OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Kristoffer Joner

Kristoffer Joner (nascut el 19 de setembre de 1972) és un actor noruec. És conegut sobretot pels seus papers a Villmark i Mannen som elsket Yngve. Va formar part de Rogaland Teater quan tenia 14 anys fins als seus 20 anys. Va ser un dels fundadors del pub Cementen situat a Stavanger (Noruega). A més, és nebot del músic Sverre Joner i cosí de la cantant Alexandra Joner.
El 1996, va aconseguir el paper de Ståle Pettersen en una sèrie original de NRK anomenada Offshore, un paper que va mantenir fins a la cancel·lació dels espectacles l'any 2000. El mateix any, va aconseguir el seu primer paper en una pel·lícula de Pål Jackman amb el nom de Detector, on va interpretar el paper d'un satanista.
El 2005, Joner va rebre el Premi Amanda al millor actor masculí, pel seu paper a la pel·lícula Naboer, i de nou el 2012 pel seu paper a The Orheim Company. També va guanyar el Premi Méliès d'Or al millor curtmetratge per Cold and Dry al XLII Festival Internacional de Cinema Fantàstic de Catalunya.
Ha participat, entre d'altres, a les pel·lícules Detektor, Mongoland, Villmark, Loose Ends, Samaritan, Min Misunnelige Frisør, Vinterkyss, Naboer, Gymnaslærer Pedersen, Mannen som elsket Yngve, Skjult i Krigsseileren.

## Filmografia

* 2022 Krigsseileren
* 2020 Tottori! Sommeren vi var alene
* 2018 Mission: Impossible – Fallout
* 2018 Skjelvet
* 2018 Now It's Dark
* 2018 Vann over ild
* 2017 Hjertestart
* 2016 Alt det vakre
* 2015 The Revenant
* 2015 Bølgen
* 2014 Død snø 2
* 2014 Doktor Proktors prompepulver
* 2013 Kyss meg for faen i helvete
* 2012 Uskyld
* 2012 Kompani Orheim
* 2011 Babycall
* 2011 Hjelp, vi er russ!
* 2011 Bambieffekten
* 2011 Tomme Tønner 2 – Det brune gullet
* 2011 Pax
* 2010 Kongen av Bastøy
* 2010 Kurt Josef Wagle og legenden om fjordheksa
* 2010 Tomme Tønner
* 2009 Rottenetter
* 2009 Skjult
* 2008 Den siste revejakta
* 2008 Mannen som elsket Yngve
* 2006 Gymnaslærer Pedersen
* 2005 Sirkel
* 2005 Vinterkyss
* 2005 Naboer
* 2004 Alt for Egil
* 2004 Min misunnelige frisør
* 2004 Monstertorsdag
* 2004 Den som frykter ulven
* 2003 Villmark
* 2002 Himmelfall
* 2002 Musikk for bryllup og begravelser
* 2001 Mongoland
* 2000 Detektor

## Referències

* ↑ Sitges 09 | Palmarés | 'Moon' es elegida la mejor película del Festival, espinof.com
* ↑ New Stills: After Dark 2010's Hidden
* ↑ Rooney, David. «‘War Sailor’ Review: Norway’s Oscar Submission Is a Bruising Epic of WWII Conflict and Its Lingering Psychological Toll» (en anglès americà). The Hollywood Reporter, 18-11-2022. [Consulta: 9 desembre 2022].
* ↑ Keslassy, Elsa. «Haugesund: Norwegian Breakout Star Kristoffer Joner to Topline ‘Handle With Care’ (EXCLUSIVE)» (en anglès americà). Variety, 18-08-2015. [Consulta: 9 desembre 2022].
# Pheucticus

Pheucticus és un gènere d'ocells de la família dels cardinàlids (Cardinalidae). Habiten en diversos tipus de boscos, selves de muntanya, i matolls des de gran part d'Amèrica del Nord fins al centre-sud d'Amèrica del Sud. S'alimenten de llavors, fruits i brots. Pel seu potent cant i atractiu colorit són freqüentment capturats per ser comercialitzats al mercat d'aus de gàbia.

## Taxonomia

El gènere va ser introduït pel naturalista alemany Ludwig Reichenbach el 1850. L'espècie tipus va ser designada posteriorment com el cardenal encaputxat.
Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per 6 espècies:
* cardenal groc - (Pheucticus chrysopeplus).
* cardenal cuixanegre - (Pheucticus tibialis).
* cardenal ventregroc - (Pheucticus chrysogaster ).
* cardenal encaputxat - (Pheucticus aureoventris).
* cardenal pit-rosat - (Pheucticus ludovicianus).
* cardenal capnegre - (Pheucticus melanocephalus).

## Referències

* ↑ Narosky, Tito; Yzurieta, Darío. Aves de Argentina y Uruguay, Guía de identificación /Birds of Argentina & Uruguay, a Field Guide. 16ed.. Buenos Aires: Vázquez Mazzini editores, 2010, p. 432. ISBN 978-987-9132-27-2. OCLC 762386499.
* ↑ de la Peña, Martín R. «Citas, observaciones y distribución de aves argentinas». Serie Naturaleza, Conservación y Sociedad. Ediciones Biológica [Santa Fe, Argentina], 2013, pàg. 770. ISBN 978-987-27043-6-0.
* ↑ Reichenbach, H. G. Ludwig. Die vollständigste Naturgeschichte der Vögel. Abt.2:Bd.1 [Plates]. Dresden: Expedition der Vollständigsten Naturgeschichte, 1836.
* ↑ Paynter, Raymond A. Check-list of birds of the world. v.13. Cambridge: Harvard University Press, 1970, p. 217.
# Bombolla de sabó

Una bombolla de sabó és una pel·lícula molt fina d'aigua sabonosa que forma una esfera plena d'aire, i exhibeix una superfície iridescent. Normalment les bombolles de sabó duren només uns segons i després esclaten per si soles o per contacte amb un altre objecte. La «pell» de la bombolla consisteix en una fina capa d'aigua atrapada entre dues capes de molècules tensioactives, sovint sabó. Aquests tensioactius tenen caps hidròfiles i cues hidròfobes. Els caps hidròfiles són atretes per la capa fina d'aigua i mantenen intacta a la bombolla. Quan s'agiten les cues hidròfobes, la bombolla esclata.
El fenomen de la bombolla maca, iritzada que creix i creix i sedueix per la seva bellesa, fins que esclata en ensenyar el seu buit va inspirar la metàfora de la bombolla econòmica, com per exemple la bombolla immobiliària a Espanya que “rebentà” l'any 2006.

## Bombolles de sabó a l'art

* La bombolla de sabó (2005), d'Elena Bigas i Mayans, il·lustrat per Francesc Infante
* Des de l'any 1983, l'artista Pep Bou desenvolupa espectacles amb bombolles de sabó gegants.
* «Bombolla de Sabó», poema de Lola Casas i Peña

## Vegeu també

* Antibombolla

## Bibliografia

* Oprea, John (2000). The Mathematics of Soap Films - Explorations with Maple . Societat Americana de Matemàtiques (1a edició). ISBN 0-8218-2118-0
* Boys, C. V. (1890) Soap-Bubbles and the Forces that Mould Them , (Dover Reprintable) ISBN 0-486-20542-8
* Isenberg, Cyril (1992) The Science of Soap Films and Soap Bubbles , (Dover) ISBN 0-486-26960-4.

## Enllaços externs

* Robert, Salvador. «Bombolles de Sabó: l'art de les bombolles gegants», 2008. [Consulta: 28 juliol 2014].
* Recepta per a fer bombolles: Casellas, Tavi. «Embombolla’t!». Barcelona: Xarxa Telemàtica Educativa de Catalunya, 2012. [Consulta: 28 juliol 2014].

## Referències

* ↑ «Bombolla de sabó». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Bigas i Mayans, Elena. La bombolla de sabó. Volum 112 de Sopa de llibres. Barcanova, 2005, p. 56 (Sèrie groga). ISBN 9788448917531.
* ↑ «Bombolla de sabó». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «‘Bombollavà’, nou espectacle de Pep Bou al Lliure de Montjuïc». Barcelona TV, 7 desembre 2013 (2013-12-07) [Consulta: 22 juliol 2014]. «Fa ja 30 anys que Pep Bou bufa bombolles de sabó creant un llenguatge poètic i màgic que el converteix en un artista únic i inclassificable. Tot i això, la seva ment encara és capaç d'imaginar elements i artefactes nous on col·locar bombolles impossibles. El resultat és el nou espectacle ‘Bombollavà‘.»
* ↑ Canela i Garayoa, Ramón. «5. Pel·lícules i bombolles». A: El sabó com a eina en la didàctica de la física i de la química. Volum 65 de Documents de l'Institut de Ciències de l'Educació. Barcelona: Edicions Universitat Barcelona, 1984. ISBN 9788475281261. «La popularització a nivell escolar elemental de les pel·lícules i bomboles es deu a Charles Vernon Boys autor del llibre Soap-Bubbles and the Forces that Mould Them que fou traduït a diverse idiomes.»
# Abu Ali Lawik al-Anuk

Abu Ali Lawik al-Anuk fou un príncep de la dinastia Shahi de Zabulistan o Gazni. El seu pare Abu Bakr Lawik al-Anuk havia estat enderrocat pel yamínida o gaznèvida Alptegin el 962.
El 975 va pujar al tron de Gazni el general esclau turc Piri, que sembla que es va comportar cruelment. Els habitants de Gazni van cridar Abu Ali Lawik al-Anuk ben Abu Bakr Lawik,. La rebel·lio va tenir el suport dels seus parents els Shahi d'Udabhanda (que governaven Kabul i fins al Panjab amb capital a Udabhanda) però fou aixafada pel general turc Subuktegin (gendre d'Alptegin) a Charkh (abril del 977). El vencedor fou considerat un heroi i proclamat sultà.

## Referències

* ↑ S.A. Rizvi, publicat per Picador India
# Essener Turnerbund Schwarz-Weiß

El Schwarz-Weiß Essen, nom complet Essener Turnerbund Schwarz-Weiß, és un club de futbol alemany de la ciutat d'Essen a l'estat de Rin del Nord-Westfàlia.

## Història

L'origen del club, com succeeix amb molts clubs alemanys de l'època, està en el club gimnàstic Essener Turnerbund, fundat el 1881. La secció de futbol fou creada el gener de 1900. L'1 de juliol de 1974 esdevingué una entitat separada del club original.
El 1933, el club ingressà a la Gauliga Niederrhein, una de les 16 màximes divisions en que s'organitzà el futbol alemany durant el Tercer Reich. La seva millor posició fou tres segones posicions consecutives entre 1937 i 1940. La següent participació en la màxima categoria del futbol alemany fou el 1951 a la Oberliga West, on hi romangué fins al 1963 (any en què nasqué la Bundesliga), excepte els anys 1958, 1959, i 1961. El moment més important arribà l'any 1959 quan després de derrotar els equips Rot-Weiss Essen 1-0, Hertha BSC 6-3, i Hamburger SV 2-1, aconseguí proclamar-se campió de la Copa alemanya de futbol en vèncer el Borussia Neunkirchen per 5-2. Després de 1963, el Schwarz-Weiß passà a jugar a segona divisió, a la Regionalliga West i a la 2. Bundesliga Nord durant els anys 70. El 1978 baixà a l'Oberliga Nordrhein (IV), on hi ha jugat majoritàriament des d'aleshores.

## Palmarès

* Copa alemanya de futbol: 1959

## Referències

* ↑ «(alemany) Lligues de futbol a Alemanya». Das deutsche Fußball-Archiv. [Consulta: 20 agost 2013].

## Enllaços externs

* Essener Turnerbund Schwarz-Weiß - Lloc web oficial (alemany)
* Perfil a abseits-soccer.com Arxivat 2020-01-14 a Wayback Machine.
# Apol·lònides d'Argos

Apol·lònides (en llatí Apollonides, en grec antic Ἀπολλωνίδης) fou governador d'Argos elevat a aquest càrrec per Cassandre.
L'any 315 aC va envair Arcàdia i es va apoderar de la ciutat d'Estimfal. Mentre era allí els argius, contraris a Cassandre, es van revoltar, i van cridar Alexandre, el fill de Polispercó i van prometre lliurar-li la seva ciutat si els ajudava. Alexandre no va arribar amb prou rapidesa i Apol·lònides, que sembla que estava informat dels moviments de l'enemic, va tornar ràpidament a Argos on s'havien reunit prop de 500 senadors al pritaneu. Va fer tancar i vigilar totes les portes i finestres i va posar foc a l'edifici, on va morir tothom. Altres argius que havien pres part a la revolta van ser executats o exiliats.

## Referències

* ↑ 1.Apollonides a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 236
# As-Sàlih Ismaïl (zengita)

Nur-ad-Din al-Màlik as-Sàlih Ismaïl ibn Nur-ad-Din Mahmud (àrab: نور الدين الملك الصالح إسماعيل بن نور الدين محمود, Nūr ad-Dīn al-Malik al-Ṣālih Ismāʿīl ibn Nūr al-Dīn Maḥmūd), més conegut senzillament com a as-Sàlih Ismaïl (1162-1181) fou emir zengita d'Alep i Damasc. A la primera ciutat va governar del 1174 al 1181 i a la segona només breument el 1174. La llegenda diu que la seva mare era germana de Bertran de Tolosa, comte de Trípoli, que hauria estat capturada per Nur-ad-Din, pare d'Ismaïl, però la cronologia ho fa impossible, ja que, havent mort Ramon de Sant Geli, el pare de Bertran, en 1108, la seva germana hauria de tenir almenys 56 anys el 1162; alternativament, es creu que podria ser bé una neta o bé, com a mínim, una altra princesa dels croats.
El 23 de març de 1169 va morir Xirkuh, el visir zengita a Egipte, i el califa fatimita del Caire va nomenar llavors al seu nebot, Saladí, com a visir. Saladí va començar a mostrar desitjos d'independència envers Nur-ad-Din Mahmud i aquest va enviar una expedició per sotmetre'l però abans d'aconseguir res va morir a Damasc el 15 de maig de 1174. Poc després va morir també el rei Amalric I de Jerusalem, deixant el tron al seu fill, menor d'edat i afectat per lepra. A Damasc l'amir Ibn al-Muqàddam va conservar el fill de Nur-ad-Din, as-Sàlih Ismaïl, sota custòdia, mentre un altre amir, Ibn ad-Daya, prengué el control d'Alep en absència del governador Gümüshtekin. Aquest es va dirigir a Damasc, es va apoderar del jove príncep i el va portar a Alep on va entrar i va eliminar a Ibn al-Daya. Llavors Ibn al-Muqàddam i els notables de Damasc van cridar al tron a Saif-ad-Din Ghazi II de Mossul però aquest no hi va poder anar perquè primer havia de consolidar la seva posició a Mossul; llavors els notables van cridar Saladí i li van entregar la ciutat el 27 de novembre de 1174. Saladí es va declarar protector d'as-Sàlih Ismaïl, es va apoderar de Homs el 10 de desembre de 1174 i de Hama el 28 de desembre de 1174 i va marxar sobre Alep i es va erigir en el protector del jove príncep.
Però quan Saif-ad-Din Ghazi II va tenir assegurat el control de Mossul, va decidir atacar Saladí per expulsar-lo de Síria, i va enviar un exèrcit manat pel seu germà Massud al que es van unir les tropes alepines d'as-Sàlih Ismaïl; Massud no obstant fou derrotat en la batalla de Qurun Hama (23 d'abril de 1175). Saladí va assetjar Alep i as-Sàlih va haver de reconèixer la seva sobirania. El 1176 un segon intent de Saif-ad-Din Ghazi II contra Saladí, també amb suport d'as-Sàlih Ismaïl, va tornar a fracassar en la batalla de Tell as-Sultan (22 d'abril de 1176). Saladí va tornar a assetjar Alep però la ciutat va resistir i va cridar en ajut als francs, i finalment Saladí va aixecar el setge.
As-Sàlih Ismaïl va morir el novembre o desembre de 1181 sense deixar fills (no tenia germans) i el va succeir el seu cosí germà Imad-ad-Din Zengi II de Sinjar.

## Referències

* Foundation for Medieval Genealogy.
# Cassandre (general)

Cassandre fou un general del rei Filip V de Macedònia. El rei havia d'entregar Enos i Maronea (Tràcia) als romans i va ordenar al general fer una matança a la segona ciutat ([185 aC]). Els romans van cridar Cassandre per fer una investigació sobre aquesta matança i quan era de camí, a l'Epir, fou enverinat perquè no esmentes el paper del rei.

## Referències

* ↑ Cassander 4, Smith, William, Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology, pàg. 621
# Shamgon Kazhgaliev

Shamgon Sagaddinovich Kazhgaliev, (Zhanakala (Kazakhstan), 15 de juny 1927 - Almati (Kazakhstan), 3 de maig 2015), fou un director d'orquestra soviètic, dombra, professor i Artista popular de l'URSS (1985).

## Biografia

Del clan Tolengit. 1950 El 1964, va estudiar a la Facultat d'Instruments Populars del Conservatori d'Almati (a la classe d'Achmet Kuanowitsch Schubanow i L.M. Shargorodsky, també va estudiar violí amb el professor I.A. Lesman, i tamborí amb l'Artista Popular del Kazakhstan K. Zhantileuov). Es va graduar a la facultat de director simfònic d'òpera del Conservatori de Leningrad (a la classe del professor Eduard Grikurov). Primer, va treballar com a bateria, un bateria principal i després com a director de l'orquestra d'instruments populars. 1950/60, 1964/68 i 1971/89. Orquestra d'instruments populars kazakhs, 1968-71. Director artístic i director titular de l'Orquestra Simfònica de Kazakhstan. Kazhigaliyev va augmentar la cultura de la interpretació conjunta dels músics d'orquestra i va millorar les seves habilitats professionals. L'orquestra va renovar els instruments de la música popular, en va enriquir i millorar-ne el so. També és esteticista, complementant el repertori de l'orquestra amb clàssics mundials. Va fer una gran contribució a l'educació. Kazhigaliyev va dirigir una orquestra d'instruments populars i va actuar a molts països estrangers. A les dècades de 1970 i 1980, va treballar com a professor al Conservatori d'Almati.
Alumnes: directors A. Myrzabekov, M. Aubakirov, bateria, compositor D. Botpaev, investigador musical O. Baydildaev, etc.
Kazhigaliyev 1953 Laureat del Festival Mundial de la Joventut i Estudiants celebrat a Bucarest. Guanyador del Premi Estatal de Kazakhstan (1982, pel programa de concerts el 1980-82). Va rebre l'Ordre de la Bandera Vermella del Treball, l'Amistat dels Pobles i la "Insígnia d'Honor".

## Referències

* ↑ https://alashainasy.kz/shezhire/shejre-tolengt-62103/
* ↑ Батыс Қазақстан облысы. Энциклопедия. — Алматы: «Арыс» баспасы, 2002 жыл. ISBN 9965-607-02-8
# Riu Dwangwa

El riu Dwangwa és un riu de Malawi, que desemboca al llac Malawi. La seva font es troba al Parc Nacional de Kasungu, a l'altiplà central. Des d'aquest altiplà flueix cap al nord-est per una antiga vall. La desembocadura del riu surt d'un congost més recentment tallat, cap al llac. També flueix a través del pantà de Bana. La seva longitud és d'aproximadament de 160 km (unes 100 milles).
El riu s'utilitza tant per a reg com per a la generació d'energia hidroelèctrica. És un riu de pesca, que compta amb la presència de gambes.

## Referències

* 1 2 Dwangwa River Encyclopædia Britannica, Accessed November 2006
* ↑ sends axial flow pumps to Malawi World Pumps, 2005. Accessed November 2006
* ↑ Source Book for the inland fishery resources of Africa, volume 1 Food and Agriculture Organization of the United Nations, Accessed November 2006
# Víctor Sojo Jiménez

Víctor Sojo Jiménez (Puente Genil, 24 de novembre de 1983) és un jugador d'hoquei sobre herba andalús, ja retirat, guanyador d'una medalla olímpica.
Va participar, als 20 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 2004 realitzats a Atenes (Grècia), on aconseguí guanyar un diploma olímpic en finalitzar quart en la prova masculina d'hoquei sobre herba. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 2008 realitzats a Pequín (República Popular de la Xina) aconseguí guanyar la medalla de plata.
Al llarg de la seva carrera ha aconseguit guanyar una medalla de bronze en el Campionat del Món d'hoquei sobre herba i dues en el Campionat d'Europa de l'especialitat, una d'or i una de plata.
Una vegada retirat passà a exercir d'entrenador d'hoquei.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Víctor Sojo». [Consulta: 19 febrer 2025].
* 1 2 «Comité Olímpico Español», 30-06-2022. [Consulta: 19 febrer 2025].
* ↑ «La UD Taburiente vence en un emocionante encuentro ante el Club Hockey Madrid-Las Rozas (2-1)». udtaburiente.com/.
# Jerry Heil

Iana Oleksàndrivna Xemàieva (ucraïnès: Я́на Олекса́ндрівна Шема́єва; nascuda el 21 d'octubre de 1995), coneguda professionalment com a Jerry Heil, és una cantant, compositora i youtubera ucraïnesa. Va començar la seva carrera després de llançar el seu canal de YouTube el 2012, publicant vlogs i versions musicals.
Heil va començar la seva carrera musical professional el 2017, llançant la seva extended play de debut De mi dim amb Vidlik Records. Més tard va llançar el senzill "Okhrana, otmiena" el 2019, que es va convertir en un dels cinc millors èxits a Ucraïna. El seu àlbum d'estudi debut, Ia Iana, es va publicar l'octubre de 2019. Des que va començar el seu canal de YouTube, Heil ha acumulat més de 34,9 milions de visualitzacions i 395.000 subscriptors. Va representar Ucraïna al Festival de la Cançó d'Eurovisió 2024 al costat d'Alyona Alyona amb la cançó "Tereza i Maria".

## Referències

* ↑ «ЕЙ, ПРИЙДЕШ ДО МЕНЕ НА ДНЮХУ?» (en ukrainian). Jerry Heil, 18-10-2019. Arxivat de l'original el 2021-12-26.
* ↑ «Jerry Heil – Де мій дім (EP)» (en ucraïnès). notatky.com.ua, 30-10-2017. [Consulta: 27 gener 2018].
* ↑ «Jerry Heil презентовала дебютный EP» (en rus). [Consulta: 27 gener 2018].
* ↑ «Alyona Alyona and Jerry Heil win in Ukraine». Eurovision.tv. European Broadcasting Union, 04-02-2024. [Consulta: 4 febrer 2024].
# Quercus lobata

El Quercus lobata, normalment anomenat Roure de les valls, és un arbre que pertany a la família de les fagàcies que creix fins a convertir-se en el més gran dels roures de Nord-amèrica.
És un endemisme de Califòrnia, on creix les càlides valls i vessants interiors.
Els exemplars madurs poden arribar a una edat de fins a 600 anys. Aquest roure caducifoli requereix un accés a l'aigua subterrània durant tot l'any.
La seva escorça és gruixuda i amb crestes, que recorda a la pell de l'aligator. Les fulles profundament lobulades del roure de les valls ajuda a la seva ràpida identificació.
El robust tronc del roure de les valls pot arribar de dos a tres metres de diàmetre i la seva estatura imponent pot superar els 30 metres d'alçada. Les branques tenen forma irregular, estenent i arquejant l'aparença fins a produir una silueta profunda sense fulles al cel clar d'hivern. Durant la tardor les fulles es tornen un color entre groc i taronja clar però acaben sent marrons a mitjans a finals de tardor. A l'edat avançada de les branques de fet assumeixen un aspecte caigut característic.
Normalment, les fulles són de cinc a deu centímetres de longitud i són arrodonides, però profundament lobulades. L'amplada de la fulla és aproximadament la meitat de la seva longitud. Cada fulla és de color verd mat amb una aparença de color verd pàl·lid a la cara inferior de la fulla i a més a més, la fulla està coberta d'abundants cilis suaus, que dona una sensació vellutada. Quan una fulla fresca es refrega o es trenca, surt un aromàtic olor, que evoca al d'un bosc. La fusta és un marró apagat que s'apropa al groc, i no s'ha utilitzat massa per a la producció de fusta.

## Bibliografia

* Balls, E. K. (1972). Early Uses of California Plants, University of California Press, Berkeley
* Griffin, J. R., & Critchfield, W. B. (1972). The Distribution of Forest Trees in California. Berkeley: Pacific Southwest Forest Station and Range Experiment Station, USDA
* Pavlik, B. M., Muick, P., Johnson, S., & Popper, M. (1992). Oaks of California. Cachuma Press ISBN 0-9628505-1-9
* Sawyer, John O., & Keeler-Wolf, Todd. (1995) A manual of California Vegetation. California Native Plant Society, pàg. 312.

## Enllaços externs

* Flora de Nord-amèrica
* Fotos
# Ral·li de Tierras Altas de Lorca

El Ral·li Tierras Altas de Lorca és una prova de ral·li que s'organitza a Llorca des de 2012. És puntuable pel Campionat d'Espanya de Ral·lis de Terra i, des de 2019, pel Super Campionat d'Espanya de Ral·lis.
Tot i que ja va existir un ral·li a Múrcia l'any 1993, també puntuable pel Campionat d'Espanya de Ral·lis de Terra, denominat Ral·li de Lorca, no es considera que aquest en sigui el continuador, doncs el Tierra Altas de Lorca l'organitza l'Automóvil Club de Lorca, fundat l'any 1996.

## Palmarès

| Any | Pilot | Copilot | Vehicle | Cam. |
| 2012 | Albert Llovera | Álex Haro | Fiat Abarth Grande Punto S2000 | |
| 2013 | Xevi Pons | Xavi Amigó | Mitsubishi Lancer Evo X | CERT |
| 2014 | José Antonio Suárez | Pablo Marcos | Mitsubishi Lancer Evo IX | CERT |
| 2015 | Alexander Villanueva | Óscar Sánchez | Mitsubishi Lancer Evo X | CERT |
| 2016 | Jorge del Cid | Rodrigo Sanjuán | Mitsubishi Lancer Evo X | CERT |
| 2017 | José Antonio Suárez | Cándido Carrera | Peugeot 208 N5 | CERT |
| 2018 | Xevi Pons | Jordi Mercader | Peugeot 208 T16 | CERT |
| 2019 | Xevi Pons | Rodrigo Sanjuán | Škoda Fabia R5 | CERT, S-CER |
| 2020 | Nil Solans | Marc Martí | Škoda Fabia R5 | CERT, S-CER |
| 2021 | Nasser al-Attiyah | Mathieu Baumel | Volkswagen Polo GTI R5 | CERT, S-CER |
| 2022 | Efrén Llarena | Sara Fernández | Škoda Fabia Rally2 Evo | CERT, S-CER |

## Referències

* ↑ «Final con polémica en el Rally de Tierra de Lorca: Suárez, por delante de Pons» (en castellà), 23-03-2014. [Consulta: 18 maig 2022].
* ↑ SA, Baigorri Argitaletxea. «Jorge del Cid vence en el Rally Tierras Altas de Lorca» (en castellà), 28-02-2016. [Consulta: 18 maig 2022].
* ↑ ««Cohete» inicia el nacional de ralis de tierra con victoria en Lorca» (en castellà), 12-03-2017. [Consulta: 18 maig 2022].
* ↑ S.L.L, Avatar Internet. «Xevi Pons vence en el Rallye Tierras Altas de Lorca» (en espanyol europeu). [Consulta: 18 maig 2022].
* ↑ «Victoria para Xevi Pons con Skoda en el Rally Tierras Altas de Lorca» (en castellà), 12-03-2019. [Consulta: 18 maig 2022].
* ↑ «Nil Solans y Marc Martí ganan el Rallye Tierras Altas de Lorca» (en castellà). [Consulta: 18 maig 2022].
* ↑ «Al-Attiyah triunfa en el Rallye Tierras Altas de Lorca» (en anglès americà), 28-04-2021. [Consulta: 18 maig 2022].
* ↑ «Efrén Llarena gana el Rallye Tierras Altas de Lorca 2022» (en espanyol europeu). [Consulta: 18 maig 2022].

## Enllaços externs

* Ral·li de Tierras Altas de Lorca - Lloc web oficial