jugant a Golden State Warriors, Seattle SuperSonics i Sacramento Kings. Amb 1.96 metres d'alçada podia jugar d'aler i també, a causa de la seva corpulència, d'aler pivot. És fill del també exjugador Curtis Perry.

## Carrera esportiva

Houston es va matricular a la Universitat d'Oklahoma State, on va jugar quatre temporades. En els seus quatre anys amb els Cowboys va fer una mitjana de 18,7 punts, 9,4 rebots i 1,6 assistències, finalitzant com el màxim encistellador en la història de la Universitat d'Oklahoma State, arribant a ser conegut com el "nou Barkley". Houston va ser triat en el lloc 27 del Draft de l'NBA del 1992 pels Chicago Bulls. No obstant això, va ser traspassat a Golden State Warriors, on va passar les seves primeres dues temporades a la lliga. En les temporades 1994-95 i 1995-96 va passar per Seattle SuperSonics i Sacramento Kings sense gaire protagonisme.
Houston va marxar a Espanya i va provar fortuna en el Bàsquet Lleó, on va recuperar el seu millor nivell amb 14.8 punts i 7.2 rebots. Houston va estar a punt de liderar els lleonesos a una final de Copa del Rei que haguessin jugat a casa, però el Joventut es va dur aquell partit. Després va passar per Filipines amb el Pasig City Pop Cola, per la CBA amb el Quad City Thunder, i per Puerto Rico i Rússia, abans de signar amb el Prokom Trefl Sopot polonès. A Polònia va tornar a recuperar sensacions amb 17.7 punts i 10.6 rebots en la temporada 1998-99. La NBA no va cedir als seus jugadors i va ser seleccionat pel seu país per al Torneig de les Amèriques, on es va portar l'or, i als Jocs Panamericans, que van acabar en plata (derrota davant Brasil a la final).
L'any 2000 va tornar a l'ACB de la mà del Pintures Bruguer Badalona. Va jugar 12 partits i va deixar el club per problemes personals en el mes de desembre. Després va jugar un parell de temporades a la International Basket League amb els Sant Louis Swarn. A partir de llavors totes les notícies publicades sobre ell estan relacionades amb diversos escàndols per exhibicionisme, pels quals va ser condemnat al seu país.

## Referències

* ↑ Byron Houston jugador a l'ACB
* ↑ «Byron Houston: En la lista de ‘sex offenders' por exhibicionismo» (en castellà). Endesa Basket Lover, 10-08-2016 [Consulta: 6 juliol 2018].
# Sigmundur Brestisson

Sigmundur Brestisson (961-1005) va ser un cap viking feroès. Va ser qui va introduir el cristianisme a les Illes Fèroe el 999. És un dels personatges principals de la Saga dels feroesos.
Nascut vers el 961 era fill de Brestir Sigmundsson i Cæcilia. El seu pare era un ric terratinent viking de Skúvoy. Quan tenia 9 anys, Sigmundur va ser testimoni de l'assassinat del seu pare i del seu tiet; aquest fet tràgic el marcarà la resta de la seva vida, ja que durant molts anys provarà de venjar aquestes morts. El 999 es va convertir al cristianisme i promocionarà la construcció de la primera església de l'arxipèlag.
Sigmundur va ser el primer feroès que es va convertir al cristianisme. Seguint les passes de la Mancomunitat Islandesa, va intentar oficialitzar la nova fe per decret al Tinganes de Tórshavn, pero el resultat va ser advers i una multitud enfurismada quasi l'assassina. Davant d'aquesta reacció va haver de canviar de tàctica: a l'estil d'Olaf Tryggvason, se'n va anar a les terres del cabdill opositor Tróndur í Gøtu de nit amb un grup d'homes armats, va atrapar Tróndur i li va donar a escollir entre convertir-se o ser decapitat en aquell mateix moment. Tróndur í Gøtu no va tenir cap més remei que acceptar.
Tanmateix Tróndur no li va perdonar aquesta jugada i va esperar l'oportunitat per venjar-se de Sigmundur. Finalment Tróndur va preparar una emboscada a Sigmundur que, per fugir, va saltar al mar. Va nedar la distància que separa Skúvoy de la població de Sandvík a Suðuroy (aproximadament uns 15 kilòmetres). Torgrímur Illi (el Dolent) el va trobar exhaust a la costa, i el va decapitar per a robar-li el seu braçalet d'or.
Vers el 986 es va casar amb la que es convertiria en la dona més influent de l'arxipèlag, Turið Torkilsdóttir.
La seva tomba, coneguda com la Sigmundarsteinur, es troba al cementiri del poble de Skúvoy i és una de les restes medievals més importants de les Illes Fèroe. La seva làpida està mancada de caràcters rúnics, cosa habitual a la seva època. En el seu lloc hi ha esculpida una petita creu.
L'artista feroès Hans Pauli Olsen va dedicar el 2006 tres monuments a Sigmundur Brestisson: un es troba a Skúvoy, lloc del seu naixement, un altre és a Tórshavn, on va predicar el cristianisme, i un tercer és a Sandvík, on va morir.

## Referències

* ↑ «Saga dels feroesos» (en anglès). sagadb.org. [Consulta: 27 desembre 2018]. «Capítol 7»

## Bibliografia

* Sturluson, Snorri. Heimskringla: History of the Kings of Norway (llibre). Austin: University of Texas Press, 1992. ISBN 0-292-73061-6.
* Young, G.V.C.. Færøerne. Fra vikingetiden til reformationen. København (llibre). Rosenkilde og Bakker, 1982, 1982.

## Enllaços externs

* La Saga dels feroesos en anglès. Traduida per Anthony Faulkes.
# John Alden Mason

John Alden Mason (14 de gener de 1885 – 7 de novembre de 1967) va ser un antropòleg i lingüista nord-americana que va treballar especialment en les llengües ameríndies.

## Biografia

Mason va néixer a Orland (Indiana), encara que va créixer al barri de Germantown a Filadèlfia. Es va graduar en la Universitat de Pennsylvania el 1907 i es va doctorar per la Universitat de Califòrnia a Berkeley el 1911. La seva tesi doctoral va versar sobre un estudi etnogràfic sobre els indis salinan de Califòrnia. A més d'aquest treball d'aquells anys època va realitzar un cert nombre de treballs sobre les llengües tepimanes de Mèxic, entre ells va dedicar treballs al tepecano, el tepehuan i el Pima-pápago. També va treballar en la classificació de les llengües d'Amèrica, dins de la qual va proposar la família macro-jê.
La primera sèries de les històries de Juan Bobo fou publicada als Estats Units el 1921 al Journal of American Folklore sota el títol Porto Rican Folklore, i foren recollides per Mason d'escolars portoriquenys. TLa col·lecció de contes va consistir en 56 "contes picarescs" sobre Juan Bobo incloent títols exòtics com Juan Bobo Heats up his Grandmother, Juan Bobo Delivers a Letter to the Devil, Juan Bobo Throws his Brother Down a Well, i Juan Bobo refuses to Marry the Princess.
Mason a més va ser encarregat del Museu Arqueològic i d'Antropologia de la Universitat de Pennsylvania de 1926 fins a la seva jubilació el 1958.
Els seus articles es guarden en l'Societat Filosòfica Americana a Filadèlfia.

## Obres

* The ethnology of the Salinan Indians. Berkeley, The University Press, 1912 (University of California Publ. in: American Archaeology & Ethnology. 10/4; S. 97–240; plts. 21–37).
* The Ancient Civilizations of Peru. Harmondsworth u.a. : Penguin Books, 1957
** Deutsch unter dem Titel: Das alte Peru : Eine indianische Hochkultur. Von Ferdinand Anton durchges. Übertr. aus d. Engl. von Hannes W. A. Schoeller, Magnus-Kulturgeschichte. Essen : Magnus-Verlag 1975 (zuerst in Kindlers Kulturgeschichte)
* Notes on the Indians of the Great Slave Lake area. New Haven: Yale University Press [u.a.], 1946 (Yale University Publications in anthropology 34)
* amb George Agogino: The Ceremonialism Of The Tepecan. Eastern New Mexico Univ. 1972

## Referències

* ↑ J. Alden Mason, The Languages of South American Indians, Washington, 1950, p. 287
* 1 2 Journal of American Folklore, Vol.34, pp. 143-208; by J. Alden Mason & Aurelio M. Espinosa, ed.; 1921 Retrieved 2013-05-31.

## Bibliografia

* "Descendants of Capt. Hugh Mason in America", by Edna W. Mason, 1937
* "Who Was Who in America", Vol. 10

## Enllaços externs

* John Alden Mason Papers a Societat Filosòfica Americana
* Marvels & Tales, de John Alden Mason, a Project MUSE.