OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Teatre Mundial (la Bisbal d'Empordà)

El Teatre Mundial és un edifici modernista de la Bisbal d'Empordà protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

El Teatre Mundial està situat a la cantonada del passeig de Marimon Asprer amb el carrer de l'Estació. És un edifici de grans dimensions, de planta rectangular, obra de Martí Sureda Vila. La façana, d'estil modernista, dona al passeig. És de composició simètrica i consta de tres portes d'accés; la central forma un conjunt amb les dues finestres que té als costats. Hi és remarcable la utilització de la línia sinuosa i de la decoració floral en relleu, característiques del modernisme. El coronament, sinuós, presenta la part central més elevada i una mica més avançada.

## Història

L'edifici fou en el seu origen una fàbrica de taps de suro, que pertanyia a Robert Mercader. Aquest mateix propietari va transformar-lo, i va ser inaugurat el 1914 com a sala de teatre, cinema i espectacles. L’any 1979 va tancar les portes i el 1986 va ser adquirit per l’Ajuntament per rehabilitar-lo com a nou teatre municipal, conservant-ne la façana modernista. El teatre va obrir de nou el 2007 i al febrer de 2025 se n'ha millorat la il·luminació escènica per fer-la més sostenible.
L'aforament del teatre és de 522 espectadorsː 335 butaques a la platea i 187 a l'amfiteatre. La sala ofereix una programació estable de teatre, música i cinema, que combina iniciatives municipals i privades amb esdeveniments proposats per les entitats locals.
També és un espai polivalent que acull activitats diverses que tenen lloc a la ciutat. Així, l'edifici també és la seu de l’Escola Municipal de Música Conrad Saló i de l’Escola de Circ, vinculada a la Fira de Circ al Carrer de la Bisbal. I també hi ha les oficines de l’Àrea de Cultura i de l’Oficina de Català de la Bisbal d'Empordà.

## Referències

* 1 2 3 «Cinema Mundial». Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. [Consulta: 20 febrer 2025].
* ↑ «L'Ajuntament de la Bisbal no inaugurarà El Mundial de forma oficial». [Consulta: 2 agost 2014].
* 1 2 «Milloren la il·luminació escènica del Teatre Mundial de la Bisbal d'Empordà». Ràdio Capital de l'Empordà, 18-02-2025. [Consulta: 20 febrer 2025].
* 1 2 «Història». Teatre Mundial. [Consulta: 20 febrer 2025].
# Schoutedenapus

Schoutedenapus és un gènere d'ocells de la família dels apòdids (Apodidae). Aquests falciots habiten en zones obertes de l'Àfrica subsahariana.

## Taxonomia

Segons la classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 2.5, 2010) aquest gènere està format per dues espècies:
* falciot cuallarg de Shoa (Schoutedenapus myoptilus).
* falciot cuallarg de Schouteden (Schoutedenapus schoutedeni).

## Referències

* ↑ «The IUCN Red List of Threatened Species» (en anglès). International Union for Conservation of Nature and Natural Resources. [Consulta: 26 abril 2009].
* ↑ «IUCN Red List maps». [Consulta: 11 maig 2024].
* ↑ Fishpool, L.D.C. «A reappraisal of Schouteden's Swift». Bulletin of the African Bird Club, vol. 26, 1, 2019, pàg. 38-57.
* ↑ «Owlet-nightjars, treeswifts, swifts». World Bird List Version 9.2. International Ornithologists' Union, 2019. [Consulta: 25 juny 2019].
# Rangeomorfs

Els rangeomorfs (Rangeomorpha) són un tàxons extints fa uns 550 milions d'anys que es coneixen en estat fòssil i són similars als Rangea. Es podrien considerar com els primers animals a aparèixer, tot i que la seva classificació és incerta.
Els rangeomorfs formen una part essencial de la vida ediacariana, constitueixen un 80% de la fauna d'aquell període, i van sobreviure durant uns 30 milions d'anys, fins al Cambrià. Eren especialment abundants al principi de l'Ediacarià. L'any 2004 es van trobar-ne fòssils ben conservats a l'illa de Terranova a Mistaken Point.

## Morfologia

Els rangeomorfs consistien en elements embrancats frondosos, cadascun de pocs centímetres de llargada, cadascun d'ells composts per molts petits tubs embrancats mantinguts cap amunt per un esquelet orgànic semirígid. L'estructura era fractal.

## Ecologia

Els rangeomorfs vivien principalment en la fondària dels oceans, no es podien moure i aparentment no tenien òrgans reproductius potser es reproduïen asexualment. Tampoc hi ha evidències sobre tenir una boca i hi ha la hipòtesi que s'alimentaven per osmosi. La majoria estaven units al llit maí per una tija però altres (com els del gènere Fractofusus) se situaven plans al sediment superficial.

## Afinitat

És difícil relacionar la seva morfologia amb els animals moderns; probablement representen un grup extint entre els animals i els fongs. Poden ser afins als Erniettomorpha.

## Gèneres

Entre els diversos gèneres dels rangeomorfs es troben Rangea, que dona nom al grup, Charnia, Charniodiscus, Pteridinium, Swartpuntia (amb estructura quatripartita) i l'enigmàtic Phyllozoon.

## Referències

* 1 2 3 Narbonne, G. M. «Modular Construction of Early Ediacaran Complex Life Forms». Science, 305, 5687, 8-2004, pàg. 1141–1144. Bibcode: 2004Sci...305.1141N. DOI: 10.1126/science.1099727. ISSN: 0036-8075. PMID: 15256615.
* ↑ Laflamme, M.; Xiao, S.; Kowalewski, M. «Osmotrophy in modular Ediacara organisms». Proceedings of the National Academy of Sciences, 106, 34, 2009, pàg. 14438-14443. Bibcode: 2009PNAS..10614438L. DOI: 10.1073/pnas.0904836106. PMC: 2732876. PMID: 19706530.
* 1 2 Xiao, S.; Laflamme, M. «On the eve of animal radiation: phylogeny, ecology and evolution of the Ediacara biota». Trends in Ecology and Evolution, 24, 1, 1-2009, pàg. 31–40. DOI: 10.1016/j.tree.2008.07.015. PMID: 18952316.

## Enllaços externs

* Article in New Scientist
# Esferotèrides

Els esferotèrides (Sphaerotheriida) són un ordre de diplòpodes quilognats del superordre Oniscomorpha. Habiten al sud d’Àfrica, Madagascar, el sud i el sud-est asiàtic, Austràlia i Nova Zelanda.
Igual que els glomèrides de l'hemisferi nord, els esferotèrides poden enrotllar-se en forma de bola quan se'ls molesta; quan s'enrotllen, la majoria assoleixen a una mida màxima d'una cirera, però alguns són molt més grans, com una pilota de golf, i certes espècies de Madagascar poden arribar fins i tot a la mida d’una taronja (un exemple de gigantisme insular). Quan s'enrotllen, els depredadors no són capaços de desplegar-los, ja que els marges de la segona i última placa dorsal s'adapten perfectament l'una i l'altra, creant una bola segellada. Algunes espècies de poden produir so. Aquest ordre de milpeus també és únic perquè algunes espècies africanes s'utilitzen amb finalitats medicinals.

## Taxonomia

L'ordre inclou unes 326 espècies en cinc famílies:
* Família Arthrosphaeridae
* Família Cyliosomatidae
* Família Procyliosomatidae
* Família Sphaerotheriidae
* Família Zephroniidae

## Referències

* ↑ R. L. Hoffman «Contributions à l'étude de la faune terrestre des îles granitiques de l'archipel des Séchelles». Revue Zoologique africaine, vol. 94, 1, 1980, pàg. 138-168.
* ↑ «The geological record and phylogeny of the Myriapoda». Arthropod Structure & Development, vol. 39, 2–3, 2010, pàg. 174–190. DOI: 10.1016/j.asd.2009.11.002. PMID: 19944188.
* ↑ «A first phylogenetic analysis of giant pill millipedes (Diplopoda: Sphaerotheriida), a new model Gondwanan taxon, with special emphasis on island gigantism». Cladistics, vol. 25, 6, 2009, pàg. 545–573. DOI: 10.1111/j.1096-0031.2009.00267.x.
* ↑ Beverley A. Holloway «Revision of the New Zealand pill millipedes (Oniscomorpha, Sphaerotheridae)» (PDF). Transactions of the Royal Society of New Zealand, vol. 84, 2, 1956, pàg. 431–446.
* ↑ D. van den Spiegel, S. I. Golovatch & M. Hamer «Revision of some of the oldest species in the millipede genus Sphaerotherium, Brandt, 1833 (Diplopoda, Sphaerotheriida, Sphaerotheriidae), with new synonymies». African Invertebrates, vol. 43, 2003, pàg. 143–181. Arxivat 2011-10-04 a Wayback Machine.
* ↑ «The giant pill millipedes of Madagascar: revision of the genus Zoosphaerium (Myriapoda, Diplopoda, Sphaerotheriida)» (PDF). Zoosystema, vol. 30, 1, 2008, pàg. 5–85.
* ↑ U. Haacker «Das Sexualverhalten von Sphaerotherium dorsale (Myriapoda, Diplopoda)». Verhandlungen der Deutschen Zoologischen Gesellschaft, vol. 3, 1968, pàg. 454–463.
* ↑ D. G. Herbert, M. L. Hamer, M. Mander, N. Mkhize & F. Prins «Invertebrate animals as a component of the traditional medicine trade in KwaZulu-Natal, South Africa». African Invertebrates, vol. 44, 2, 2003, pàg. 327–344. Arxivat 2011-09-03 a Wayback Machine.
# Mallerenga del Caspi

La mallerenga del Caspi (Poecile hyrcanus) és una espècie d'ocell passeriforme que pertany a la família dels Pàrids endèmica de les muntanyes al sud de la Càspia. Anteriorment se la considerava coespecífica de la mallerenga lúgubre (Poecile lugubris).

## Descripció

Fa al voltant de 12,5 cm de llarg. Presenta el carpó i la gola de color marró fosc en contrast amb les galtes blanques. Les parts superiors del cos són de color castany, mentre que les inferiors són de color clar, de to camussa rosat quan estan acabades de mudar i grisenques més tard. Tots dos sexes són d'aparença semblant, i els joves són de tons més apagats.

## Distribució i hàbitat

Es troba únicament a les muntanyes que es troben al sud de la mar Càspia, al nord de l'Iran, i arribant al sud-est d'Azerbaidjan.
L'hàbitat natural són els boscos caducifolis de muntanya.

## Ecologia

Els dos sexes excaven el forat de nidificació en un arbre viu o podrit. La majoria dels nius examinats són copes de material de feltre, com ara pell, cabells i estelles de fusta, però de vegades s'utilitzen plomes. El nombre d'ous varia de cinc a set, blancs amb taques o taques vermelloses. S'alimenta d'erugues, insectes i llavors, igual que altres mallerengues.
Els estudis filogenètics moleculars han demostrat que la mallerenga del Caspi és tàxon germà de la mallerenga capnegra europea (Poecile montanus).
La crida més comuna d'aquest ocell és generalment un tranquil "zsit" però també es dona una nota doble nasal, "chev chev"

## Referències

* ↑ «Mallerenga del Caspi». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 4/03/2023(català)
* ↑ «Poecile hyrcanus (Caspian Tit)» (en anglès). Avibase. [Consulta: 5 març 2023].
* ↑ Harrap, Simon. Tits, nuthatches & treecreepers (en anglès). Londres: Christopher Helm, 1996. ISBN 978-1-4081-3518-1.
* ↑ del Hoyo, Josep; Collar, Nigel; Kirwan, Guy M. «Caspian Tit (Poecile hyrcanus), version 1.0» (en anglès). Birds of the World, 2020. DOI: 10.2173/bow.castit2.01.
* ↑ Johansson, Ulf S.; Ekman, Jan; Bowie, Rauri C. K.; Halvarsson, Peter; Ohlson, Jan I. «A complete multilocus species phylogeny of the tits and chickadees (Aves: Paridae)» (en anglès). Molecular Phylogenetics and Evolution, 69, 3, 01-12-2013, pàg. 852–860. DOI: 10.1016/j.ympev.2013.06.019. ISSN: 1055-7903.
* ↑ Tritsch, Christian; Martens, Jochen; Sun, Yue-Hua; Heim, Wieland; Strutzenberger, Patrick «Improved sampling at the subspecies level solves a taxonomic dilemma – A case study of two enigmatic Chinese tit species (Aves, Passeriformes, Paridae, Poecile)» (en anglès). Molecular Phylogenetics and Evolution, 107, 2-2017, pàg. 538-550. DOI: 10.1016/j.ympev.2016.12.014.
* ↑ «Results for 'Poecile hyrcanus'» (en anglès). Xeno-canto. [Consulta: 5 març 2023].
# Jordi Balló i Fantova

Jordi Balló i Fantova (Figueres, Empordà 1954) és professor de la Universitat Pompeu Fabra de Barcelona, productor cinematogràfic i gestor cultural. Va ser director d'exposicions del Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB). Ha publicat, amb Xavier Pérez, els assaigs La llavor immortal, Jo ja he estat aquí i El món, un escenari.
Des de l'any 1998 fins a finals del 2011 va ser director d'exposicions del Centre de Cultura Contemporània de Barcelona. A causa dels canvis polítics en l'Ajuntament de Barcelona i la Diputació de Barcelona no va ser renovat en el càrrec.
El 2011 rep el Premi Ciutat de Barcelona per la seva tasca com a comissari de l'exposició Totes les Cartes. Correspondències fílmiques, per "la reivindicació que ell i els cineastes d'aquest projecte fan del cinema com a llenguatge universal en un context que transgredeix les pantalles ".

## Obra publicada

* 1985: Conèixer el cinema, amb Ramon Espelt i Joan Lorente. Barcelona: Generalitat de Catalunya-Departament d'Ensenyament.
* 1990: Cinema català (1975-1986), amb Ramon Espelt i Joan Lorente. Barcelona: Columna.
* 1995: La llavor immortal: els arguments universals en el cinema, amb Xavier Pérez i Torío. Barcelona: Empúries/Anagrama.
* 2000: Imatges del silenci. Barcelona: Empúries/Anagrama.
* 2005: Jo ja he estat aquí: ficcions de la repetició, amb Xavier Pérez Torío. Barcelona: Empúries/Anagrama. (Premi Crítica Serra d'Or, 2006)
* 2009: Els riscos del saber amb Xavier Pérez Torío. Barcelona: Galaxia Gutenberg.

## Referències

* ↑ Dossier: Sèries en sèrio. MACBA, 2014
* ↑ «Jordi Balló i Fantova». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 23 març 2016].
* ↑ 'Les exposicions que deixa Jordi Balló, La Vanguardia 20/12/2011
* ↑ http://www.upf.edu/enoticies/1112/0215.html Arxivat 2012-02-19 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Portal de Producció Científica de la UPF
# Xu Gu

Xu Gu (en xinès simplificat: 虚谷; en xinès tradicional: 虛谷; en pinyin: Xū Gǔ), també conegut com a Xugu i Ziyang Shanren, fou un pintor i poeta xinès que va viure sota la dinastia Qing. Va néixer vers l'any 1824, a Xin'an, província d'Anhui (altres fonts mencionen Shexian) i va morir el 1896. El seu nom inicialment era Zhu Huairen Va ser oficial d'alta graduació a l'exèrcit i més endavant monjo budista per no estar d'acord en reprimir la rebel·lió Taiping, essent el seu nom llavors, Xubai (虚白). Va residir a Guanling, província de Jiangsu. Es va guanyar la vida venent les seves pintures a Xangai i Suzhou. Com a poeta ens ha deixat “La poesia del monjo Xugu”.
Va destacar com a pintor d'animals (ocells), flors, fruites i paisatges. Famós pels seus esquirols i peixos de colors (carpes daurades). Feia servir el pinzell de cantó de manera fluida i audaç i amb contorns nítids, expressant a vegades idees poc convencionals. Vinculat a l'Escola de “Pintura Haishang” (els seus representants eren, entre d'altres, Xu Gu, Ren Xiong, Ren Xun i Ren Bonian). Pintors com Ren Yi i Wu Changshuo, que es van concentrar a Xangai, van fundar la cèlebre “Escola de Xangai.

## Bibliografia

* The Art Book of Chinese Paintings. Editorial Long River Press.
* Art and Artists of Twentieth-century China de Michael Sullivan, Franklin D. Murphy. Pàgs. 12 i 319.

## Referències i enllaços externs

* ↑ «Xū Gǔ Brief Biography». Arxivat de l'original el 2008-09-08. [Consulta: 17 juliol 2008].
* ↑ font:sitecollectormartt
* ↑ Font: arts.cultural-china.com
* http://arts.cultural-china.com/en/77Arts7112.html Arxivat 2016-01-30 a Wayback Machine.
* http://www.ibiblio.org/chineseart/contents/arti/c01s01a04.htm
* https://site.thecollectormart.com/XU_GU.php Arxivat 2014-04-25 a Wayback Machine.
* https://iamasf.org/project/xugu/
# Rafa Soler Tomàs

Rafa Soler Tomàs és un escalater professional genovesí, nascut el 12 de juny de 1978 i conegut simplement com a León en la posició de rest.
León començà a jugar als set anys al seu poble, a redós de la popularitat de Genovés I i d'altres figures com els germans Pigat i els Sarasol; encara que va debutar als catorze com a raspaller en El Zurdo, se'n va passar a l'escala i corda, on va ser coetani d'Álvaro i de Genovés II.
L'any 2016, després de més de mig any de baixa per una fractura de maluc, va decidir sotmetre's a cirurgia, amb la qual cosa la seua recuperació s'allargaria mig any més. Finalment, l'endemà del seu trenta-nové natalici anuncià la retirada, ja que el dolor no havia remés al tornar a entrenar i, en cas de seguir competint, en poc de temps hauria necessitat una pròtesi.

## Palmarés

| A. | Competició | Resultat | Observacions |
| 2001 | Circuit Bancaixa | subcampió | amb Sarasol II i Fèlix de Dénia |
| 2004 | Copa Consum | subcampió | |
| 2005 | Circuit Bancaixa 04/05 | subcampió | amb Sarasol II |
| 2006 | Trofeu Ciutat de Llíria | subcampió | |
| 2006 | Trofeu Universitat de València | subcampió | |
| 2008 | Trofeu Moscatell | subcampió | competició de galotxa |
| 2009 | Copa Diputació de València | subcampió | |
| 2009 | Trofeu Vidal | subcampió | |
| 2009 | Trofeu Hnos. Viel | campió | |
| 2009 | Trofeu Nadal de Benidorm | campió | |
| 2010 | Trofeu President de la Diputació de Castelló | subcampió | |
| 2010 | Trofeu Universitat de València | campió | |
| 2010 | Triangular d'Escala i Corda | subcampió | |
| 2011 | Trofeu Mancomunitat de la Ribera Alta | subcampió | |
| 2011 | Trofeu Nadal de Benidorm | campió | |
| 2012 | Trofeu Ciutat de Dénia | subcampió | |
| 2012 | Trofeu Caixa Rural de Vila-real | subcampió | |
| 2012 | Trofeu Ciutat de Llíria | campió | |
| 2014 | XXIII Circuit Professional d'Escala i Corda | subcampió | amb Santi i Tomàs II |

## Referències

* ↑ J. Cano «Es retira León, el pilotari de l'etern somriure». Superdeporte, 14-06-2017 [Consulta: 15 juny 2017].
* ↑ «Tots amb León». PilotaVeu, 29-04-2016 [Consulta: 14 juny 2017]. Arxivat 11 August 2016$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.
* ↑ «La intervenció a León ha sigut un èxit». ValNet, 29-04-2016 [Consulta: 14 juny 2017]. Arxivat 5 August 2016$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.
* ↑ «León es retira». PilotaVeu, 13-06-2017 [Consulta: 14 juny 2017].
# Cal Claret

Cal Claret és una masia al terme municipal de la Molsosa, a la comarca catalana del Solsonès. Es té constància de l'edificació des del segle xvii.
És a 646 m d'altitud, a l'oest del municipi del pla de la Molsosa i al peu de la carretera cap a Prades. Està envoltada de grans extensions de conreu i prop de l'església de Santa Maria.

## Descripció

És la construcció originària, i no ha sofert cap mena de transformació important ni ampliació. De planta quadrada, està feta amb materials tradicionals. La façana principal de pedra vista va ser rehabilitada, i la teulada és de teula àrab. Algunes de les obertures han estat modificades de dimensions i geometria. A l'entrada de l'habitatge apareix una llinda de fusta amb data de 1883, possible reforma molt posterior a la construcció.
Al costat de la masia hi ha un cobert de pedra tradicional a dues aigües, una part amb pilars de pedra i estructura de fusta formant així un porxo. La resta del cobert en el seu dia servia com a cort de bestiar. La llinda de l'entrada té la data 1888. Posteriorment s'aprecia la construcció d'un nou cobert annex al primer també construït amb materials tradicionals.

## Referències

* 1 2 Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 2009. Arxivat de l'original el 01-12-2017.
* ↑ «Cal Claret». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Antoni Bach i Riu. Consell Comarcal del Solsonès. Masies del Solsonès, abril 1995, p. 102. D.L. L-418/95.
* 1 2 3 Ajuntament de la Molsosa La Molsosa - Pla especial urbanístic del Catàleg de masies i cases rurals (expedient 2013 / 049811 / N) [La Molsosa], 2013, pàg. 200 [Consulta: 24 gener 2022].
* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Gran Premi dels Països Baixos del 1961

Resultats del Gran Premi dels Països Baixos de Fórmula 1 de la temporada 1961, disputat al Circuit de Zandvoort, el 22 de maig del 1961.

## Resultats

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 3 | Wolfgang von Trips | Ferrari | 75 | 2h 01' 52. 1 | 2 | 9 |
| 2 | 1 | Phil Hill | Ferrari | 75 | + 0.9 s | 1 | 6 |
| 3 | 15 | Jim Clark | Lotus - Climax | 75 | + 13.1 s | 11 | 4 |
| 4 | 14 | Stirling Moss | Lotus - Climax | 75 | + 22.2 s | 4 | 3 |
| 5 | 2 | Richie Ginther | Ferrari | 75 | + 22.3 s | 3 | 2 |
| 6 | 10 | Jack Brabham | Cooper - Climax | 75 | + 1' 20.1 min. | 7 | 1 |
| 7 | 12 | John Surtees | Cooper - Climax | 75 | + 1' 26.7 min. | 9 | |
| 8 | 4 | Graham Hill | BRM - Climax | 75 | + 1' 29.8 min. | 5 | |
| 9 | 5 | Tony Brooks | BRM - Climax | 74 | + 1 Volta | 8 | |
| 10 | 7 | Dan Gurney | Porsche | 74 | + 1 Volta | 6 | |
| 11 | 6 | Jo Bonnier | Porsche | 73 | + 2 Voltes | 12 | |
| 12 | 11 | Bruce McLaren | Cooper - Climax | 73 | + 2 Voltes | 14 | |
| 13 | 16 | Trevor Taylor | Lotus - Climax | 73 | + 2 Voltes | 16 | |
| 14 | 8 | Carel Godin de Beaufort | Porsche | 72 | + 3 Voltes | 17 | |
| 15 | 9 | Hans Herrmann | Porsche | 72 | + 3 Voltes | 13 | |
| NVS | 17 | Masten Gregory | Cooper - Climax | | Cotxe de reserva | | |
| NVS | 18 | Ian Burgess | Lotus - Climax | | Cotxe de reserva | | |

## Altres

* Pole: Phil Hill 1' 35. 7
* Volta ràpida: Jim Clark 1' 35. 5 (a la volta 7)

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-12-22. [Consulta: 9 juny 2010].
# Gran Premi dels Països Baixos del 1971

Resultats del Gran Premi dels Països Baixos de Fórmula 1 de la temporada 1971, disputat al circuit de Zandvoort, el 20 de juny del 1971.

## Resultats

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 2 | Jacky Ickx | Ferrari | 70 | 1h 56' 20. 0 | 1 | 9 |
| 2 | 8 | Pedro Rodríguez | BRM | 70 | + 7.99 s | 2 | 6 |
| 3 | 3 | Clay Regazzoni | Ferrari | 69 | + 1 Volta | 4 | 4 |
| 4 | 16 | Ronnie Peterson | March - Ford | 68 | + 2 Voltes | 13 | 3 |
| 5 | 23 | John Surtees | Surtees - Ford | 68 | + 2 Voltes | 7 | 2 |
| 6 | 9 | Jo Siffert | BRM | 68 | + 2 Voltes | 8 | 1 |
| 7 | 10 | Howden Ganley | BRM | 66 | + 4 Voltes | 9 | |
| 8 | 30 | Gijs Van Lennep | Surtees - Ford | 65 | + 5 Voltes | 21 | |
| 9 | 21 | Jean Pierre Beltoise | Matra | 65 | + 5 Voltes | 11 | |
| 10 | 24 | Graham Hill | Brabham - Ford | 65 | + 5 Voltes | 16 | |
| 11 | 5 | Jackie Stewart | Tyrrell - Ford | 65 | + 5 Voltes | 3 | |
| 12 | 26 | Denny Hulme | McLaren - Ford | 63 | + 7 Voltes | 14 | |
| NC | 31 | Henri Pescarolo | March - Ford | 62 | No classificat | 15 | |
| NC | 22 | Skip Barber | March - Ford | 60 | No classificat | 24 | |
| NC | 28 | Peter Gethin | McLaren - Ford | 60 | No classificat | 23 | |
| Ret | 19 | Alex Soler-Roig | March - Ford | 57 | Motor | 17 | |
| Ret | 25 | Tim Schenken | Brabham - Ford | 39 | Suspensions | 19 | |
| Ret | 6 | François Cevert | Tyrrell - Ford | 29 | Accident | 12 | |
| DSQ | 29 | Rolf Stommelen | Surtees - Ford | 19 | Desqualificat | 18 | |
| DSQ | 14 | Reine Wisell | Lotus - Ford | 17 | Desqualificat | 4 | |
| Ret | 4 | Mario Andretti | Ferrari | 5 | Bomba del combustible | 16 | |
| Ret | 15 | Dave Walker | Lotus - Pratt & Whitney | 5 | Accident | 22 | |
| Ret | 20 | Chris Amon | Matra | 2 | Virolla | 5 | |

## Altres

* Pole: Jacky Ickx 1' 17. 42
* Volta ràpida: Jacky Ickx 1' 34. 95 (a la volta 49)

## Referències

* «La web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2010-03-01. [Consulta: 21 març 2010].