OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joan Mercadal Pons

Joan Mercadal Pons (Maó, 14 de gener de 1855- 20 de febrer de 1931) fou un innovador en tècniques d'Agricultura, Ramaderia i Piscifactoria menorquí, propietari del Palau Mercadal, actual Biblioteca Pública de Maó, així com de diversos llocs de Menorca, com Alcaufar, Mongofre, S'Albufera des Grau, Sa Cudia i Biniarroca. També va ser batlle de Maó en diferents períodes.
Entre les seves aportacions, cal destacar l'intent de cria de Salmó a s'Albufera des Grau, el disseny d'un nou model d'Arada, l'aclimatació als alzinars del Attacus Pernyi, un Cuc de seda d'origen xinès d'alta productivitat en col·laboració amb el naturalista Francesc Cardona i Orfila i la millora de les varietats de patata. En el volum dedicat a Menorca dels textos de Lluís Salvador d'Àustria-Toscana, conegut com s'Arxiduc, explica les diferents varietats de vinya, l'excel·lent qualitat del vi, així com que en el lloc d'Alcaufar es produïa més oli d'oliva que en tota la resta de l'illa. Als diaris de l'època es troben referències freqüents a la riquesa del seu hort de Sa Cala Alcalfar, possessió seva on va contribuir a construir la primera caseta, així com de la plantació de diverses varietats de cítrics i una cabana de diferents tipus d'aviram, o l'intent d'aclimatar l'espart. Els seus estudis es publicaven als opuscles del Centro Agrícola Menorquín.

## Referències

* ↑ http://www.bibliomenorca.net/contingut.aspx?idpub=11257
* ↑ Terrón Ponce, José Luis.. Origen, desarrollo y consolidación de la propiedad inmueble en la Isla de Menorca (1287-1837) : contribución a su estudio. Maó (Menorca): Institut Menorquí d'Estudis, D.L. 1990. ISBN 8486752122.
* ↑ Mercadal Bagur, Deseado.. Los ayuntamientos de Mahón a través de la historia. Mahón: Ayuntamiento, D.L. 1975. ISBN 8450069939.
* ↑ Revista de Menorca : Ciencias, artes y letras: Año XXIII Época 5ª Época Tomo XIV Cuaderno X - 1919 Octubre
* ↑ Ballester, Pere. Revista de Menorca 1919 Vol 18 Pesca Marítima. Costums i tractes mes usuals a Menorca, IV El Peix, pag 240
* ↑ El bien público: Año XXVIII Número 7821 - 1899 marzo 28
* ↑ El bien público: Año XXVIII Número 7826 - 1899 abril 5
* ↑ Fin de los "apuntes" sobre la aclimatación del attacus pernyi : gusano de seda bivoltino del roble efectuada en el... (1884) - Cardona Orfila, Francisco, 1833-1892
* ↑ Coninuación de los apuntes sobre la climatación del Attacus Pernyi efectuada en el Quercus Ilex de Menorca, Francisco Cardona Orfila, Imprenta Barcelonesa, 1883
* ↑ Die Balearen. Geschildert in Wort und Bild. [Edició abreujada a 2 toms]. Würzburg / Leipzig: Leo Woerl, 1897.)
* ↑ http://www.nixe3.com/muestraficha.asp?id_ficha=2964
* ↑ http://www.nixe3.com/muestraficha.asp?id_ficha=126
* 1 2 El bien Público 1880-1911
* ↑ El bien público: Año I Número 130 - 1873 agosto 6
* ↑ Sintes, Adolf,. Cala d'Alcalfar : bressol menorquí de pescadors, viatgers, pintors i literats. ISBN 9788415291435.
* ↑ El liberal : órgano democrático de la isla de Menorca: Año 7 Número 1657 Edición - 1887 enero 4
* ↑ El bien público: Año VI Número 1468 - 1878 enero 30
* ↑ El bien público: Año VI Número 1464 - 1878 enero 25
# Garrafa

Una garrafa o marraixa és una ampolla ampla, de coll curt, que tradicionalment anava revestida de vímets, d'espart i altres materials vegetals i que modernament estan revestides de materials plàstics. La funció del revestiment és la de fer-les menys fràgils davant possibles cops. En català també es pot anomenar damajoana. En francès s'anomena «dame-jeanne» i s'explica aquest nom per la invenció d'un vidrer (1347) que la dedicà a la reina francesa Joana. En castellà també se'n diu Damajuana i en italià Damigiana. En altres idiomes (alemany, neerlandès...) també es fan servir, com a sinònims, paraules derivades de Dame-jeanne L'etimologia de garrafa potser prové de l'àrab qarâba = 'atuell per a transportar aigua' És possible però que en italià damigiana no derivi del francès sinó de l'occità provençal demeg i aquest del llatí tardà * demedius pel llatí clàssic dīmidius, "mig", o de l'àrab damajān, un recipient d'argila que prové de la ciutat persa de Damghan. Poden portar nanses, especialment les que contenen oli.
Les garrafes poden ser de vidre o de ceràmica i també de plàstic.
La capacitat d'una garrafa pot variar usualment entre els 2 i els 40 litres.
A més d'utilitzar-se pel transport i emmagatzemament de líquids sovint es fan servir per fermentar per exemple per a fer vi o cervesa.
En els laboratoris moderns les garrafes estan fetes de plàstic però encara es fan servir les fetes de vidres resistents com els vidres fèrrics i altres que siguin immunes a la corrosió pels àcids o a les taques. En els laboratoris es fan servir per emmagatzemar líquids solvents o aigua desionitzada. També es fan servir per emmagatzemar els solvents sobrers.

## Referències

* ↑ «marraixa». Diccionari normatiu valencià. Acadèmia Valenciana de la Llengua.
* ↑ «Damajoana». Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 26 gener 2023].
* ↑ Devoto, Giacomo. Mondadori. Avviamento all'etimologia italiana, 1979.
* ↑ http://www.diccionari.cat/lexicx.jsp?GECART=0068788
* ↑ Battisti, Carlo; Alessio, Giovanni. Dizionario etimologico italiano, 1950-57.
# Llotja del Cànem

La Llotja del Cànem és un edifici construït a principis del segle xvii, amb reformes del XIX, situat al carrer Cavallers n. 1 de la ciutat de Castelló de la Plana, Plana Alta, País Valencià.

## Descripció

Propera a la plaça Major, la llotja es va construir a principis del segle xvii. Per a la seua construcció el Consell de la ciutat va comprar la Casa Gumbau el 1603, encarregant-se de les obres Francesc Galiança.
Es tracta d'un edifici de planta quadrangular, obert pels costats exempts amb dos arcs recolzats en columnes d'ordre toscà. L'únic element escultòric de la façana és l'escut de la ciutat que es troba entre els carcanyols dels arcs que donen al carrer de Colom. La fàbrica de l'edifici és de carreus.
A principis del segle xix l'ajuntament va vendre el dret de construir un pis superior sobre el cos de les arcades. També es va dur a terme l'ampliació del pis inferior per ambdós costats, utilitzant-se el mateix material i llenguatge arquitectònic. El pis superior s'ordena amb finestrals rectangulars rematats per frontons corbs recolzats sobre mènsules, sobre les quals se situen uns òculs el·líptics. Destaca el balcó corregut del cantó.
Hi ha notícies que la façana va estar decorada amb pintures al·legòriques de Joaquim Oliet. El conjunt es corona amb una cornisa clàssica amb oves i ampit rematat amb gerros.
En dates recents l'edifici fou adquirit per la Universitat Jaume I amb la intenció de convertir la llotja en la seu a la ciutat de la universitat, on desenvolupar activitats educatives i culturals. Així doncs, la Universitat compra l'edifici el novembre de 1999, i després d'una rehabilitació d'urgència a causa del seu mal estat, destina l'espai a sala d'exposicions entre 2002 i 2005. Finalment el 27 de febrer de 2007 s'inaugura la Llotja ja completament restaurada com a Seu de la Ciutat de la Universitat Jaume I i les oficines de la Societat d'Amics i Antics Alumnes de l'UJI (SAUJI).

## Vegeu també

* Llista de monuments de la Plana Alta

## Referències

* ↑ URL de la referència: https://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=2338. Data de consulta: 5 febrer 2025.
* ↑ «La Llotja del Cànem recobra su brillo | Edición impresa | EL PAÍS».
* Aquest article pren com a referència el text de la declaració de Bé d'Interés Cultural publicat en el Diari Oficial de la Generalitat Valenciana el 5/7/2007.

## Enllaços externs

* Seu de la Ciutat de la UJI Arxivat 2012-08-04 a Wayback Machine.
* Notícia sobre la seua restauració
# Antoine Sartine

Antoine Sartine (1681-1744), més tard conegut com Antonio de Sartine, fou un financer i administrador espanyol nascut a França.

## Biografia

Nascut a Lió, França, en una família de petits comerciants, va conèixer certs financers i es va enriquir gràcies al subministrament de les tropes de Felip V durant la Guerra de Successió (1701-1714). Assegurar el subministrament de tropes en temps de guerra era un mitjà habitual per fer fortuna en l'època, com també demostra el cas de la família Pâris, vinculada a la marquesa de Pompadour.
Antoine Sartine va emigrar a Espanya seguint les tropes de Felip V. Apreciat pel rei, l'any 1715 esdevingué membre de l'administració de les Rendes Generals. El 1718 va accedir al càrrec d'assessor del Consell de Finances (Consejo de Hacienda) i va ser ennoblit, passant a ser Antonio de Sartine. Finalment, el 1726 va ser nomenat intendent (és a dir, governador) de Catalunya.
Les institucions autònomes de Catalunya havien estat abolides pels Decrets de Nova Planta al final de la Guerra de Successió, durant la qual Catalunya s'havia oposat a Felip V, i, per tant, Catalunya estava governada de facto pel governador enviat per Madrid. Per tant, Antonio de Sartine va governar de manera efectiva Catalunya durant gairebé dues dècades, des del 1726 fins a la seva mort el 1744.
Antonio de Sartine és més conegut com l'arquitecte de l'ordenanza, l'edicte que porta el seu nom: datat del 20 de desembre de 1735, va reformar profundament el cadastre de Catalunya. Aquest edicte va permetre actualitzar els registres cadastrals, sistematitzar l'impost sobre els terrenys, aclarir la submissió a l'impost dels membres del clergat i els mecanismes de la mateixa taxa, dotant al sistema d'una nova fiabilitat.
Antonio de Sartine es va casar amb Catherine White, comtessa d'Alby, dama d'honor de la reina i filla d'Ignatius White, secretari d'Estat del Regne d'Irlanda. Fou el pare de l'administrador i ministre francès Antoine de Sartine i l'avi de Charles-Louis-Antoine de Sartine, mestre de peticions sota Lluís XVI, guillotinat en el context de l'afer de les camises vermelles.

## Referències

* ↑ Torras i Ribé, Josep M. Misèria, poder i corrupció a la Catalunya borbònica (1714-1808). Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2020, p. 71. ISBN 978-84-232-0864-7.
# Pierre Puget

Pierre Puget (en occità Pèire Puget) (Marsella, 16 octubre 1620 - 2 desembre 1694) va ser un escultor, pintor i arquitecte francès de l'època del barroc.
Es va desplaçar des de la seva ciutat natal fins a Roma, on va tenir Pietro da Cortona com a mestre entre 1638 i 1643. Posteriorment es va establir a Toló, on el 1656 va realitzar el grup escultòric dels Atlants a la façana de l'Ajuntament (actualment seu de l'oficina de turisme). Tot seguit, va treballar a Gènova (1661-1667) on es va guanyar una gran fama, fins al punt de ser comparat i gairebé equiparat a Bernini. També se l'ha considerat el Miquel Àngel francès, pel seu domini de totes les branques de l'art i pel seu caràcter independent. Va retornar a França el 1667, esdevenint director dels tallers d'escultura de les drassanes de Toló, on es construîen els vaixells de Lluís XIV. Aleshores, es va especialitzar en la talla de mascarons de proa tot i que no va abandonar mai del tot la producció d'escultures en marbre. D'aquesta època data el seu Milò de Crotona, que va ser un encàrrec per al Palau de Versalles (1671-82) i que va ser una escultura molt elogiada. Actualment es conserva al Museu del Louvre. Tanmateix, Puget no va arribar a formar part del nucli d'artistes preferits per Lluís XIV i, per tant, no va arrelar com a artista de cort.
La seva darrera etapa es va desenvolupar a Marsella, la ciutat on havia nascut. Hi va dur a terme diversos projectes urbanístics i arquitectònics, entre els quals sobresurt l'auster però imponent hospici de La Caritat, la construcció del qual es va iniciar el 1671. El projecte de la capella data de 1679 i es va completar després de la mort de Puget. Actualment La Caritat (La vieille Charité) estatja diversos museus i institucions culturals. Puget també va intervenir en l'obra de l'Ajuntament de Marsella, on així mateix es conserva la casa que es va construir per a ell mateix (Rue de Rome 25). La porxada anomenada Halle Puget de Marsella (1672) és deguda a un mestre d'obres que es deia Pierre Puget com ell, però amb qui no s'ha de confondre
La potència dels seus modelatges, d'una plasticitat carregada de sentiment, converteix les escultures de Puget en unes de les més originals de l'escultura barroca francesa. Les seves obres constituiran tot un referent per a escultors francesos posteriors, com el també marsellès Antoine Duparc.
De l'obra pictòrica de Puget se'n pot trobar una bona representació al Museu de Belles Arts de Marsella. També està representada al Museu Granet d'Ais de Provença.
El seu fill François Puget (1651-1707) també va sobresortir com a pintor.

## Referències

* ↑ «Ancien Hôtel de ville, actuellement office de tourisme à Toulon - PA00081755 - Monumentum» (en francès). [Consulta: 11 febrer 2017].
* ↑ «Milon de Crotone | Musée du Louvre | Paris» (en francès). [Consulta: 11 febrer 2017].
* ↑ «Centre de la Vieille Charite - Marseille» (en anglès). [Consulta: 11 febrer 2017].

## Bibliografia

* Marie-Paule VIAL; Luc GEORGETː Pierre Puget. Sculpteur, peintre, architecte. Parisː Art Lys, 2014. ISBN 978-2-85495-582-8

## Enllaços externs

* Pierre Puget a Marsella
# Joos de Beer

Joos de Beer (circa de 1530 - Utrecht, 1591-1593) fou un pintor neerlandès.

## Biografia

Segons Karel van Mander va realitzar el seu aprenentatge amb Frans Floris a Anvers. Posteriorment va tornar a la seva ciutat natal, on va establir taller, estant alhora mestre d'Abraham Bloemaert i Joachim Wtewael.
Juntament amb Anthonie Blocklandt van Montfoort, a qui va conèixer mentre tots dos eren aprenents de Floris, se'l considera fundador de l'escola de pintura d'Utrecht, establerta cap a 1590. Van Mander anota que De Beer conservava en el seu taller moltes obres de Blocklandt que van ser copiades pel jove Bloemaert.

## Referències

* ↑ «Joos de Beer» (en neerlandès). RKD. [Consulta: 21 febrer 2016].
* ↑ Joos de Beer, a la biografia de Frans Floris per Karel van Mander, Schilderboeck, 1604 (Digital library for Dutch literature).
* ↑ Joos de Beer, a la biografia d'Abraham Bloemaert per Van Mander
* ↑ Joos de Beer, a la biografia de Joachim Wtewael per Van Mander
* ↑ Murray, P. & L. (1996), Dictionary of art and artists. Penguin Books. ISBN 0-14-051300-0(anglès)
# Escherichia coli O104:H4

Escherichia coli O104:H4 és una soca enterohemorràgica rara del bacteri Toxina Shiga Escherichia coli, i va causar el brot del 2011 Escherichia coli O104:H4 coneguda per ser la causa de lepidèmia de la síndrome hemolítica i urèmica de 2011. La "O" és la classificació serològica que identifica l'antigen lipopolisacàrid de la paret cel·lular i la "H" identifica el flagel de l'antigen.
La sequenciació de l'ADN d'aquesta soca realitzada al Beijing Genomics Institute, a Shenzhen, a la Xina, ha revelat que és super tòxica, un híbrid que ha adquirit així una part de la seva vilurència · .

## Referències

* ↑ PDF EHEC O104:H4, causing a severe outbreak in Germany Arxivat 2011-06-26 a Wayback Machine., mai 2011
* ↑ «BGI Sequences Genome of the Deadly E. Coli in Germany and Reveals New Super-Toxic Strain». BGI, 02-06-2011. [Consulta: 2 juny 2011].
* ↑ David Tribe. «BGI Sequencing news: German EHEC strain is a chimera created by horizontal gene transfer», 02-06-2011. Arxivat de l'original el 2012-05-27. [Consulta: 2 juny 2011].
# Grívia

«Grívia» té aquests significats:
* Grívia o Labrus bergylta, espècie de peix de la família dels làbrids i de l'ordre dels perciformes
* Grívia o Labrus merula, espècie de peix de la família dels làbrids i de l'ordre dels perciformes
* Grívia o Labrus mixtus, espècie de peix de la família dels làbrids i de l'ordre dels perciformes
* Grívia o Labrus viridis, espècie de peix de la família dels làbrids i de l'ordre dels perciformes
* Grívia o Turdus viscivorus, ocell passeriforme que té el mantell bru grisenc i per sota és blanc amb un fort ratllat en forma de semicercle
# Casa Lluís Paquín

La casa Lluís Paquín és un edifici d'estil modernista de Badalona (Barcelonès), obra de l'arquitecte Joan Amigó i Barriga, situada al costat de la casa i taller Joan Tolrà.

## Descripció

És un habitatge residencial, amb planta baixa, pis i golfes. Segueix el mateix estil que la casa Enric Mir, dins de l'estil modernista de la secessió de Viena. L'hi manca el ràfec.

## Història

Va ser edificada, probablement, vers l'any 1908. Se situa dins de la plana del Corb, espais on es construí l'eixample badaloní de la dècada de 1930, en una zona on hi trobem diferents obres d'Amigó, més o menys contemporànies com can Casacuberta, la casa Tolrà, o més tardanes com la casa Gafarel·lo…

## Referències

* 1 2 Lladó, Francesc; Padrós, Joan Antoni. «Casa per Lluís Paquín» (PDF). Pla especial de protecció del patrimoni. Ajuntament de Badalona, octubre 1980. Arxivat de l'original el 21 de juliol 2015. [Consulta: 16 maig 2014].
# Pariasaure

Els pariasaures (Pareiasaurus, ‘llangardaix galta’ en grec) són un gènere extint d'anàpsids prehistòrics que visqueren al Permià. Feia aproximadament dos metres i mig de longitud. Se n'han trobat restes fòssils a Àfrica i Europa.
# Ad Reinhardt

Adolph Dietmar Friedrich Reinhardt, anomenat també "Ad" Reinhardt (Buffalo (Nova York), 24 de desembre de 1913 - Nova York, 30 d'agost de 1967), pintor i escriptor, pioner de l'art conceptual.
Ad Reinhardt va nàixer a Búfalo, Nova York, l'any 1913. D'origen rus-alemany i de pares immigrants, va estudiar Història de l'Art i Filosofia en la Universitat de Colúmbia. Posteriorment, entre 1936 i 1940, va participar en el projecte federal Works Progress Administration, que buscava donar treball a artistes i va entrar a formar part del grup American Abstract Artists (AAA).
Als seus inicis va treballar com a dissenyador gràfic i il·lustrador i entre les seues publicacions més destacades es troben How to look, on l'artista fa una anàlisi de la situació de l'art als Estats Units. A principis dels anys 40 no compartia les característiques de la nova pintura abstracta de l'Escola de Nova York, però, tot i això, va tindre una carrera artística molt exitosa. Des de l'any 1946 va començar a exposar de forma independent en la galeria de Betty Parsons i en les exposicions més importants dels museus americans d'art modern. També va participar en activitats del Studio 35. En aquesta època l'artista va iniciar un procés de reducció de les formes, colors, gestos i expressions de les seues obres i cap a 1955 va presentar les seues pintures negres.
Podem trobar diverses influències del seu estil, com els artistes Kazimir Malévich i Josef Albers o també l'art i filosofia orientals.

## Referències

* ↑ Institut Valencià dÁrt Modern. 50 obras maesstras de la Colección del IVAM : 1900-1950. València: Institut Valencià dÁrt Modern, 2019. ISBN 978-84-482-6416-1.
# Amadeu Fabregat i Manyes

Amadeu Fabregat i Manyes (Torreblanca, Plana Alta, 1948) és un escriptor i periodista valencià. S'inicià dirigint la secció literària de la revista Gorg i el 1973 fou guardonat amb el premi Andròmina de narrativa. Col·laborà a Las Provincias, Destino, Serra d'Or, Oriflama, Avui, i fou director de publicacions del setmanari Valencia Semanal.
El 1974 va dirigir el programa de ràdio De dalt a baix a Ràdio Peninsular de València, el primer que es feia en valencià. Ha estat director del centre territorial de Televisió Espanyola a València (Aitana) el 1983 i director general de Radiotelevisió Valenciana (RTVV) (des de la seua creació fins a 1995) en el mandat de Joan Lerma, etapa durant la qual se l'acusà, al costat de Jordi Garcia Candau, d'introduir el model de teleescombraries, assessor de la direcció de Televisió Espanyola i membre del Consell Valencià de Cultura a proposta del PSPV fins al 2002.

## Obres

* Assaig d'aproximació a «Falles folles fetes foc» (1974), Premi Andròmina de narrativa 1973
* Carn fresca (1974) antologia de joves poetes valencians
* Partits polítics al País Valencià (1976) sobre els partits de la transició democràtica
* Converses extraparlamentàries (1978)

## Enllaços externs

* Composició del Consell Valencià de Cultura Arxivat 2005-09-05 a Wayback Machine.
* Valencia Semanal Arxivat 2007-04-03 a Wayback Machine.
* Ressenya del Nou Diccionari 62 de la Literatura Catalana
* (castellà) Francesc Bayarri, Una lista de palabras prohibidas entra en vigor en Canal 9, El País, 19/08/1990

## Referències

* ↑ Espill d'insolències. Toni Mollà. Editorial Bromera, 2000. Pàgines 250 a 252.
# Anton Sala-Cornadó

Anton Sala-Cornadó (Tàrrega, Urgell, 8 d'octubre de 1929 - Barcelona, 1 de març de 2011) va ser un poeta i promotor cultural català.

## Biografia

Estudià peritatge químic i magisteri. Es donà a conèixer en l'Antologia poètica universitària del 1950, i fou fundador de la revista clandestina científica Ictini a l'Escola Industrial. També participà en les associacions cíviques Centre Comarcal Lleidatà, la Rosa de Sant Martí i el Club d'Amics de la Unesco de Barcelona, i va col·laborar a les revistes Ponent i Saba poètica, i a les emissores Ràdio 4, Ràdio Associació de Catalunya, Ràdio Avui i Catalunya Ràdio. La seva poesia, diàfana i acolorida, rep influències tant de Joan Maragall i Joan Alcover com de Salvador Espriu. El 1998 va rebre la Creu de Sant Jordi.

## Obres

* Aquest somni (1956)
* Galopant per la faula (1959)
* Suite pirinenca (1972)
* Nadal, un crit cap a la llibertat. (1978)
* Poemes de l'estaquirot (1979)
* Torno a encendre l'estel (1984)
* La vall dels ecos (1985)
* I finalment el silenci (1988)
* El rostre (1998)
* Obra poètica: obra publicada i inèdita (2000)
* La llum camina de puntetes per la carena (2002)

## Enllaços externs

* "Anton Sala-Cornadó en el recuerdo" por Llorenç Vidal
* Antón Sala-Cornadó, un home d'esperit reflexiu i d'acció Arxivat 2015-04-02 a Wayback Machine., entrevista a la revista Icària
* «Anton Sala-Cornadó». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Referències

* ↑ «Anton Sala-Cornadó en el recuerdo». [Consulta: 20 maig 2020].
* ↑ Costa-Gramunt, Teresa. «Anton Sala-Cornadó, un clam a la llibertat». [Consulta: 20 maig 2020].
# Antoni Gaudí (mestre de capella)

Antoni Gaudí (Riudoms, ? - Girona, gener del 1735) fou un mestre de capella i organista català.
Es desconeixen els detalls sobre la seva formació musical.
Va ser mestre de capella de la vila de Perelada entre 1708-1714 (Marquès); entre 1713 i 1714 (Civil) regí el magisteri de la Seu de Girona, lloc que ocupà durant 7 mesos, ja que el 27 d'octubre del mateix any la plaça fou ocupada per Tomás Milans i Godayol.
Es conserva un villancet del compositor a la Biblioteca de Catalunya, anomenat A la Virgen de los Dolores, i un tono incomplet a la catedral de Girona.

## Referències

* 1 2 RIFÉ i SANTALÓ, Jordi. «Gaudí, Antoni». A: Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. 5. Madrid: SGAE, 1999-2002, p. 543.
* ↑ Civil i Castellví, Francesc. El fet musical a les comarques gironines en el lapse de temps 1800-1936. Caja de Pensiones, 1969, p. 9, 55.
* ↑ Marquès, Josep Maria. «Organistes i mestres de capella de la diòcesi de Girona». A: Anuario Musical. 54, 1999, p. 114.
* ↑ «Obres d'Antoni Gaudí als fons musicals de Catalunya». [Consulta: 20 desembre 2029].