OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lligadura (tipografia)

Una lligadura en tipografia és un signe format per la unió de dos o més grafemes que solen o poden escriure també separats.
L'origen de la lligadura es troba en l'escriptura manual, a la qual l'home tendeix a lligar les lletres sense llevar la ploma. Quan es va introduir la impremta de tipus mòbils, el desig de fidelitat pel que fa a l'escriptura manual va obligar a adoptar molts signes combinats. A la Bíblia de Gutenberg, que imita l'estret estil dels manuscrits de l'època, s'empren fins a tres-cents signes diferents, entre versions de les lletres i lligadures.
Els lligams emprades en la tipografia moderna serveixen per a resoldre la inelegancia que surt del contacte de dos grafemes. És el cas en el català, per exemple en els lligams "fi" (fi) i "fl" (fl), la f en contacte amb una vocal amb accent greu, o encara en la i en contacte amb la ï. Altres inelegàncies tipogràfiques són el resultat de la diferència entre la distància matemàtica i la distància òptica de dues lletres, que es resol per l'interlletratge, una eina tipogràfica complementària a la lligadura.
En certes llengües, les lligadures històriques heretades de l'escriptura manual van evolucionar vers lletres a part entera que de vegades van convertir-se en símbol d'identitat. És el cas de la es-zeta (Eszet) alemanya (ß) o de la IJ neerlandesa. Fins a la darrera reforma ortogràfica el 2010 del castellà, la ch i la ll també eren considerades com una lletra.
Existeixen encara unes lligadures històriques, com la que uneix DE que no són gaire usades, excepte per a donar un aire arcaic a un text.

## Dues lligadures particulars: l'arrova i la i comercial

* La lligadura arrova o @ procedeix del dígraf at. Inicialment es referia a la conjunció llatina ad (= vers, prop de), però des dels primers temps de la impremta va adoptar-se, sembla que a Itàlia, per indicar la rova, una unitat de pes (i de vegades de capacitat). En anglès s'ha utilitzat per abreujar la preposició at només utilitzada en la comptabilitat i les factures. Amb la creació d'internet va revifar a formar part de la sintaxi de les adreces electròniques.
* La i comercial &, una lligadura de la paraula llatina et és una de les més utilitzades. En algunes tipografies encara es pot reconèixer el seu origen, però en la majoria de les modernes aquest és menys evident. Els angloparlants solen interpretar que el seu origen és una abreviatura de "and". Molts parlants de llengües romàniques cometen el mateix error, i rebutgen indegudament el seu ús per a la il·lació, habitual en les referències bibliogràfiques, com anglicisme.

## Referències

             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Lligadura
* ↑ Josep M. Pujol, «Tipografia de quallitat» Arxivat 2014-03-24 a Wayback Machine., L'escriptura tipogràfica, Assessorament i Tipologia, Generalitat de Catalunya, s.d.
* ↑ «Exclusión de los dígrafos ch y ll del abecedario» (castellà), Reial Acadèmia Espanyola
# Andrzej Munk

Andrzej Munk (Cracòvia, 16 d'octubre de 1921 - Łowicz, 20 de setembre de 1961) va ser un director de cinema, guionista i documentalista polonès. Ha estat considerat un dels artistes més influents de la història de la Polònia post-estalinista. Les seves obres Sang sobre els rails (Człowiek na torze, 1956), Heroica (Heroism, 1958), Mala sort (Zezowate szczęście, 1960), i La passatgera (Pasażerka 1963), són considerats clàssics del cinema polonès. Va morir a causa d'un accident de trànsit en xocar el seu cotxe amb un camió prop de Kompina.

## Referències

* ↑ «Andrzej Munk». Film, Culture.pl. Instytut Adama Mickiewicza. [Consulta: 1r setembre 2012].
* ↑ «Szalone, krótkie życie». Film. Onet.pl, 02-08-2011. Arxivat de l'original el 8 d'octubre de 2011. [Consulta: 1r setembre 2012].
# Ifrah Ahmed

Ifrah Ahmed (Somàlia) és un activista social somali-irlandesa fundadora de l'organització no governamental Joventut Unida d'Irlanda i de la Fundació Ifrah.
Va deixar Mogadiscio als 17 anys després que esclatés la guerra el 2006. Va poder escapar-se dels traficants i se li va atorgar l'estat de refugiada a Irlanda el 2006. Va impulsar la Unió de Joventut d'Irlanda, una ONG per a joves immigrants, i la Fundació Ifrah, que es dedica a lluitar contra la mutilació genital femenina. Des de 2016, és consellera de gènere del primer ministre de Somàlia
El 2010 va fundar Joventut Unida d'Irlanda. L'organització no governamental proporciona suport a joves immigrants en els seus negocis i projectes artístics i creatius. A través de la Fundació Ahmed, defensa l'erradicació de la mutilació genital femenina a la seva Somàlia natal. El seu treball inclou la sensibilització mitjançant la producció de contingut de mitjans de comunicació per posar en evidència l'impacte negatiu de la MGF. Al juliol de 2018, en col·laboració amb la Campanya de Mitjans de Comunicació Global per acabar amb la MGF, Ahmed va produir un breu documental sobre la mort d'una nena de deu anys a causa d'una complicació derivada d'aquesta mutilació.
També ha participat en l'organització de diversos esdeveniments, tallers, iniciatives de captació de fons i seminaris. El 2014 també va ser ponent convidada en suport del documental Girl Rising de Richard E. Robbins. La iniciativa va formar part del cicle de cinema de desenvolupament que es va celebrar a l'University College de Dublín. La Fundació Ifrah s'ha associat a projectes internacionals i ha format col·laboracions estratègiques amb agències governamentals en matèria de polítiques i legislació. A finals de la dècada del 2010 la seva atenció ha estat proporcionar programes a Somàlia, proporcionant resultats basats en proves que informin l'objectiu de la Fundació Ifrah del seu pla d'acció nacional proposat per a l'abandonament de MGF a Somàlia.
Va ser guardonada amb el premi People of the Year el 2018 per la seva tasca.
El 2017 es va rodar el biopic Una noia de Mogadiscio, sobre la vida d'Ahmed, protagonitzat per Aja Naomi King i Barkhad Abdi que es va rodar a Irlanda i el Marroc.

## Referències

* 1 2 3 «Ifrah Ahmed, campaigner». Because I am a Girl. Arxivat de l'original el 24 abril 2014. [Consulta: 24 abril 2014].
* ↑ McTeirnan, Anthea. «Woman who sought asylum in Ireland to advise Somali PM» (en anglès). The Irish Times. [Consulta: 18 febrer 2019].
* ↑ «Documentary - Girl Rising - Guest Speaker: Ifrah Ahmed». UCD Student Centre. [Consulta: 24 abril 2014].
* ↑ Freyne, Patrick «People of the Year awards honour Irish ‘ledgebags' of the year». The Irish Times, 15-04-2018 [Consulta: 16 abril 2018].
* ↑ McNary, Dave. «‘How to Get Away With Murder’s' Aja Naomi King to Star in ‘A Girl From Mogadishu’». Variety, 25-10-2017. [Consulta: 2 març 2018].
* ↑ Tartaglione, Nancy. «‘A Girl From Mogadishu’: Aja Naomi King Leads Female Empowerment Story – AFM». Deadline Hollywood, 25-10-2017. [Consulta: 2 març 2018].

## Enllaços externs

* Fundació Anna Lindh - UYI
# Jordi Martí-Rueda

Jordi Martí-Rueda (1976) és un escriptor i historiador especialista en la Guerra Civil espanyola i les Brigades Internacionals. El seu primer llibre, Tocats pel vent. Cinc històries humanes de les Brigades Internacionals i la Guerra Civil, va rebre el premi Liberisliber de no-ficció 2015. Ha treballat en el sector editorial i actualment ho fa a la Direcció General de Memòria Democràtica.
L'any 2020 publicà Brigadistes. Vides per la llibertat, seixanta relats breus, escrits des del compromís i l'emoció, d'una sola pàgina cadascun acompanyada d'una fotografia. L'any 2021, aparegué Swing, swing, swing, un conjunt de relats en què estils com el jazz, el swing o el lindy-hop actuen com a denominador comú. Així, des de Nova Orleans fins a la França ocupada, passant per l'Alemanya nazi, es traça un repàs de diferents situacions on la música actua com a element catalitzador, mitjançant el qual emergeix la voluntat de ser, resistir i canviar l'estat de les coses.

## Obra publicada

* Cinc històries humanes de les Brigades Internacionals i la Guerra Civil (Pagès Editors, 2015)
* Brigadistes. Vides per la llibertat (Tigre de Paper Edicions, 2020)
* Swing, swin swing. Vides de jazz, rebel·lia i ball (Sembra Llibres, 2021)

## Referències

* ↑ «Jordi Martí-Rueda». [Consulta: 1r novembre 2020].
* ↑ «Aquells brigadistes van fer un advertiment: si no aturem el feixisme a temps, hi haurà una catàstrofe». Catarsi Magazín, 19-03-2020. [Consulta: 1r novembre 2020].
* ↑ Boscà, Elies. «Molt més que música». Directa, 25-03-2021. [Consulta: 26 març 2021].
* ↑ «"Brigadistes. Vides per la llibertat", de Jordi Martí-Rueda, 60 gestos de solidaritat». Catalunya Ràdio, 04-03-2020. [Consulta: 1r novembre 2020].
* ↑ «Nuevo libro de Jordi Martí-Rueda sobre los Brigadistas Internacionales – Asociación de Amigos de las Brigadas Internacionales» (en castellà), 27-09-2020. [Consulta: 1r novembre 2020].
# El jove Ahmed

El jove Ahmed, títol original en francès Le jeune Ahmed, és una pel·lícula dramàtica belga del 2019 dirigida per Jean-Pierre i Luc Dardenne. La pel·lícula gira entorn d’un jove musulmà de Bèlgica que intenta assassinar el seu mestre en nom de la seva religió. Va ser seleccionada per competir per la Palma d’Or al Festival de Cannes de 2019. A Canes, els germans Dardenne van guanyar el premi al millor director. El 30 de juliol de 2022 es va estrenar la versió doblada al català al canal La 2. Anteriorment, havia estat disponible la versió original subtitulada en aquesta llengua.

## Argument

Ahmed, un jove de tretze anys, conspira per matar el seu mestre, que creu que és un apòstata després de ser radicalitzat per un imam local. Ahmed és arrestat i enviat a una presó juvenil, on afirma ser un personatge reformat.

## Recepció

Al lloc web de l'agregador de ressenyes Rotten Tomatoes, la pel·lícula té una qualificació d'aprovació del 59% basada en 76 ressenyes, amb una qualificació mitjana de 6,55 sobre 10. El consens crític del lloc diu: "El jove Ahmed no representa l'obra més desenvolupada dels germans Dardennes, però la interpretació sòlida i una història conscient social ajuden a compensar els seus defectes". Metacritic, que utilitza una mitjana ponderada, va assignar a la pel·lícula una puntuació de 66 sobre 100, basada en 21 crítiques, indicant que van ser "crítiques generalment favorables".

## Referències

* 1 2 El jove Ahmed a la Base de dades de cinema en català
* ↑ «'Young Ahmed' Trailer: The Dardennes Craft A Controversial Film About A Radicalized Muslim Teen That's Heading To Cannes». theplaylist.net. [Consulta: 26 abril 2019].
* ↑ «Cannes festival 2019: full list of films». The Guardian. [Consulta: 18 abril 2019].
* ↑ «Bong Joon-ho's Parasite wins Palme d'Or at Cannes film festival». The Guardian. [Consulta: 26 maig 2019].
* ↑ «El jove Ahmed». El cinema de La 2, 01-08-2022. [Consulta: 1r agost 2022].
* ↑ «Young Ahmed (Le Jeune Ahmed) (2019)». Rotten Tomatoes. Fandango Media. [Consulta: 13 agost 2020].
* ↑ «Young Ahmed Reviews». Metacritic. CBS Interactive. [Consulta: 13 agost 2020].
# Liza Dalby

Liza Dalby Crihfield (nascuda el 1950) és una novel·lista i antropòlega especialitzada en cultura japonesa. Es va graduar el 1972 al Swarthmore College, va rebre el seu màster el 1974 i el seu doctorat de la Universitat Stanford el 1978. El títol de la seva dissertació és la institució de la geisha en la societat japonesa moderna. En rebre el seu doctorat ella va acceptar el seu primer lloc docent a la Universitat de Chicago. Està casada amb Michael Dalby, director general de Stylus LLC. Tenen 3 fills: Maria, Owen i Chloë, i viu a Berkeley, Califòrnia.
El 1975 va ser al Japó en una beca Fulbright per a la recerca del seu doctorat tesi sobres les geishes. El seu llibre Geisha (filmat com American geisha) es basa en les seves experiències amb la comunitat de geishes a Kyoto, la Pontocho.
La seva experiència única en la comunitat geisha l'ha dut a servir com a consultora d'Arthur Golden Memòries del 2005 de la pel·lícula d'una geisha protagonitzada per Zhang Ziyi. Golden reconeix la seva assistència en la novel·la i es descriu com "l'única dona en la història d'Amèrica per esdevenir una geisha".
Actualment està treballant en una novel·la, The Hidden Buda.

## Amèrica "geisha"

Liza Dalby s'ha esmentat com l'única dona no japonesa en ser una geisha. Geiko va acompanyar en molts compromisos de 1975-76, sent popular entre els clients i geisha. Per descomptat, ella mai va ser-ho a través dels processos formals per convertir-se en una geiko, ni va ser formalment associada amb qualsevol de les okiya o ochaya a Kyoto. Va ser sol·licitada sovint pels clients, però cal tenir en compte que dels clients no es cobrarà per la seva assistència, ja que no tenia cap associació formal. Va ser especialment popular la seva habilitat en el japonès shamisen, un instrument de corda.
Dalby diu: "Vaig escriure la meva tesi doctoral, i el posterior llibre, titulat Geisha, sobre aquest tema, i se'm coneix en tot el món com l'única geisha no japonesa. I així és com jo ho estava representant en el mitjans de comunicació japonesos: «la geisha d'ulls blaus".
# Lenin a París

Lenin a París (en ciríl·lic: Ленин в Париже, Lenin v Parije) és una pel·lícula soviètica dirigida per Serguei Iutkhevich estrenada el 1981.

## Sinopsi

La pel·lícula se centra en l'estada real del revolucionari rus Vladimir Ilitx Lenin a París l'any 1911. Explica la història de l'organització de la primera escola del partit als suburbis de Longjumeau. Al centre dels esdeveniments hi ha un dels aprenents, Alexandre Trofimov, que és instruït per la revolucionària marxista Inès Armand.
Al final, els participants de la Revolució d'Octubre debaten simbòlicament amb els estudiants parisencs rebels del maig del 68.

## Fitxa tècnica

* Títol: Lenin a París
* Director: Serguei Iutkevitx
* Segon director: Léonide Eidline
* Escenari: Serguei Iutkevitx, Ievgeni Gabrilovitx
* Fotografia: Nikolaï Nemoliaev, Boris Travkine
* Direcció artística: Liudmila Koussakova
* Compositor: Grigori Frid
* Vestuari: Svetlana Batxlikova
* So: Aleksandr Pagossian, Igor Maiorov
* Muntatge: Liudmila Kniazeva
* Conductor: Emin Khatxaturian
* Productor executiu: Eric Weisberg
* Estudi de producció: Mosfilm
* Durada: 104 minuts
* Format: Mono - 35 mm - Color
* Data d'estrena:18 d'octubre de 1981

## Repartiment

* Iuri Kaiurov: Vladimir Ilitx Lenin
* Claude Jade: Inès Armand
* Vladimir Antonik: Alexander Trofimov
* Valentina Svetlova: Nadezhda Krupskaia
* Pavel Kadochnikov: Paul Lafargue
* Antonina Maximova: Laura Lafargue
* Boris Ivanov: Chitomirski
* Albert Filozov: anarquista
* Galina Beliaeva: un estudiant
* Serguei Pojarski: Montehus
* Elena Koreneva: cantant amb Montéhus
* Olegar Feodoro: pintor de Montmartre
* Patrick Prejean: conductor de cotxe en un accident davant Au Singe violet

## Producció

A més del repartiment rus, Iutkevitx volia contractar una actriu francesa. S'havia adonat de Claude Jade intrepretant el presonatge de Christine Darbon a la sèrie de pel·lícules de François Truffaut formada per Baises volés (1968), Domicile conjugal (1970) i L'amour en fuite (1978), així com a la pel·lícula de televisió shakespeariana Le Songe d'une nuit d'été (1969) de Jean-Christophe Averty. Jade, que no parlava rus, va haver d'aprendre els seus diàlegs de memòria. Jade, qui ne parlait pas russe, dut apprendre ses dialogues par cœur
No va ser possible que el personatge oficial de Lenin s'enamorés Inès Armand al cinema, malgrat que el guió de Gavrilovitx i Iutkevitx contenia inicialment una escena d'amor amb Inés que va ser esborrada i substituida per un diàleg. Probablement van tenir una aventura però el règim soviètic, que va aplicar una censura estricta, va prohibir aquesta escena. Finalment, és Trofimov, l'heroi de la pel·lícula, qui s'enamora d'Inès Armand, un paper interpretat per l'actriu francesa Claude Jade.

### Notes i referències

* 1 2 Serguei Iutkevitx, Poétique de la mise en scène : théâtre et cinéma (Поэтика режиссуры: Театр и кино) - Moscou : Art, 1986 - p. 467

### Enllaços externs

* DVDtoile: Lenin a París
* Forumdesimages : Lenin a París
* Fitxa de la pel·lícula «Lenin a París»
# Nicola Ivanoff

Nikolay Kuzmich (Nikola) Ivanov (nom real - Karbachensky) (Vorónej (Imperi Rus), 10 d'octubre, 1810, - Bolonya (Itàlia), 7 de juliol, 1880), va ser un cantant d'òpera ucraïnès (tenor), que va viure a Itàlia.

## Biografia

Quan era un infant, va ser acceptat per F. P. Lvov al cor imperial de Sant Petersburg, on la seva veu va cridar l'atenció. El 1830, a càrrec del govern, va anar a Itàlia per a una formació avançada juntament amb Glinka, amb qui va viure uns dos anys. Va millorar les seves habilitats cantant amb Bianchi a Milà, després amb Andrea Nozarri a Nàpols, aprofitant també els consells d'Heinrich Panofka i Josephine Fodor. No volent tornar a Rússia, després de dos anys d'estudis a Nàpols, Ivanov va acceptar la ciutadania suïssa i un compromís a Constantinoble. Tanmateix, en saber que l'ambaixada russa a Turquia havia rebut ordres d'arrestar-lo, es va quedar a Itàlia i va estudiar amb Nozarri un any més.
Nikolai Ivanov va debutar el 1832 al Teatre San Carlo en el paper de Percy (l'òpera Anna Bolena de Donizetti), i després va cantar als principals teatres italians. Un gran èxit també va acompanyar les seves actuacions a París (debut el 1833 - Giannetto al «Silk Stairs» de Rossini a La Scala) i Londres (1834 - Percy). La seva veu bonica, suau i flexible va fer que la crítica parlés d'ell com un rival de Rubini. Malgrat el desig expressat de l'emperador Nicolau I de veure Ivanoff a Rússia i la seva promesa de perdonar-lo, no va tornar mai a la seva terra natal, la qual cosa va provocar la prohibició fins i tot d'esmentar el seu nom a la premsa russa. Entre els millors papers es troben Edgar a Lucia di Lammermoor, Rodrigo a Otello de Rossini i altres.
Ivanov va passar els anys restants de la seva vida a Itàlia. A principis de la dècada de 1840 va actuar a Bolonya a l'òpera Guglielmo Tell de Rossini, després a la seva Stabat mater (amb Donizetti). A Palerm el 1843 va interpretar el paper de Riccardo a l'estrena de l'òpera Maria, regina d'Inghilterra de Giovanni Pacini, i aviat va debutar amb el mateix paper a La Scala. El 1844-1845 Ivanov va cantar en òperes de Donizetti i Verdi, després de les quals el seu èxit va disminuir bruscament a causa del deteriorament de la seva veu. Després de 1850 ja no va actuar i va viure a Bolonya, on va morir el 1880.

## Referències

* ↑ El 22 d'octubre és el 295è dia de l'any segons el calendari gregorià. Queden 70 dies per a finals d'any.
* ↑ Николай Кузьмич Иванов (Иванов, Николай) | Belcanto.ru. www.belcanto.ru. Дата обращения: 21 октября 2019. Архивировано 21 октября 2019 года.
# Oi Tembelides tis eforis koiladas

Oi Tembelides tis eforis koiladas (grec: Oι Tεμπέληδες της εύφορης κοιλάδας, Els mandrosos de la vall fèrtil) és una pel·lícula grega dirigida per Nikos Panayotópulos, estrenada el 1978 i inspirada en la novel·la Les Fainéants dans la vallée fertile d'Albert Cossery publicada el 1948.
La pel·lícula va vendre 117.000 entrades en la seva estrena exclusiva a Grècia el 1978 i, tanmateix, es va considerar un èxit comercial.

## Argument

Un pare i els seus tres fills es retiren a una casa rebuda com a herència. El pare defensa la mandra, i els dies només tindran com a activitat la son.

## Repartiment

* Olga Karlatos
* George Dialegmenos
* Nikitas Tsakiroglou
* Dimitris Poulikakos
* Vassilis Diamantopoulos
* Kostas Sfikas

## Premis

* 1978 : Pardo d'oro al Festival Internacional de Cinema de Locarno
* 1978: Festival de Cinema Grec de 1978: segona millor pel·lícula, millor muntatge (Giorgos Triandafyllou) i millor pel·lícula per a la Unió Panhel·lènica de Crítics de Cinema (PEKK)

## Notes i referències

* ↑ Karalis 2012, p. 181
* ↑ (francès) Les Fainéants de la vallée fertile a Festival-La Rochelle
* ↑ (anglès) Section Awards a l'Internet Movie Database.
* ↑ «1978 Golden Leopard». archive.pardo.ch. [Consulta: 16 gener 2014].

## Bibliografia

* Michel Demopoulos (dir.), Le Cinéma grec, Cinéma/Pluriel, Centre Georges-Pompidou, 1995. ISBN 2858508135
* Karalis, Vrasidas. A History of Greek Cinema. New York et Londres: Continuum, 2012, p. 318. ISBN 978-1-4411-9447-3.

## Enllaços externs

* Oi Tembelides tis eforis koiladas a Dailymotion
# To proxenió tis Ánnas

To proxenió tis Ánnas (grec: Το προξενιό της Άννας, El compromís de l'Anna) és una pel·lícula grega dirigida per Pantelis Vulgaris i estrenada el 1972. Va rebre els premis a la millor pel·lícula, la millor primera pel·lícula, la millor actriu, la millor actriu secundària i el millor actor secundari al Festival del Cinema Grec de Salònica el 1972. Al 24è Festival Internacional de Cinema de Berlín va rebre els premis Otto Dibelius i OCIC, així com el Premi FIPRESCI.
L'abril de 1985, la Unió Panhel·lènica de Crítics de Cinema la va designar com a setena millor pel·lícula grega de la història.

## Argument

Anna (Anna Vagena), d'origen camperol, fa deu anys que fa de minyona en una família burgesa dels suburbis d'Atenes. El seu cap, que la considera com la seva filla, decideix casar-la. Ella tria Kosmas (Stavros Kalaroglou) per a ell. Els dos nuvis es troben un diumenge a la tarda i se'ls permet sortir a passejar per la ciutat. Al principi tímids i tranquils, ràpidament es veuen atrapats en l'ambient de festa. Primer van a una taverna on escolten música popular i després acaben la vetllada en un cabaret on tornen a escoltar música popular. No obstant això, s'obliden del "toc de queda", l'hora de tornada que els seus caps han posat a l'Anna. L'actitud de la família canvia: Kosmas ja no és benvingut i l'Anna té prohibit sortir, pel seu bé. Anna, incapaç de rebel·lar-se, pateix el seu destí.

## Repartiment

* Anna Vagena
* Smaro Veaki
* Kostas Rigopoulos
* Stavros Kalaroglou
* Aliki Zografou
* Alekos Oudinotis
* Maria Martika

## Notes i referències

* ↑ Κολιοδήμος, Δημήτρης. Λεξικό Ελληνικών ταινιών. Εκδόσεις Γένους, 2001, p. 383-384. ISBN 978-960-8460-41-6.
* ↑ Soldatos 2002, p. 257

## Bibliografia

* (francès) Michel Demopoulos (dir.), Le Cinéma grec, Cinéma/Pluriel, Centre Georges Pompidou, 1995. ISBN 2858508135
* Karalis, Vrasidas. A History of Greek Cinema. New York et Londres: Continuum, 2012, p. 318. ISBN 978-1-4411-9447-3.
* (francès) Sawas, Stéphane. Grèce (1967-1974) Les écrans grecs sous la dictature des colonels. = la grande rupture. Paris: Éditions ENS rue d'ULM i PUF, 2008, p. 285 (Les rencontres de Normale Sup'). col. ISBN 978-2-13-055749-4.
* Soldatos, Yannis. Ιστορία του ελληνικού κινηματογράφου (Histoire du cinéma grec) B : 1967-1990. Athènes: Aigokeros, 2002, p. 379. tome 2. ISBN 960-322-124-4.

## Enllaços externs

* (grec) Fitxa a la cinemateca grega