OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Andrée Yanacopoulo

Andrée Yanacopoulo és una metgessa, escriptora, traductora, professora i sociòlega del Quebec, nascuda en Tunis (Tunísia) el 14 de novembre de 1927.
Va ser la companya d'Hubert Aquin (1963-1977) amb el qual va tenir un fill, Emmanuel Aquin.

## Biografia

Va estudiar medicina a la Universitat de Lió, França. Es va establir al Quebec el 1960. Entre 1961 i 1964 va ser professora de sociologia a la Universitat de Mont-real. A continuació, va ensenyar al Col·legi de Santa Maria i la Universitat de Quebec a Mont-real fins al 1973, i després en Cégep de Siant-Laurent fins al 1989.
Alhora va dirigir, junt amb Nicole Brossard durant 6 anys, la col·lecció Délire de l'editorial Parti Pris, i va ocupar altres càrrecs de direcció en diferents editorials.
Va escriure un llibre titulat Signé Hubert Aquin: enquête sur le suicide d'un écrivain (Signat Hubert Aquin: investigació sobre el suïcidi d'un escriptor), després de la mort del seu cònjuge.
És editora en la seva editorial Point de fuite.

## Publicacions

* Au nom du Père, du Fils et de Duplessis, 1984
* Signé Hubert Aquin - enquête sur le suicide d'un écrivain (en col·laboració amb Gordon Sheppard), 1985
* Suzanne Lamy, 1990
* Hans Selye ou la cathédrale du stress, 1992
* Découverte de la sclérose en plaques. La raison nosographique, 1997
* Le Regroupement des Femmes Québécoises, 2003
* Henri F. Ellenberger. Une vie, 2009
* Simone Monet-Chartrand et Michel: Un couple engagé, escrit en col·laboració amb Paul Labonne, 2010

## Traduccions

* Comment aimer vivre seul («Living alone and liking it !» de Lynn Shanan), 1982
* La mémoire («Memory», d'Elizabeth Loftus), 1983

## Honors

* 1993 - Finalista al Prix du Gouverneur général, en la categoria d'assaig amb, Hans Selye ou la Cathédrale du stress.

## Enllaços externs

* Fonds Andrée Yanacopoulo, arxius guardats en la Universitat de Mont-real. (francès)
# Norman Whitley

Sir Norman Henry Pownall Whitley KCB MC (Chorlton-cum-Hardy, Gran Manchester, 29 de juny de 1883 – Ciutat del Cap, Sud-àfrica, 12 d'abril de 1957) va ser un oficial de l'exèrcit britànic i jutge de la cort suprema anglès. De jove va ser membre de l'equip de lacrosse que va competir als Jocs Olímpics de Londres de 1908, on guanyà la medalla de plata en la competició per equips de Lacrosse, com a membre de l'equip britànic.
Amb l'esclat de la Primera Guerra Mundial va ser comissionat al regiment de Manchester i després d'un entrenament bàsic va ser enviat a Gal·lípoli, on va ser condecorat amb la Creu Militar. Després de l'evacuació de Gal·lípoli va servir a Palestina i Aràbia i fou llicenciat el 1920 amb el rang de Major.
Un cop finalitzada la guerra va ser nomenat fiscal adjunt a Penang el 1920, però el 1922 fou transferit a les Colònies de l'Estret. Allà fou ascendit el 1929 i més tard fou noment Cap de Justícia dels Estats Malais Federats. Finalment, el 1937, va ser nomenat president del Tribunal Suprem d'Uganda, càrrec que va ocupar fins a la seva jubilació el 1947.

## Referències

* ↑ «Norman Whitley Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 30 de gener 2012. [Consulta: 3 desembre 2015].
* 1 2 «Venda de les seves medalles». dnw.co.uk. DNW. [Consulta: 3 desembre 2015].
# Israel Joshua Singer

Israel Joshua Singer (ídix ישראל יהושע זינגער), va néixer el 30 de novembre de 1893 a Biłgorajen, Polònia, i va morir el 10 de febrer de 1944 a Nova York. Va ser un novel·lista polonès-estatunidenc que va escriure en ídix.
Va créixer a Varsòvia, on el seu pare, Pinjas Mendel Zinger, era rabí i autor de comentaris rabínics, i la seva mare, Basheva Zylberman, era filla de rabí. Va ser germà de l'autor Isaac Bashevis Singer, guanyador del Premi Nobel de Literatura el 1978, i de la novel·lista Esther Kreitman. Es va casar amb Genia Kuper. El seu fill major, Yasha, va morir de grip abans de la migració de la família a Amèrica. El seu fill petit, Joseph Singer, va ser el traductor a l'anglès d'algunes de les obres del seu pare i del seu oncle, Isaac Bashevis Singer.
Singer es va emancipar de la tradició familiar i es va interessar per la prolífica vida artística a Polònia en aquella època. A partir de 1916, es va convertir en periodista a la premsa ídix europea, successivament a Ucraïna per al diari Di Nye Tsayt, després a Varsòvia al Literarishe Bletter i després a la revista Khaliastra. El 1921 es va convertir en corresponsal del diari nord-americà The Forward. El 1927 va escriure la seva primera novel·la, Steel and Iron. El 1934 va abandonar Polònia i es va traslladar a Nova York, on moriria l'any 1944 d'un atac de cor.
La seva obra més reconeguda, i que va arribar als primers llocs de The New York Times Best Seller list és The Brothers Ashkenazi (1936).
Les seves memòries Of a World That is No More es van publicar pòstumament el 1946. Els seus altres treballs inclouen:
* Shtol un Ayzn (1927) Anglès: Blood Harvest
* Nay Rusland (1928) Anglès: New Russia
* Yoshe Kalb (1932) Anglés: The Sinners
* Friling (1937)
* The River Breaks Up (1938)
* Khaver Nachman (1939) Anglés: East of Eden
* Di mishpokhe Karnovski (1943) Anglès: The Family Carnovsky; Castellà: La familia Karnowsky, ed. Acantilado
* Dertseylungen, publicat de manera pòstuma (1949) Anglès: Stories

## Referències

* ↑ «I.J. Singer | American author» (en anglès). Encyclopædia Britannica.
* ↑ Guelbenzu, José María «El otro gran Singer» (en castellà). El País [Madrid], 20-07-2015. ISSN: 1134-6582.
* ↑ «Israel Yehoshua Singer | ACANTILADO» (en castellà). ACANTILADO.
* ↑ «El tribut que es paga per la idolatria». Ara.cat.
* ↑ «Los hermanos Ashkenazi | Editorial Acantilado» (en castellà). ACANTILADO.
* ↑ «La familia Karnowsky | Editorial Acantilado» (en castellà). ACANTILADO.
# Mackinnon & Saunders

Mackinnon & Saunders és una empresa, amb seu en el Regne Unit, formada per productors d'animació i productors de titelles guardonats. Ofereix un servei de producció complet per projectes d'animació digital 2D i stop-motion, des del concepte, fins l'entrega final.
També ofereixen la possibilitat d'ajudar amb elements individuals de producció: des del concepte i el desenvolupament del guió, fins al disseny de personatges, la elaboració de pressupostos, la programació, la contractació de talents, el rodatge i la postproducció.

## Història

Ian Mackinnon i Peter Saunders van començar a treballar junts al Cosgrove Hall de Manchester a la dècada del 1980 i van establir la seva pròpia empresa a principis de la dècada del 1990. Des d'aleshores, Mackinnon & Saunders no ha deixat de crear una increïble varietat de personatges.
Així doncs, després de 30 anys treballant en el sector amb programes de televisió, curtmetratges i llargmetratges, Ian Mackinnon i l'equip de Peter Saunders han donat vida a alguns dels personatges animats més coneguts del món, entre els que trobem Bob the Builder, Frankenweenie, Postman Pat, Fifi and the Flowertots, Corpse Bride de Tim Burton i El fantástico señor Fox de Wes Anderson.
Han sigut doncs els creadors de les maquetes conceptuals de les titelles d'aquests i altres personatges i, en conseqüència, de la fabricació dels seus motlles, vestuari, cabell, pintura i, en alguns casos, fins i tot armadures.
El 2006, Ian Mackinnon i Peter Saunders van rebre un premi ASIFA Hollywood Ub Iwerks pels sofisticats mecanismes de cap desenvolupats pel film Corpse Bride, del famós director Tim Burton. També, al 2015, Ian fou anomenat Doctor Honoris Causa en Artes per la Universitat de Staffordshire.

## Referències

* 1 2 «MUNDOS DIGITALES | IAN MACKINNON». [Consulta: 29 novembre 2020].
* 1 2 «Mackinnon & Saunders | Animation producers and puppet makers.». [Consulta: 29 novembre 2020].
* ↑ «Mackinnon & Saunders: Origins» (en anglès britànic). [Consulta: 29 novembre 2020].

## Enllaços externs

* Lloc web oficial
* Mundos digitales
* Home
# Miuccia Prada

Miuccia Prada (Milà, 10 de maig de 1949), nascuda amb el nom de Maria Bianchi, és una dissenyadora italiana de moda i empresària de Prada i Miu Miu. El barri natal de Miuccia Prada és el barri de Porta Romana de Milà.
És la neta menor de Mario Prada, i es va encarregar del negoci familiar de fabricació de productes de luxe el 1978. Des d'aleshores la companyia va adquirir Jil Sander, Helmut Lang i la sabateria Church & Co. Nascuda com a Maria Bianchi va adoptar el nom de Miuccia Prada en la dècada de 1980, després de ser adoptada per la seva tieta. L'any 2002, Prada va obrir la seva pròpia galeria d'art contemporani.
El març de 2013, va ser considerada una de les 50 dones més ben vestides pel diari The Guardian. L'any 2014 figurava en la llista com la 75a dona més poderosa del món, segons la revista Forbes.
Va assistir a l'Institut Liceo Classico Berchet de Milà i es va graduar en ciències polítiques a la universitat. També va estudiar mim al Piccolo Teatro de Milà i va actuar com a tal durant cinc anys Va ser membre del Partit Comunista i estava involucrada en els Drets de les Dones a la dècada de 1970 a Milà. Posteriorment es va casar amb el també soci seu Patrizio Bertelli.
El 2 de desembre de 2013 va obtenir el premi de dissenyadora internacional, British Fashion Awards, del London Coliseum.
L'any 2014, la companyia Prada va ser investigada per evasió d'impostos. En resposta, la companyia Prada va reubicar oficines dels Països Baixos i Luxemburg a Itàlia per evitar problemes amb els impostos.

## Referències

* ↑ «Iconos de la moda: Miuccia Prada, la mujer que reinventó la idea de feminidad» (en castellà). El Economista. [Consulta: 27 març 2021].
* ↑ «Miuccia Prada» (en castellà). Vogue, 29-04-2013. [Consulta: 27 març 2021].
* ↑ Dana Thomas, Deluxe, Nova York: Penguin Press, 2007
* ↑ Dana Thomas, Deluxe, Nova York: Penguin Press, 2007, page 65
* ↑ Hillary Alexamder, "Miuccia Prada to present the Turner Prize Arxivat 2011-07-23 a Wayback Machine.," The Daily Telegraph, October 15, 2010. Retrieved 22-11-10.
* ↑ ; Mirren, Helen; Huffington, Arianna; Amos, Valerie «The 50 best-dressed over 50s». The Guardian [Londres], 28-03-2013.
* ↑ «The World's 100 Most Powerful Women». Forbes. [Consulta: 26 juny 2014].
* ↑ «73 Minutes with Miuccia Prada». New York, 28-05-2012.
* ↑ Jones, Nina. «Christopher Kane, Miuccia Prada Among Honorees at British Fashion Awards». WWD, 02-12-2013. [Consulta: 3 desembre 2013].
* ↑ ; Sirletti, Sonia«Prada Said to Be Under Investigation for Tax Evasion». Bloomberg. [Consulta: 28 juny 2014].

## Enllaços externs

* Miuccia Prada - Lloc web oficial
* Women in Fashion biography Arxivat 2011-02-04 a Wayback Machine. from Time magazine
* Miuccia Bianchi Prada
* Miuccia Prada Biography Arxivat 2019-05-16 a Wayback Machine.
# Roba interior

La roba interior, també anomenada roba íntima, és la que es duu immediatament sobre la pell i que no acostuma d'estar a la vista --almenys completament-- quan una persona està vestida, perquè es considera part integrant de la intimitat de la persona. El català roba interior equival a l'anglès underwear; esp. ropa interior; fr. sous-vêtements; it. biancheria intima; port. roupa interior o (sobretot al Brasil) roupa íntima; etc., etc.
Existeixen tres grans branques dins la roba interior: llenceria, cotilleria i calceteria.
El principal motiu d'ús de roba interior és la higiene, encara que també s'utilitza per comoditat o per estar més abrigat. Sovint la roba interior acostuma a tenir una càrrega eròtica associada amb la coqueteria o amb la sexualitat en general.
Hi ha peces de vestir que s'utilitzen específicament com a roba interior i d'altres que poden tenir un ús alternatiu, com les samarretes. En tot cas, la diferència entre roba interior i exterior depèn de qüestions culturals, socials, climàtiques i fins i tot legals.

## Història

El tapall és la forma més senzilla de roba interior; probablement va ser la primera roba interior que va portar l'ésser humà, se n'han trobat fets de cuir que es remunten a 7.000 anys. Als climes més càlids, el tapall era sovint l'única roba que es feia servir (efectivament la convertia en una peça exterior més que en una roba interior), com sens dubte era el seu origen, però a les regions més fredes, el llom sovint formava la base de la roba d'una persona i estava cobert per altres peces de vestir. A la majoria de civilitzacions antigues, aquesta era l'única roba interior disponible.

## Bibliografia

* [Barbier, Michel; Baucher, Shazia]. Lencería. Madrid: Edimat, [2008]. (Esenciales) iSBN 978-84-9794-064-1

## Vegeu també

* Llenceria
* Cotilleria
* Calceteria

## Referències

* ↑ «Definición de Ropa Interior» (en espanyol europeu). [Consulta: 21 febrer 2025].
* ↑ Rushton, Susie «A brief history of pants: Why men's smalls have always been a subject of concern» (en anglès). The Independent [London], 22-01-2008, p. 2–5.

## Enllaços externs

* La història de la llenceria a carme.balearweb.net Arxivat 2007-09-09 a Wayback Machine.
# Some Objects of Desire

Some Objects of Desire és una obra d'art feta per Lawrence Weiner el 2004 i que actualment forma part de la col·lecció permanent del MACBA.

## Descripció

Some Objects of Desire, descriptiva i metafòrica, amb la seva inexacta fórmula matemàtica i llenguatge ambigu, afirma la relació entre diferents objectes i cadascun dels espectadors. L'obra sembla que evoqui la definició de Weiner de l'art com la relació dels éssers humans amb els objectes i els objectes en relació a l'ésser humà.

## Referències

* 1 2 «Col·lecció MACBA. Some Objects of Desire». MACBA, 2012. [Consulta: 19 juliol 2012].

## Bibliografia

* MACBA; Antònia M. Perelló Ferrer. Col·lecció MACBA. Itinerari. Museu d'Art Contemporani de Barcelona, 2002. ISBN 978-84-89771-00-0.

## Enllaços externs

* Fitxa de l'obra al web del MACBA Arxivat 2015-08-26 a Wayback Machine.
# Nemenčinė

Nemenčinė escoltar (?·pàg.) (en polonès: Niemenczyn, en alemany Nementschine) és una ciutat de la regió etnogràfica d'Aukštaitija, comtat i municipi de Vílnius (Lituània). El municipi tenia 5.885 habitants el 2005. Es troba a 20 quilòmetres al nord-est de Vílnius.
El 1387, després de la cristianització de Lituània, Jogaila va establir la primera parròquia cristiana a Nemenčinė i va construir una església.

## Noms

Nemenčinė és el nom original de la ciutat que apareix en els documents històrics i en ús avui en dia. Es deriva d'una paraula lituana que nombra al riu Nemenčia. Altres versions del nom inclouen:
* Неменчын en belarús
* Niemenczyn en polonès
* Неменчине (o Нямянчине) en rus
* Nementchin (נעמענטשין) en ídix

## Ciutats agermanades

* Węgorzewo, Polònia
* Ełk, Polònia
* Suwałki, Polònia

## Referències

* ↑ A. Vanagas. Lietuvios miestų vardai. p.151-152

## Enllaços externs

* Tour virtual per Nemenčinė (lituà)
# Barcelona Gipsy Balkan Orchestra

Barcelona Gipsy Balkan Orchestra (BGKO) és una banda creada el 2012 a Barcelona. La banda rep influències de la música klezmer, el jazz i la música gitana. També explora els sons d'algunes regions europees orientals, així com d'Amèrica del Sud, Espanya i l'Orient Mitjà.

## Discografia

* Imbarca (2014)
* Balkan Reunion (2015)
* Del Ebro al Danubio (2016)
* Avo Kanto (2018)
* Nova Era (2020)

## Referències

* ↑ http://www.acidconga.com/contenido/entrevista-barcelona-gipsy-klezmer-orchestra Arxivat 2019-09-07 a Wayback Machine.
* ↑ Deutschland Radio Kultur, december 2013
* ↑ La Stampa, 25.07.2014
* ↑ BGKO opens the radio program "Hoy por Hoy" of Cadena Ser, 04.07.2014
# Batalla del pont de Stirling

La batalla del pont de Stirling va ser una batalla de la primera guerra de la Independència escocesa. L'11 de setembre de 1297, les forces d'Andrew Moray i William Wallace derrotaren les forces angleses combinades de John de Warenne i Hugh de Cressingham prop de Stirling, al riu Forth.
Amb aquesta batalla es va demostrar que sota determinades circumstàncies la infanteria podia ser superior a la cavalleria. A la batalla de Falkirk, l'estiu de 1298, les forces escoceses de Wallace van ser derrotades. Hi van morir uns 100 cavallers i uns 500 soldats d'infanteria.

## La batalla en la ficció

La batalla del pont de Stirling va aparèixer a la pel·lícula de 1995 Braveheart, però no era un retrat fidel del que va passar i la tàctica que s'hi mostra sembla més aviat la de la batalla de Bannockburn.

## Bibliografia

* Barrow, G. W. S., Robert Bruce and the Community of the Realm of Scotland, 1976.
* Brown, C., "William Wallace" 2005.
* Cowan, Edward J., The Wallace Book, 2007, John Donald, ISBN 0-85976-652-7, ISBN 978-0-85976-652-4
* Ferguson, J., William Wallace: Guardian of Scotland., 1948.
* "The Chronicle of Lanercost 1272 – 1346", ed. H. Maxwell, 1913.
* Nicholson, R., Scotland-the Later Middle Ages, 1974.
* Prestwich, M., The Three Edwards: War and State in England, 1272–1277, 1980.
* Traquair, P., Freedom's Sword

## Enllaços externs

* Wallace and the Battle of Stirling Bridge, 1297
# Bayleyita

La bayleyita és un mineral de la classe dels carbonats. Anomenat per William Shirley Bayley (1861-1943), mineralogista i geòleg americà. Va ser observat i recollit prèviament pel geòleg americà Charles Alfred Anderson de la zona d'oxidació de la mina Hillside (Arizona, EUA), i va ser descrit com a nou mineral per Axelrod et al., 1951.

## Característiques

La bayleyita és un carbonat de fórmula química Mg₂(UO₂)(CO₃)₃ ·18H₂O. Cristal·litza en el sistema monoclínic. Quan es mostreja el mineral i s'emmagatzema en una atmosfera més seca, s'acaba convertint en pols groga. És soluble en aigua.

## Formació i jaciments

Generalment el mineral es troba en forma de crostes o eflorescències que recobreixen guix o esquists micàcis; generalment es forma com a cobertora de parets després de l'explotació de la mina. La bayleyita sol trobar-se associada a swartzita, schröckingerita, guix i andersonita. S'ha descrit a tots els continents tret d'Àsia i Oceania. A Catalunya s'ha descrit a la mina Eureka, al municipi de la Torre de Capdella (Pallars Jussà), en un context d'impregnacions de coure i urani en conglomerats i gresos permico-triàssics (Bundsandstein); actualment la mina resta abandonada.

## Referències

* 1 2 3 4 «Bayleyite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* ↑ Axelrod et. al (1948). Bull. geo. Soc. Amer 59:1310
* ↑ «Eureka mine, Castell-estaó, La Torre de Cabdella (La Torre de Capdella), La Vall Fosca, El Pallars Jussà, Lleida (Lérida), Catalonia, Spain». www.mindat.org. [Consulta: 4 gener 2017].
# Beat the Beat: Rhythm Paradise

Beat The Beat: Rhythm Paradise (a Amèrica Rhythm Heaven Fever, al Japó Minna no Rhythm Tengoku, みんなのリズム天国, a Corea Rhythm Sesang Wii, 리듬 세상 Wii) és un videojoc musical japonès desenvolupat per Nintendo i TNX per a la Wii. El joc es va llançar el 21 de juliol de 2011, a Europa el 6 de juliol de 2012. Va ser llançat per a Wii U en format digital el 27 de juliol de 2016, a Europa el 22 de novembre de 2016. És el tercer joc de la sèrie Rhythm Paradise, després de Rhythm Tengoku per a Game Boy Advance i Rhythm Paradise per a Nintendo DS, i va ser succeït per Rhythm Paradise Megamix per a Nintendo 3DS el 2016.

## Gameplay

Igual que amb Rhythm Tengoku i la seva seqüela de DS, Beat the Beat Rhythm Paradise inclou diversos nivells, cadascun amb el seu propi conjunt de regles, que requereixen que el jugador jugui al ritme per completar-los. Aquests nivells presenten escenaris des d'atrapar pèsols amb una forquilla fins a atacar alguns esperits malignes amb una espasa i jugar a bàdminton a l'aire. El joc es juga prement el botó A o mantenint els botons A i B junts. Al final de cada nivell, els jugadors es classifiquen segons les seves habilitats, amb almenys un rang "OK" necessari per aclarir el nivell i progressar al següent. Cada conjunt de nivells culmina en una etapa Remix, que combina tots els elements dels nivells anteriors en un sol.
Completar els nivells amb una qualificació "Superb" ofereix medalles que desbloquegen contingut addicional, com ara les Rhythm Toys, els Endless Games i quatre nivells del Rhythm Tengoku original, a més de la Night Walk, un nivell addicional amb els crèdits. El joc també selecciona a l'atzar nivells que ja s'han completat amb una qualificació "Superb", per a un repte "Perfect", en el qual el jugador pot intentar completar el nivell sense cometre errors amb un màxim de tres intents abans que el repte desaparegui. Completar-los desbloqueja elements addicionals, com ara cançons del joc i lletres. El joc també inclou un mode dual en què dos jugadors poden jugar simultàniament. Els nivells jugats en aquest mode requereixen que els jugadors guanyin prou punts en total per assolir el rang desitjat i superar cada nivell, amb punts de bonificació atorgats en funció de l'harmonia dels jugadors. Aquests nivells inclouen el seu propi conjunt de medalles que poden desbloquejar més minijocs multijugador.

## Recepció

El joc va rebre crítiques "favorables" segons el lloc web de ressenyes Metacritic. Al Japó, Famitsu li va donar una puntuació de 32 sobre 40, i el joc hi va vendre més de 100.000 còpies durant la seva primera setmana.

## Referències

* ↑ Life, Nintendo. «Rhythm Heaven Fever» (en anglès britànic), 02-11-2020. [Consulta: 11 març 2023].
* ↑ «Rhythm Heaven Fever» (en anglès). [Consulta: 11 març 2023].
* ↑ «Wii Rhythm Heaven Tops the Charts». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 11 març 2023].

## Enllaços externs

* Lloc web europeu
# Beirut (grup)

Beirut és un grup musical dels Estats Units creat inicialment per Zach Condon com a membre únic, i al qual més tard s'hi van afegir més membres per acabar formant un grup musical. La seva música combina elements de diferents estils musicals, principalment d'indie rock i world music. Actualment té quatre discos: Gulag Orkestar, The Flying Club Cup, The Rip Tide i No no no.

## Discografia
### Àlbums

* Gulag Orkestar (2006)
* The Flying Club Cup (2007)
* The Rip Tide (2011)
* No no no (2015)
* Gallipoli (2019)

### EPs

* The Guns of Brixton / Interior of a Dutch House (2006) – Calexico/Beirut 7″ split single
* Lon Gisland (2007)
* Pompeii EP (2007)
* Elephant Gun EP (2007)
* March of the Zapotec/Holland EP (2009)

### Àlbums recopilatoris

* Dark Was the Night: hi va contribuir amb la cançó Mimizan. El recopilatori es va fer en benefici de la Red Hot Organization.
* Red Hot+Rio 2: hi va contribuir amb una cançó versionada del tema O Leãozinho, de Caetano Veloso. El recopilatori es va fer en benefici de la Red Hot Organization.

### DVDs

* Cheap Magic Inside (2007)
* Beirut: Live at the Music Hall of Williamsburg (2009)

## Referències

* ↑ «New Beirut Album Unveiled» (en anglès). Pitchfork Media, 07-06-2001. [Consulta: 22 setembre 2012].
* ↑ Arriba el nou disc de Beirut, No No No, Diari Ara, 12 de setembre del 2015, pàgina 61
* ↑ «Beirut: Live at the Music Hall of Williamsburg» (en anglès), 03-08-2009. [Consulta: 22 setembre 2012].

## Enllaços externs

* Beirut - Lloc web oficial
# Betty Aberlin

Betty Aberlin (Nova York, 30 de desembre de 1942) és una actriu, poetessa, i escriptora estatunidenca.
Nascuda com Betty Kay Ageloff, Aberlin tenia un paper regular a Smothers Brothers. Ha fet diversos anuncis de televisió, i feia de "Senyora Aberlin" a Mister Rogers Neighborhood. Els seus papers al cinema inclouen Dogma i Jersey Girl.
També ha publicat una recull de poemes, The Diary of an Old Soul & The White Pages Poems, amb A Book of Strife, in the Form of the Diary of an Old Soul, un recull de poemes de 1880 de George Macdonald.
Ha escrit la lletra d'una cançó per Jonathan Coulton

## Referències

* 1 2 Betty Aberlin a Internet Movie Database (anglès)
* ↑ "Lady Aberlin's Muumuu"
* ↑ «New Song – Lady Aberlin's Muumuu - Jonathan Coulton» (en anglès). [Consulta: 25 desembre 2017].