OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Alexandru Todea

Alexandru Todea (Teleac, Romania, 5 de juny de 1912 - 22 de maig de 2002), va ser arquebisbe de Făgăraş i Alba Iulia i cardenal.
Va ser ordenat sacerdot el 25 de març de 1939 en el ritu bizantí-romanès. El 4 de juliol de 1950 va ser triat bisbe titular de Cesaropoli i va ser consagrat en una cerimònia clandestina el 19 de novembre de 1950. El 1951, va ser arrestat i va passar més d'una dècada a la presó a causa de la seva activitat religiosa. El 1964, va ser indultat i des de llavors va ser molt actiu en la reorganització de la comunitat catòlica del seu ritu.
El 14 de març de 1990 va ser escollit per la seu metropolitana de Făgăraş i Alba Iulia.
El cardenal Todea va participar en 1990 en la VIII Assemblea General Ordinària del Sínode dels Bisbes (30 de setembre-28 d'octubre de 1990) sobre la formació dels sacerdots en les circumstàncies del present. També va ser president de la Conferència Episcopal de Romania (març de 1991-1994).
Va ser creat i proclamat cardenal per Joan Pau II en el Consistori del 28 de juny de 1991, del títol de Sant Anastasi a la Via Tiburtina. El 1992 fou elegit membre d'Honor de l'Acadèmia de Romania. El 20 de juliol 1994, va renunciar com a arquebisbe de Făgăraş i Alba Iulia. El cardenal Todea va morir el 22 de maig de 2002.

## Referències

* ↑ Ieromonah Dr. Silvestru A. Prunduș OSMB & Clemente Plaianu, (1992), Cardinalul Dr. Alexandru Todea. La 80 de ani (1912-1992), p. 14.
* ↑ Academia Română - Membrii Academiei Române din 1866 până în prezent – T, accesat 20 februarie 2017

## Bibliografia

* Dennis Deletant. Communist Terror in Romania: Gheorghiu-Dej and the Police State, 1948-1965. C. Hurst & Co. Publishers, 1999, p. 102 y ss. ISBN 9781850653868.

## Enllaços externs

* «Cardinal Alexandru Todea» (en anglè). Holy See Press Office. [Consulta: 9 novembre 2014].
* «Cardinale Alexandru Todea» (en italià). Sala Stampa della Santa Sede. [Consulta: 9 novembre 2014].
# Mária Zalai-Kövi

Mária Zalai-Kövi (Târgu Mureș, 20 d'octubre de 1924 - Budapest, 28 d'octubre de 2013) va ser una gimnasta artística hongaresa que va competir durant les dècades de 1940 i 1950. Es casà amb el també gimnasta Károly Kocsis.
El 1948 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on guanyà la medalla de plata en la competició del concurs complet per equips del programa de gimnàstica. Quatre anys més tard, als Jocs de Hèlsinki, disputà les set proves del programa de gimnàstica. Guanyà la plata en el concurs complet per equips i el bronze en el concurs per aparells. En la resta de proves sols destaca la novena posició en la competició del salt sobre cavall.

## Referències

* 1 2 «Mária Zalai-Kövi Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d'abril 2020. [Consulta: 11 gener 2019].
# Estadi Atanasio Girardot

L'Estadi Atanasio Girardot és un estadi de futbol de la ciutat de Medellín, Colòmbia.
És la seu dels clubs Atlético Nacional i Independiente Medellín, i té una capacitat per a 44.826 espectadors, el tercer més gran del país després de l'Estadi Deportivo Cali i l'Estadi Metropolitano Roberto Meléndez. El nom de l'estadi fa referència a Atanasio Girardot, un líder revolucionari colombià que va lluitar al costat de Simón Bolívar. Va ser inaugurat el 19 de març de 1953 amb un partit amistós entre una selecció d'Antioquia i el Club America. L'any 2021 fou remodelat amb motiu de la celebració de la Copa Amèrica de futbol de 2021, tot i que finalment la competició es traslladà al Brasil.

## Referències

* ↑ CONMEBOL. Anuario Conmebol Sudamericana 2022, 3 Abril 2023, p. 74 [Consulta: 12 maig 2023].
* ↑ «FIFA U-20 World Cup Colombia 2011: Technical Report and Statistics» (en en, fr, de, es). FIFA, 29 Juliol – 20 Agost 2011.
* ↑ «UD Atanasio Girardot | Escenarios Deportivos» (en espanyol europeu). www.inder.gov.co. Arxivat de l'original el 2016-12-20. [Consulta: 23 març 2017].
* ↑ «Un día como hoy, pero hace 67 años, se inauguró el Atanasio Girardot» (en castellà). Antena 2, 19-03-2020. [Consulta: 17 novembre 2023].
* ↑ «El estadio Atanasio Girardot se renueva con miras a la Copa América con una inversión de $11.000 millones» (en castellà). Alcaldía de Medellín, 17-03-2021. [Consulta: 16 novembre 2023].
# He Yi

    En aquest nom xinès, el cognom és He.
He Yi va ser un líder rebel dels Turbants Grocs que va ocupar Runan durant el període de la tardana Dinastia Han Oriental de la història xinesa. Quan la Rebel·lió dels Turbants Grocs va entrar en declivi, ell i altres turbants grocs restants com Liu Pi, He Man, i Huang Shao (黃邵) es va aliar-hi amb Yuan Shu i Sun Jian a inicis de la dècada de 190, i va aconseguir reunir desenes de milers d'homes a mitjans de la dècada. En el 196 quan Cao Cao va llançar una campanya contra ells, tots es van rendir a Cao després que Huang Shao fóra mort per Yu Jin.
He Yi :
| Xinès tradicional: | Xinès tradicional: | 何儀 |
| Xinès simplificat: | Xinès simplificat: | 何仪 |
| Mandarí |
| Mandarí | Pinyin: | Hé Yí |

## En la ficció

En la novel·la històrica del Romanç dels Tres Regnes de Luo Guanzhong, fins i tot després que va acabar la Rebel·lió dels Turbants Grocs, He Yi encara seguia ocupant Runan. No obstant, mentre fugia de l'exèrcit de Cao Cao que s'aproximava, ell va ser capturat per Xu Chu, llavors un líder voluntari de l'exèrcit, que el va executar per ordre de Cao.

## Vegeu també

* Llista de persones dels Tres Regnes

## Bibliografia

* Chen, Shou. Sanguo Zhi. Vol 1, 17.
* A biographical dictionary of Later Han to the Three Kingdoms (23–220 AD). Brill, 2007. ISBN 978-90-04-15605-0. .
* Luo, Guanzhong. Romanç dels Tres Regnes.
# Xavier Escribà Pascual

Xavier Escribà (París, 1969) és pintor.

## Biografia

Nascut a París i fill de pares catalans, l'artista viu a Terrades des de 2007. És llicenciat en Belles Arts per la Universitat de Barcelona i diplomat de l'Ecole des Beaux Arts de París. Exposa regularment a Espanya, França i Nova York i esta present en fires internacionals com Arco, Fiac i Armory Show entre d'altres.
L'any 2012 guanya la Beca de Primavera d'Arts Plàstiques de l'Ajuntament de l'Escala que li permet fer una estada a la Casa Forestal de Sant Martí d'Empúries. Durant nou mesos l'artista puja al terrat de la casa amb la voluntat d'encabir part de la bellesa del que es coneix com l'hora blava. Així neix L'Heure Bleue una sèrie texturada que ha documentat tots els desplaçaments del vent. D'aquesta experiència sorgiran exposicions al Museu de l'Empordà de Figueres i es publicarà el llibre El mirall de l'Heure Bleue: Història d'un procés creatiu.
Les seves obres es troben als museus Centro de Arte Reina Sofía (Madrid), Eestikunsti Museum (Tallin), Fonds Municipal d'Art Contemporain (Paris) i a nombroses col·leccions privades d'arreu del món.

## Obra

* Éloge de l'amour : [catàleg de l'exposició] : del 20 de gener al 13 de maig de 2018 / Xavier Escribà ; [textos: Glòria Bosch Mir, Clarie Cayla, Xavier Escribà]. Barcelona : Fundació Vila Casas, DL 2017
* El Mirall de l'Heure Bleue : [catàleg de l'exposició] : història d'un procés creatiu / Xavier Escribà ; [texts catàlegs: Cristina Masanés, Clarie Cayla]. Figueres : Museu Empordà, 2015
* Taller obert Xavier Escribà / textos David & Marcel Fleis ... [et al.]. Girona : Casa de Cultura, DL 2007 (Girona : Marquès)
* El Fil del temps : [catàleg de l'exposició] : Galeria Carmen Tatché del 18 de juny al 18 de juliol de 2005 / Xavier Escribà. [Sant Feliu de Guíxols] : Galeria Carmen Tatché, 2005
* Xavier Escribà : [catalogue de l'exposition] : 1900-2000, París i Centro de Esculturas de Candas. Barcelona : Xavier Escribà, 2002.
* Il récupére la peinture... . Barcelona : Xavier Escribà, 1999.

## Bibliografia

* Oriol Galeria d'Art. Xavier Escribà, La face "au culte" de la peinture, 2011.

## Referències

* ↑ PADROSA GORGOT, Inés. Diccionari Biogràfic de l'Alt Empordà. Girona: Diputació de Girona, 2009.
* ↑ «Ficha del artista». [Consulta: 6 març 2015].
* ↑ «Continuarà». [Consulta: 6 març 2015].
* ↑ «L'hora blava de Xavier Escribà». [Consulta: 6 març 2015].
* ↑ «"El mirall de l'Heure Bleue" de Xavier Escribà al Museu de l'Empordà». [Consulta: 6 març 2015].
* ↑ «Xavier Escribà exposa al Museu de l'Empordà». [Consulta: 6 març 2015].
* ↑ «Xavier Escribà. El suport de la pintura». [Consulta: 6 març 2015].
* ↑ Escribà, Xavier. Éloge de l'amour : [catàleg de l'exposició] : del 20 de gener al 13 de maig de 2018. Barcelona: Fundació Vila Casas,DL, 2017, p. 127. ISBN 9788469771785.
# Unga

«Unga» té aquests significats:
* Unga, nom nadiu a les illes Cook del cranc dels cocoters (Birgus latro) és una espècie de crustaci decàpode terrestre de la família dels cenobítids
* Unga (despoblat), ciutat fantasma a l'Illa Unga, a l'Aleutians East Borough de l'estat d'Alaska
* Illa Unga, illa de les illes Shumagin a l'estat d'Alaska, Estats Units
# Partit Nacional Feixista

El Partit Nacional Feixista (PNF) va ser un partit polític italià, màxima expressió del feixisme i únic partit legal durant la dictadura de Benito Mussolini.

## Història

El PNF va ser fundat a Roma, el 7 de novembre de 1921 per iniciativa de Mussolini en convertir-se en partit els Fasci Italiani di combattimento. Els feixistes van conquistar el poder el 28 d'octubre de 1922, en ser nomenat Mussolini cap de govern després de la marxa sobre Roma. Creant una llei electoral que beneficiava als guanyadors, el PNF va aconseguir la majoria absoluta l'abril de 1924. Aquest triomf va ser durament criticat per l'oposició que va denunciar nombroses irregularitats, sobretot el diputat socialista Giacomo Matteotti, assassinat poc després de les seves denúncies.
El partit es va convertir en l'únic permès des de 1928 a 1943. No obstant això, el PNF fou dissol amb l'arrest de Mussolini. Amb l'alliberament del dictador pels alemanys, el partit es refundà amb el nom de Partit Feixista Republicà, que conclourà la seva existència amb la mort del Duce.
L'actual Constitució d'Itàlia (vigent des de 1948) prohibeix expressament la refundació del PNF.

## Resultats electorals
### Parlament Italià

| Any | Líder | Vots | % | Escons | +/– | Pos. |
| 1924 | Benito Mussolini | 4,653,488 | 64.9 | 375 / 535 | 375 | = 1r |
| 1929 | Benito Mussolini | 8,517,838 | 98.4 | 400 / 400 | 25 | = 1r |
| 1934 | Benito Mussolini | 10,043,875 | 99.8 | 400 / 400 | = | = 1r |

## Secretaris del PNF

* Michele Bianchi (1921 - 1923)
* dirección colegiada (1923)
    triumvirat: Michele Bianchi, Nicola Sansanelli i Giuseppe Bastianini
* Francesco Giunta (1923 - 1924)
* direcció col·legiada (1924 - 1925)
    quadriumvirat: Roberto Forges Davanzati, Cesare Rossi, Giovanni Marinelli e Alessandro Melchiorri
* Roberto Farinacci (1925 - 1926)
* Augusto Turati (1926 - 1930)
* Giovanni Giuriati (1930 - 1931)
* Achille Starace (1931 - 1939)
* Ettore Muti (1939 - 1940)
* Adelchi Serena (1940 - 1941)
* Aldo Vidussoni (1941 - 1943)
* Carlo Scorza (1943)
# Carles Salvadó i Usach

Carles Salvadó i Usach (l'Hospitalet de Llobregat, 27 de maig de 1966 - Ginestar, 11 de gener de 2024) fou un enginyer de telecomunicacions català, president del patronat de la Fundació puntCAT entre 2017 i 2021.
El 1987 es graduà a l'Escola Universitària La Salle Bonanova EUETT del Campus La Salle en enginyeria tècnica de telecomunicacions, Universitat Ramon Llull i el 1992 en Enginyeria Superior de Telecomunicacions per l'ETSET a la Universitat Politècnica de Catalunya. El 2001 va fer un màster PDD-IESE (Programa de Desenvolupament Directiu) a la Universitat de Navarra. El 2002 s'incorpora com a director general a InfoJobs.
Des del 2005 va ser el cap del Servei de Telecomunicacions de la Generalitat de Catalunya.
Entre 2017 i 2021 fou president del patronat de la Fundació puntCat en representació d'ISOC-CAT (Capítol Català de la Internet Society), funcionari enginyer en excedència de l'Ajuntament de l'Hospitalet i del Cuerpo de Ingenieros de Radiodifusión y TV de la Administración del Estado. En el món digital, fou impulsor de l'Associació Pro Second Modern Times organitzadora dels premis Fiasco Awards i degà del Col·legi Oficial d'Enginyers de Telecomunicació de Catalunya (COETC) des d'on donà suport al domini .cat.
Es va postular com a cap de llista de Primàries Catalunya a l'Hospitalet de Llobregat per a les eleccions municipals de 2019, però el 2 de febrer de 2019 va perdre les primàries per 331 a 310 vots. El 2022 va guanyar la gran final de la Lliga Enigmàrius d'El Matí de Catalunya Ràdio a partir dels enigmes de Màrius Serra.

## Referències

* ↑ Simon, Lluís. «Mor als 58 anys Carles Salvadó, expresident de la Fundació puntCAT». [Consulta: 12 gener 2024].
* ↑ «Nuevo director general de InfoJobs, en InteractivaDigital.com» (en castellà). [Consulta: 24 gener 2019].
* ↑ «El iPad, fiasco del año» (en espanyol europeu), 12-03-2010. [Consulta: 24 gener 2019].
* ↑ «Edición del lunes, 23 junio 2003, página 55 - Hemeroteca - Lavanguardia.es». Arxivat de l'original el 2019-01-24. [Consulta: 24 gener 2019].
* ↑ «Carta de suport del degà del col·legi d'enginyers de telecomunicacions a la campanya del domini .cat» (en anglès).
* ↑ «Candidatura a les primàries de Catalunya - L'Hospitalet de Llobregat». Arxivat de l'original el 2019-01-24. [Consulta: 24 gener 2019].
* ↑ Ràdio, Catalunya. «El matí de Catalunya Ràdio - Carles Salvadó Usach, guanyador de la gran final de la Lliga Enigmàrius». [Consulta: 11 juliol 2022].
* ↑ CCMA. «Carles Salvadó Usach s'imposa en la gran final de la Lliga Enigmàrius d'"El matí de Catalunya Ràdio", celebrada a la plaça de la Concòrdia de Barcelona», 11-07-2022. [Consulta: 11 gener 2024].

## Enllaços externs

* Currículum Arxivat 2019-01-24 a Wayback Machine.
# Éric Woerth

Éric Woerth (Creil, 29 de gener de 1956) és un polític francès. Es va graduar a la Universitat de Panteó-Assas, HEC Paris i Sciences Po.
Del 1995 al 2017 va servir com a alcalde de Chantilly i del 2007 al 2010 va ser Ministre de Pressupostos i després de Treball en els dos primers governs de François Fillon, període durant el qual va estar involucrat en un cas d'estafa contra Liliane Bettencourt.
Del 2017 al 2022 és diputat i president de la Comissió de Finances de l'Assemblea Nacional. El 2022, va anunciar que deixaria Les Républicains per donar suport a Emmanuel Macron i va ser reelegit sota la bandera de Ensemble. És comissari de l'Assemblea Nacional des del 29 de juny de 2022.

## Referències

* ↑ «Le CV d'Eric Woerth» (en francès), 22-03-2010. [Consulta: 22 maig 2024].
* ↑ Eric WOERTH
* ↑ «Prozess um L’Oréal-Milliardärin Bettencourt beginnt» (en alemany), 26-01-2015. [Consulta: 22 maig 2024].
* ↑ «Eric Woerth» (en francès), 29-01-1956. [Consulta: 22 maig 2024].
# Oriol Morales i Pujolar

Oriol Morales i Pujolar (Figueres 1990) és un dramaturg i director teatral català.
La seva formació teatral es realitza al Col·legi de Teatre de Barcelona on cursa interpretació de text i a l'Institut del Teatre i a l'Obrador Internacional de Dramatúrgia de la Sala Beckett on cursa direcció escènica i dramatúrgia. És fundador de Teatre SenseSostre l'any 2012, una companyia en què ha dirigit espectacles de creació pròpia conjuntament amb l'Aleix Plana. com Si matessim les mares. i Del que mengen les bèsties.
Ha estrenat espectacles d'autoria pròpia al Teatre Lliure, la Sala Beckett, el Festival Grec, el Festival TNT o a La Pedrera, entre d'altres. Ha estat ajudant de direcció d'Helena Tornero (Kalimat, Teatre Nacional de Catalunya, 2016 i El Futur, Teatre Nacional de Catalunya, 2019) i Julio Wallovits (Argentinamiento, Sala Beckett, 2017) i assistent de direcció de Joan Ollé.(En la solitud dels camps de cotó, Teatre Nacional de Catalunya, 2017). És membre del Consell de Redacció de la revista Pausa.. L'any 2018, l'obra de Morales titulada Bruels guanya el Premi Adrià Gual i s'estrena al Festival Grec amb la companyia La Llarga.
L'espectacle Com es moren els ocells (del que n'és autor i director) ha guanyat la convocatòria Hermann Bonnín 2023 del Centre de les Arts Lliures.

## Obra

* Si matessim les mares (coautor Aleix Plana), 2015
* Del que mengen les bèsties (coautor Aleix Plana), 2013
* Granotes, 2016
* Llançament, 2017
* L'Olor del Tempir , 2014
* Electra Emètica, 2015
* Bruels. Premi Adrià Gual 2018
* Articulado ligero, 2020
* Com es moren els ocells, 2025

## Referències

* ↑ «Oriol Morales: «Em preocupa i m'interessa la incapacitat de comunicar-se de la societat moderna»». Hora Nova, 02-05-2018. [Consulta: 16 gener 2020].
* 1 2 3 4 5 «Oriol Morales i Pujolar». Pausa. Quadern de teatre contemporani. [Consulta: 16 gener 2020].
* ↑ «SI MATÉSSIM LES MARES». Teatre Barcelona. [Consulta: 16 gener 2020].
* ↑ «Del que mengen les bésties» (en castellà). Alternativa Teatral. [Consulta: 16 gener 2020].
* 1 2 «Granotes». Antic Teatre. [Consulta: 16 gener 2020].
* 1 2 3 4 «Oriol Morales i Pujolar». Sala Beckett. [Consulta: 16 gener 2020].
* ↑ «El Futur». Teatre Nacional de Catalunya, 2019. [Consulta: 20 febrer 2020].
* ↑ ««Bruels» de La Llarga guanya el Premi Adrià Gual 2018». Institut del Teatre, 31-10-2018. [Consulta: 17 març 2020].
* ↑ «Bruels». Festival Grec, 2019. [Consulta: 17 març 2020].
* 1 2 «Com es moren els ocells». Fundació Joan Brossa, 25-02-2025. [Consulta: 25 febrer 2025].
* ↑ «El fang de la memòria». Núvol.com, 18-11-2019. [Consulta: 16 gener 2020].
* ↑ «Articulado ligero». Tantarantana, 2020. [Consulta: 17 març 2020].
# Mesquita de Kocatepe

La Mesquita de Kocatepe (en turc: 'Kocatepe Camii') és a Ankara, la capital de Turquia. És una de les mesquites més grans de la ciutat, les línies de la qual recorden els grans èxits de l'arquitecte Mimar Sinan, del segle XVI.

## Història

La idea de construir la Mesquita de Kocatepe es remunta a la dècada dels 1940. El 1944, envoltat d'un grup d'unes setanta persones, Ahmet Hamdi Akseki, el vicepresident d'Afers Religiosos de Turquia, fundà una empresa anomenada "Empresa per construir una mesquita a Yeniflehir, Ankara". Cap, però, dels expedients presentats arran d'una convocatòria de projectes de l'any 1947 no fou pas acceptat. Es van trobar terrenys i l'any 1957 es feu una nova convocatòria de projectes. En acabant, foren seleccionats els plànols de l'arquitecte Vedat Dalokay i l'any 1963 se'n col·locà la primera pedra.
L'edifici dissenyat per Dalokay fou objecte de discussió i aviat es va abandonar: «determinats experts emeteren opinions que van portar a l'anul·lació del projecte», tot i que els fonaments ja se n'havien fet. Segons la investigadora Angela Andersen, finalment el projecte s'havia considerat "massa modern".
L'any 1967, arran d'un nou concurs, es va triar el projecte de Hüsrev Tayla i Fatin Huluengin, que estava en la línia de Mimar Sinan, el gran arquitecte otomà del s. XVI, amb voluntat de tornar a un llenguatge arquitectònic tradicional del “neootomà».Per a Angela Andersen, hi ha un vincle clar entre l'arquitectura i l'afirmació del nacionalisme i el sunnisme.
Després d'un temps, el conjunt de la mesquita s'inaugurà oficialment el 28 d'agost del 1987.

## Característiques

La mesquita combina l'estètica del segle XVI amb tecnologia del segle XX» i els seus quatre minarets que emmarquen una estructura rematada per una cúpula amb altres mitges cúpules, troba les fonts en la Mesquita de Solimà construïda per Mimar Sinan, i en la Mesquita Blava (primera dècada del segle XVII), totes dues a Istanbul.
Pot acollir 9.000 persones a la sala de pregària i al pati (hàram), i 15.000 en total tenint en compte els espais annexos.

## Galeria

* El pati que precedeix la mesquita, i l'entrada principal
* El mihrab
* Vista de la sala de pregària
* A la dreta, la cúpula central, i a l'esquerra una de les quatre mitges cúpules que la toquen

## Notes

* ↑ Posteriorment, Dalokay es farà càrrec del projecte adaptant-lo a Islamabad; hui és la Mesquita Faysal. Hi ha una diferència important en l'elecció de la cobertura: una cúpula en el projecte d'Ankara i una forma de tenda per a Islamabad.
* ↑ N'hi ha moltes il·lustracions en la plaquette The Kocatepe Mosque Complex, 1967-1987, Ankara; per al projecte de Dalokay per a Ankara, vegeu les il·lustrations en Batuman, 2016, i Ersan 2007.

## Referències

* ↑ Angela Andersen «One House of Worship with Many Roofs: Imposing Architecture to Mediate Sunni, Alevi, and Gülenist Islam in Turkey» (en anglés). International Journal of Islamic Architecture, 8, 2, 2019, pàg. 283-305; v. p. 293.
* ↑ Andersen, 2019, p. 293 et passim.
# Pic dels Macacos

El Pic dels Macacos és un cim del nord d'Algèria, al nord-oest de la ciutat de Bugia, a la Petita Cabília. Es troba al Cap Carbon, a l'Atles Tell, a la costa mediterrània.

## Fauna salvatge

Aquesta muntanya és l'hàbitat d'un primat en perill d'extinció: la mona de Gibraltar o macaco de Barbaria (Macaca sylvanus). Aquesta espècie de primats és l'única espècie supervivent del seu gènere a Àfrica. Les mones de Gibraltar o macacos de Barbaria tenien una distribució molt més àmplia en temps prehistòrics que no pas en l'actualitat.

## Notes i referències

* ↑ Lara Modolo, Walter Salzburger et Robert D. Martin, Phylogéographie des macaques de Barbarie (Macaca sylvanus) et origine de la colonie de Gibraltar, 2005.
* ↑ C. Michael Hogan, Macaque de Barbarie: Macaca sylvanus, globaltwitcher.com, 2008.
# Gran Premi del Marroc del 1958

Resultats de l'única edició puntuable (temporada 1958) per la Fórmula 1 feta al circuit d'Ain-Diab el 19 d'octubre de l'any 1958.

## Resultats de la cursa

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retir. | Pos. de sort. | Punts |
| 1 | 8 | Stirling Moss | Vanwall | 53 | 2h 09' 15. 1 | 2 | 8 |
| 2 | 6 | Mike Hawthorn | Ferrari | 53 | + 1' 24.7 min. | 1 | 6 |
| 3 | 4 | Phil Hill | Ferrari | 53 | + 1' 25.5 min. | 5 | 4 |
| 4 | 18 | Jo Bonnier | BRM | 53 | + 1' 46.7 min. | 8 | 3 |
| 5 | 16 | Harry Schell | BRM | 53 | + 2' 33.7 min. | 10 | 2 |
| 6 | 22 | Masten Gregory | Maserati | 52 | + 1 Volta | 13 | |
| 7 | 28 | Roy Salvadori | Cooper - Climax | 51 | + 2 Voltes | 14 | |
| 8 | 30 | Jack Fairman | Cooper - Climax | 50 | + 3 Voltes | 11 | |
| 9 | 38 | Hans Herrmann | Maserati | 50 | + 3 Voltes | 18 | |
| 10 | 34 | Cliff Allison | Lotus - Climax | 49 | + 4 Voltes | 16 | |
| 11 | 50 | Jack Brabham | Cooper - Climax | 49 | + 4 Voltes | 19 | |
| 12 | 26 | Gerino Gerini | Maserati | 48 | + 5 Voltes | 17 | |
| 13 | 20 | Bruce McLaren | Cooper - Climax | 48 | + 5 Voltes | 21 | |
| 14 | 58 | Robert La Caze | Cooper - Climax | 48 | + 5 Voltes | 23 | |
| 15 | 48 | André Guelfi | Cooper - Climax | 48 | + 5 Voltes | 25 | |
| 16 | 32 | Graham Hill | Lotus - Climax | 46 | + 7 Voltes | 12 | |
| Ret | 12 | Stuart Lewis-Evans | Vanwall | 41 | Accident mortal | 3 | |
| Ret | 54 | François Picard | Cooper - Climax | 31 | Accident | 24 | |
| Ret | 56 | Tom Bridger | Cooper - Climax | 30 | Accident | 22 | |
| Ret | 2 | Olivier Gendebien | Ferrari | 29 | Accident | 6 | |
| Ret | 10 | Tony Brooks | Vanwall | 29 | Motor | 7 | |
| Ret | 14 | Jean Behra | BRM | 26 | Motor | 4 | |
| Ret | 20 | Ron Flockhart | BRM | 15 | Motor | 15 | |
| Ret | 24 | Wolfgang Seidel | Maserati | 15 | Accident | 20 | |
| Ret | 36 | Maurice Trintignant | Cooper - Climax | 9 | Motor | 9 | |

## Notes

* Pole: Mike Hawthorn 2' 23. 1
* Volta ràpida: Stirling Moss 2' 22. 5 (a la volta 21)
* Stuart Lewis-Evans va patir un accident que li va comportar la mort (vegeu la llista de Pilots de Fórmula 1 morts en accident).

## Referències

* ↑ F1, STATS. «Stuart LEWIS-EVANS • STATS F1» (en francès). [Consulta: 27 febrer 2021].
* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-06-03. [Consulta: 3 juny 2010].