OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mariana Simionescu

Mariana Simionescu (Târgu Neamț, 27 de novembre de 1956) és exjugadora de tennis romanesa.

## Biografia

Es va casar amb el tennista suec Björn Borg el 24 de juliol de 1980, matrimoni que va durar quatre anys ja que es van divorciar l'any 1984. Posteriorment va tenir una relació amb el pilot d'automobilisme Jean-Louis Schlesser durant uns pocs anys, amb el qual van tenir un fill, Anthony.
El seu personatge apareix en la pel·lícula Borg McEnroe (2017) de Janus Metz Pedersen, interpretada per l'actriu Tuva Novotny.

## Palmarès
### Individual: 2 (1−1)

| Resultat | Núm. | Data | Torneig | Superfície | Oponent | Marcador |
| Finalista | 1. | 18 d'agost de 1975 | South Orange, Estats Units | Terra batuda | Virginia Ruzici | 1−6, 1−6 |
| Guanyadora | 1. | 20 d'octubre de 1980 | Tòquio, Japó | Dura | Nerida Gregory | 6−4, 6−4 |

### Dobles: 4 (1−3)

| Resultat | Núm. | Data | Torneig | Superfície | Parella | Oponents | Marcador |
| Finalista | 1. | 11 de novembre de 1973 | Londres, Regne Unit | Moqueta (i) | Virginia Ruzici | Lesley Charles Glynis Coles | 3−6, 5−7 |
| Finalista | 2. | 8 de març de 1976 | Tallahassee, Estats Units | Terra batuda | Virginia Ruzici | Julie Anthony Dianne Fromholtz | 2−6, 5−7 |
| Finalista | 3. | 23 de maig de 1976 | Roma, Itàlia | Terra batuda | Virginia Ruzici | Linky Boshoff Ilana Kloss | 1−6, 2−6 |
| Guanyadora | 1. | 27 de febrer de 1978 | Fort Lauderdale, Estats Units | Terra batuda | Lesley Hunt | Diane Desfor Barbara Hallquist | 1−6, 7−6, 6−3 |

## Trajectòria
### Individual

| Torneig | 1973 | 1974 | 1975 | 1976 | 1977 | 1977 | 1978 | 1979 | 1980 | Títols | V − D |
| Open d'Austràlia | A | A | A | A | A | A | A | A | A | 0 / 0 | 0 − 0 |
| Roland Garros | 1R | 2R | 1R | 3R | A | A | 3R | 1R | 2R | 0 / 7 | 6 − 7 |
| Wimbledon | 1R | 2R | 1R | 1R | 4R | 4R | 2R | 2R | A | 0 / 7 | 6 − 7 |
| US Open | A | 2R | A | 2R | A | A | 1R | A | 1R | 0 / 4 | 2 − 4 |
| Rànquing a final d'any | | | 79 | 45 | 68 | 68 | 59 | 172 | 79 | | |
| Llegenda: G: Guanyadora; F: Finalista; SF: Semifinalista; QF: Quarts de final; Q: Qualificació; A: Absent; RR: Round Robin ||||||||||||

### Dobles

| Torneig | 1973 | 1974 | 1975 | 1976 | 1977 | 1977 | 1978 | 1979 | Títols | V − D |
| Open d'Austràlia | A | A | A | A | A | A | A | A | 0 / 0 | 0 − 0 |
| Roland Garros | 2R | 2R | 2R | 2R | A | A | 1R | 1R | 0 / 6 | 4 − 6 |
| Wimbledon | 1R | 1R | 1R | 2R | A | A | A | 2R | 0 / 5 | 2 − 5 |
| US Open | A | 2R | A | 1R | 1R | 1R | A | 1R | 0 / 4 | 1 − 4 |
| Llegenda: G: Guanyadora; F: Finalista; SF: Semifinalista; QF: Quarts de final; Q: Qualificació; A: Absent; RR: Round Robin |||||||||||

## Referències

* ↑ «Borg se casa hoy con su colega Mariana Simionescu» (en castellà). El País, 24-07-1980. [Consulta: 29 maig 2020].
* ↑ «Borg vs. McEnroe» (en anglès). IMDb.

## Enllaços externs

* Mariana Simionescu a la WTA (anglès)
* Mariana Simionescu a la Federació Internacional de Tennis (anglès)
* Mariana Simionescu al lloc web de la Billie Jean King Cup (anglès)
# Max Besora i Mascarella

Max Besora (Barcelona, 21 de gener de 1980) és un escriptor català.
Va començar recitant poesia en espais culturals de Barcelona. Ha publicat el llibre de poemes L'espectre electromagnètic (Pagès Editors, Premi Benet Ribes 2008) i les novel·les Vulcano (LaBreu Edicions, 2011), La tècnica meravellosa: una novel·la de campus (Males Herbes, 2014) i Aventures i desventures de l'insòlit i admirable Joan Orpí, conquistador i fundador de la Nova Catalunya (Editorial Males Herbes, 2017), pel qual va rebre el Premi Ciutat de Barcelona 2017 i editat als Estats Units per Open Letter Books, amb traducció de Mara Faye Lethem. També ha participat en diverses antologies de relats i de poesia, i ha publicat amb l'escriptor Borja Bagunyà Trapologia (Ara Llibres, 2018), un llibre de no-ficció sobre el món de la música trap. El 2020 publica La Musa Fingida, editada en català (Males Herbes, 2020) i en espanyol (Orciny Press, 2020) al mateix temps i en dues versions lleugerament diferents. El 2021 s'ha reeditat la seva primera novel·la, Vulcano, en l'edició definitiva i il·lustrada per Nino Cabero (català per Labreu edicions i en espanyol per Hurtado y Ortega editores). El 2022 edita La veu del seu amo: autobiografia d'un gos traduïda de l'original en llenguatge caní (Males Herbes), una novel·la amb esperit animalista.

## Obra publicada
### Poesia

* L'espectre electromagnètic, XLIV Premi Recull – Benet Ribas de poesia (Pagès Editors, 2009)

### Novel·les

* Vulcano (LaBreu Edicions, 2011)
* La tècnica meravellosa (Editorial Males Herbes, 2014)
* Aventures i desventures de l'insòlit i admirable Joan Orpí, conquistador i fundador de la Nova Catalunya (Editorial Males Herbes, 2017). Premi Ciutat de Barcelona 2017 Literatura en Llengua Catalana.
* Trapologia (Ara llibres, 2018) amb Borja Bagunyà
* La musa fingida (Editorial Males Herbes en català i editorial Orciny Press en versió en espanyol, 2020)
* Vulcano (edició definitiva, LaBreu edicions/ Hurtado y Ortega editores, 2021).
* La veu del seu amo (Males Herbes, 2022).

### Antologies

* Els caus secrets: Antologia d'escriptors dels Països Catalans posteriors al 1972, edició a cura de Sebastià Bennasar (Editorial Moll, 2013)
* Punts de fuga: 26 relats sobre viatges en el temps (Editorial Males Herbes, 2015)
* 10 relats ecofuturistes (Cryptshow & Males Herbes, 2016)
* Somia Philip Marlow amb xais elèctrics?: distopies criminals en temps de pandèmia (Alreves editors).

## Referències

* ↑ Max Besora i Mascarella al Qui és Qui de les Lletres Catalanes
* 1 2 Tort, Lluís «Exuberància intel·ligent». El Punt Avui, 16-01-2015.
* ↑ «Barcelona ciutat literària». [Consulta: 16 març 2019].
* ↑ «Paraules al Vent - Max Besora». [Consulta: 6 maig 2017].
* ↑ Guillamon, Julià «On ara? Quan ara? Qui ara?». Cultura(s), La Vanguardia, 26-10-2011, p. 8.
* ↑ Puigdevall, Ponç «Des de Waterloo». El País, 30-03-2017.
* ↑ «Entrevista de Laeticia Rovecchio a Max Besora» (en castellà). PliegoSuelto, 19-04-2017.
* ↑ Puigdevall, Ponç. «La broma infinita», 26-03-2020. [Consulta: 23 abril 2020].
* ↑ Fernández, Laura «L'apocalipsi ecològic» (en castellà). El Mundo.
# Medicina Plinii

Medicina Plinii és un recull anònim llatí de farmacologia que data del segle iv. L'autor diu que parla per experiència i ofereix l'obra com un recurs per als viatgers en el tracte amb venedors que venen medicines sense valor a preus exorbitants només per benefici. El text es presenta en tres llibres amb ordre convencional: a capite ad calcem ('de cap a peus'); el primer descriu tractaments relacionats amb el cap i la gola, el segon amb el tors i les extremitats inferiors i el tercer sobre malalties sistèmiques, de pell i verins.
El llibre conté més de 1.100 receptes de fàrmacs, la majoria de la Naturalis Historia de Plini el Vell i altres fonts que inclouen Aulus Corneli Cels, Escriboni Llarg i Dioscòrides Pedaci. La majoria de receptes contenen un nombre limitat d'ingredients, en contrast amb els reculls més amplis i exhaustius com el Medicamentis liber de Marcel Empíric, i estan en mesures exactes en dracmes i denaris o altres unitats.
Els ingredients i mètodes en Medicina Plinii són típics de manuals farmacològics llatins. Els materials en poden ser botànics, derivats d'animals o minerals; els processos en són la decocció, emulsió, calcinació i fermentació. Les preparacions poden ser aplicades tòpicament, o consumides i relacionades amb la màgia, que era una característica dels manuals mèdics llatins.
Tal vegada perquè el nom de Plini hi anava unit, el llibre va gaudir de gran popularitat i influència, amb moltes versions del manuscrit en l'edat mitjana.

## Referències

* ↑ "Frecuentador mihi en peregrinationibus accidit ut aut propter meam aut propter meorum infirmitatem varias fraudes medicorum experiscerer, quibusdam vilissima remedia ingentibus pretiis vendentibus, aliis ea quae curare nesciebant cupiditatis causa suscipientibus, de Plinii secundi iunioris de medicina, pròleg 1, p. 4 en l'edició d'Alf Önnerfors, Corpus Medicorum Latinorum 3 (Berlín, 1964); William D. Sharpe, introducció a "Isidor de Sevilla: les escriptures mèdiques. Una traducció anglesa amb una introducció i comentari", Les transaccions de la Societat filosòfica americana 54 (1964), p. 13.
* ↑ D. R. Langlow, metge llatí en l'Imperi romà (Oxford University Press, 2000), p. 64.
* ↑ Alf Önnerfors, pròleg a Plinii secundi iunioris feruntur de medicina libri tres, Corpus Medicorum Latinorum, 3 (Berlín, 1964), p. xxxi.
* ↑ Peter Brown, El culto dels sants (University of Chicago Press, 1981), pàgs. 113-114, compara la màgia en la De medicamentis de Marcel Empíric a la fe curativa de Martí de Tours.
* ↑ Eva Matthews Sanford, "Enciclopedias Latino famoso" clásica revista 44 (1949), p. 463.
# Menispermum canadense

Menispermum canadense (en anglès:Canadian Moonseed, Common Moonseed o Yellow Parilla) és una planta dins la família Menispermaceae, és una planta nativa de l'est d'Amèrica del Nord, des del sud del Canadà al nord de Florida i des de la costa atlàntica a Manitoba i Texas. Es troba en boscos humits i a la vora de corrents d'aigua.
A Espanya aquesta planta apareix dins la llista de plantes de venda regulada.

## Descripció

És una liana llenyosa i enfiladissa que fa fins a 6 m de llargada. El fruit és una baia d'1 a 1,5 cm de diàmetre, de color porpra negrosa. La llavor del seu interior semble una fase de la Lluna i per això la planta rep un dels seus noms comuns en anglès (moonseed).
Les fulles i el fruit se semblen a les de la vinya americana Fox Grape (Vitis labrusca); la confusió pot ser perillosa perquè el fruit de Menispermum canadense és verinós i no ho és pas el de Vitis labrusca.
La seva arrel és un rizoma i per això un individu pot formar colònies de plantes genèticament idèntiques.

## Toxicitat

Totes les parts d'aquesta planta són verinoses. La seva principal toxina és l'alcaloide dauricina. La ingestió del seu fruit pot ser mortal.

## Usos tradicionals

Els amerindis Cherokee utilitzaven aquesta planta com a laxant i com ajuda ginecològica i venèria.

## Referències

* ↑ «Menispermum canadense». Flora of North America.
* ↑ FDA Poisonous Plant Database
* ↑ «Menispermum canadense». Poisonous Plants of North Carolina, Alice B. Russell Department of Horticultural Science; James W. Hardin, Larry Grand, and Angela Fraser. North Carolina State University. Arxivat de l'original el 2009-01-16. [Consulta: 4 març 2014].
* ↑ Peterson, Lee, "A Field Guide to Edible Wild Plants of Eastern and Central North America", p. 50, Houghton Mifflin Company, New York City, accessed 22 November 2010. ISBN 0-395-20445-3
* ↑ Native American Ethnobotany Database (University of Michigan - Dearborn): Moonseed
* Lee Allen Peterson, Edible Wild Plants, (New York City: Houghton Mifflin Company, 1977), p. 50.

## Enllaços externs

* University of Wisconsin at Green Bay Arxivat 2015-08-27 a Wayback Machine.
* Menispermum canadense images at bioimages.vanderbilt.edu Arxivat 2015-09-23 a Wayback Machine.
# Merindòu

Merindòu (en francès Mérindol) és un municipi francès situat al departament de la Valclusa i a la regió de Provença – Alps – Costa Blava.
S'hi troba el «Mas dels Malan», del qual la família de Daniel Malan, primer ministre de Sud-àfrica era originària.

## Demografia

Evolució de la població :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 650 | 621 | 712 | 776 | 825 | 762 | 788 | 814 | 823 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 870 | 860 | 890 | 1 128 | 878 | 868 | 795 | 778 | 789 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 759 | 788 | 812 | 693 | 707 | 702 | 671 | 687 | 672 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 725 | 869 | 1 021 | 1 221 | 1 521 | 1 795 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1995-2001 | René Dumas | dreta |
| 2001-2008 | Mireille Sueur | esquerra |
| 2008- | Philippe Batoux | esquerra |

## Agermanaments

* Ötisheim

## Referències

* ↑ Topònims occitans de la Valclusa
* ↑ Rudolf Bakker, Provence & Côte d'Azur, (neerlandès), Amsterdam, Ed. De Arbeiderspers, 2011, ISBN 9789029580267
# Miguel Pérez Gilaberte

Miguel Pérez Gilaberte o Miguel P. Gilaberte és un director de fotografia espanyol nascut a l'agost de 1976 a Madrid.

## Biografia

Amb 17 anys va començar treballant en una revista de fotografia, Foto Profesional, que més tard passaria a dir-se Revista Foto. En aquests inicis, Gilaberte es va encarregar de l'arxiu de la revista, i per les seves mans passaven instantànies dels millors fotògrafs del món. Ja llavors era un apassionat de la fotografia, però la ressenya que va haver de redactar per a la revista sobre el llibre Directores de Fotografía Españoles, de Carlos F. Heredero, va despertar la seva curiositat i passió per la fotografia cinematogràfica.
Va cursar estudis universitaris de Ciències de la Informació, branca d'Imatge i So en la Universitat Complutense de Madrid, i es va especialitzar en direcció de fotografia per The Maine Workshops als Estats Units.
Va treballar més de 18 anys com etalonador fotoquímic i colorista digital en diversos laboratoris i estudis d'Espanya, la qual cosa li va proporcionar uns coneixements avançats sobre color i postproducció. Aquesta tasca la va continuar compaginant amb rodatges de curtmetratges, videoclips i comercials, fins que l'any 2010 va tenir la seva primera oportunitat com a director de fotografia d'un llargmetratge, Ways to Live Forever, de Gustavo Ron.
En 2017 va iniciar la seva primera aventura televisiva, Velvet Colección. Produïda per Movistar + i Bambú Producciones, una de les aportacions principals de Gilaberte va ser l'ús de lents anamòrfiques en format 4K, la qual cosa la va convertir en la primera sèrie de televisió d'Espanya rodada amb aquesta mena d'objectius.
En l'actualitat, les seves principal activitat està bolcada en la direcció de fotografia.
Miguel és membre actiu de l'Associació Espanyola d'Autors de Fotografia Cinematogràfica (AEC) i membre numerari de l'Acadèmia de les Arts i les Ciències Cinematogràfiques d'Espanya.

## Filmografia
### Director de fotografia

* Alta Mar, Temporada 2 (5 Episodis, 2019), Netflix
* 45 Revoluciones, Sèrie TV (2 Episodis, 2019), Antena 3
* ¿Qué te juegas?, Llargmetratge (2019)
* Velvet Colección, Temporada 1 (10 Episodios) (2017), Temporada 2 (7 Episodis) (2018), Movistar+
* Es por tu bien, Llargmetratge (2017)
* Bakery in Brooklyn, Llargmetratge (2016)
* Ways to Live Forever, Llargmetratge (2010)
* Vuelta y vuelta (2005)
* Haeven (2001)
* Las palabras necesarias (2001)
* Cien por cien técnica (2000)
* How to swim with the sharks without getting eaten (2000)
* Me encantan las confusiones en los aeropuertos (1999)

## Referències

* ↑ «Bio - Miguel P. Gilaberte, AEC». [Consulta: 23 març 2017].
* ↑ «Velvet con un nuevo patrón» (en castellà). [Consulta: 10 setembre 2017].
* ↑ «BIENVENIDOS A LA AEC - AEC - Asociación Española de Autores de Obras Fotográficas Cinematográficas.» (en castellà). [Consulta: 23 març 2017].
* ↑ «Miguel P. Gilaberte». [Consulta: 23 març 2017].

## Enllaços externs

* «Obra de Miguel Pérez Gilaberte» a Dialnet.
* Canal de vídeos de Vimeo
* Miguel P. Gilaberte a decine21.com
# Missions japoneses a la Xina imperial

Les missions japoneses a la Xina van ser una sèrie de missions diplomàtiques que foren enviades de manera intermitent des del Japó a la cort imperial xinesa. Tota distinció entre els enviats diplomàtics despatxats des de la cort del Japó Imperial o des de qualsevol dels shogunats japonesos es perdia o era jutjada com irrellevant quan l'ambaixador era rebut a la capital xinesa.

## Vegeu també

* Història de la Xina
* Història del Japó

## Bibliografia

* Ackroyd, Joyce. (1982) Lessons from History: The Tokushi Yoron. Brisbane: University of Queensland Press. ISBN 0-702-21485-X; ISBN 978-0-702-21485-1
* Goodrich, Luther Carrington and Zhaoying Fang. (1976). Dictionary of Ming biography, 1368-1644 (明代名人傳), Vol. I; Dictionary of Ming biography, 1368-1644 (明代名人傳), Vol. II. New York: Columbia University Press. ISBN 0231038011/ISBN 9780231038010; ISBN 023103833X/ISBN 9780231038331; OCLC 1622199
* Kitagawa, Hiroshi and Bruce T. Tsuchida. (1977). The Tale of the Heike. Tokyo: University of Tokyo Press. ISBN 0-860-08128-1; ISBN 978-0-860-08128-9; OCLC 1684591
* Mizuno, Norihito. (2003). China in Tokugawa Foreign Relations: The Tokugawa Bakufu’s Perception of and Attitudes toward Ming-Qing China, p. 109. excerpt from Japan and Its East Asian Neighbors: Japan's Perceptionf of China and Korea and the Making of Foreign Policy fromthe Seventeenth to the Nineteenth Century, Ph.D. dissertation, Ohio State University, 2004, as cited in Tsutsui, William M. (2009). A Companion to Japanese History, p. 83.
* Nussbaum, Louis Frédéric and Käthe Roth. (2005). Japan Encyclopedia. Cambridge: Harvard University Press. ISBN 0-674-01753-6; ISBN 978-0-674-01753-5; OCLC 48943301
* Ponsonby-Fane, Richard Arthur Brabazon. (1959). The Imperial House of Japan. Kyoto: Ponsonby Memorial Society. OCLC 194887
* Titsingh, Isaac. (1834). Nihon Odai Ichiran; ou, Annales des empereurs du Japon. Paris: Royal Asiatic Society, Oriental Translation Fund of Great Britain and Ireland. OCLC 5850691
* Varley, H. Paul. (1973). Japanese Culture: A Short History. New York: Praeger Publishers. OCLC 590531
* __________. (1980). Jinnō Shōtōki: A Chronicle of Gods and Sovereigns. Nova York: Columbia University Press. ISBN 0-231-04940-4; ISBN 978-0-231-04940-5; OCLC 59145842
* Yoda, Yoshiie. (1996). The Foundations of Japan's Modernization: a comparison with China's Path towards Modernization. Leiden: Brill. ISBN 9-004-09999-9/ISBN 978-9-004-09999-9; OCLC 246732011

## Enllaços externs

* 中日交渉史料目録 Arxivat 2009-06-16 a Wayback Machine. (xinès)
# Mohammed Ababou

Mohamed Ababou (àrab: محمد أعبابو, Muḥammad Aʿbābū) (Bourd, província de Taza, 1934 - Er-Rich, 20 de juliol de 1971) fou un oficial de les Forces Armades Reials del Marroc. Juntament amb el general Mohammed Medbouh i el seu germà M'hamed va organitzar un cop d'estat contra el rei Hassan II el 10 de juliol de 1971. Va rebre la seva instrucció militar a l'escola Dar al-Bayda, a Meknès.

## El cop

Va ser l'encarregat pel tinent coronel M'hamed Ababou (el seu germà petit) d'assaltar el palau de Skhirate des del sud, el que va fer sense trobar resistència significativa. Després del fracàs del cop va ser detingut, jutjat i empresonat juntament amb altres protagonistes del cop (Akka i Mzireg). Després d'un fallit intent de fugida amb un grup de presoners entre els quals es trobava Ali Bourequat, va desaparèixer i no se sap res de les circumstàncies de la seva suposada mort. Tot i que uns anys més tard la seva família va rebre un certificat oficial de la mort amb data de 20 de juliol de 1976 encara és considerat com a desaparegut per l'Estat marroquí.

## Vegeu també

* M'hamed Ababou, el seu germà petit
* Mohamed Amekrane, intentà un cop d'estat el 1972

## Referències

* 1 2 3 4 Lahcen Aouad «Portrait-Enquête. L'homme qui a voulu tuer Hassan II». Telquel.
* ↑ «شاهد على العصر - أحمد المرزوقي - الجزء الثالث». Al Jazeera. [Consulta: 12 febrer 2014].
# Montserrat Cortadellas

Montserrat Cortadellas (Reus, 1958) és una artista visual i plàstica que enceta la seva tasca artísitca al començament dels anys vuitanta, amb obres properes al minimalisme. Treballs bidimensionals, “escultures de paret”, realitzades amb una gran diversitat de materials. Forma part del SIEP (Sàpigues i Entenguis Produccions), entre els anys 1981 i 1984, grup dirigit per Francesc Vidal, i integrat, a més, per Joan Rom, Aureli Ruiz i Pere Anguera, en el que al van col·laborar moltes persones del món artístic i cultural del Camp de Tarragona. Fou el germen de l'activisme i la relació amb la ciutadania i el públic en general. Paral·lelament treballa en el camp de la fotografia, en el qual fa muntatges, instal·lacions, amb diapositives o grans formats, amb un marcat interès pels temes socials i ecològics, com ho mostra a “L'estratègia fel caragol”, que presenta l'any 1995 al Centre de Lectura e Reus.
Va tenir l'oportunitat de d'entrar en contacte amb el projecte “Idensitat”, un treball d'intervenció crítica i interacció social, dirigit per Ramon Perramon. Dins d'”Idensitat” presenta el seu projecte “Tan a prop, tan lluny, imatges d'un recorregut . 2001-2002”. A partir d'aquí comença un treball en el qual és pionera al Camp de Tarragona, una activitat centrada a apropar l'art i el pensament contemporani a espais pedagògics. Una tasca que desenvolupa en particular en escoles del Priorat i del Baix Camp. Un dels seus objectius és dur a terme la seva feina a les escoles tenint en compte la transcersalitat curricular. Montserrat Cortadellas engloba el seu treball dins del seu projecte “Estratègies de Coneixement”. Que, tal com assenyala, constitueix un compendi de propostes artístiques i pedagògiques que desenvolupa des del 1999, destinades a col·lectius aliens a l'art contemporani i a centres educatius. L'artista vol fer veure com l'art forma part de la vida, en relacionar-lo i veure les implicacions que té amb la vida diària i en contextos educatius, amb els diferents temes que treballen en el seu currículum. Alguns dels seus projectes: “Ho vull” (2002) “Provocar la mirada” (desembre de 2002-gener 2003) “Hi ha roba estesa” (2001-2003) “Emissors d'identitat”, “Tenir lloc(s)” és un dels seus darrers treballs, presentat dins de la jornada Fem Cultura de carrer 2015. Una de les darreres iniciatives de Montserrat Cortadellas ha estat “Culturalment”, una proposta conjunta amb Marta Ricard, amb l'objectiu d'establir un vincle entre professionals de l'art i la pedagogia.

## Referències

* ↑ SALCEDO MILIANI, Antonio, Plural Femení. Dones artistes a les comarques de Tarragona. La consolidació 1951-1975, Diputació de Tarragona, Tarragona, 2016. p. 28
* ↑ SALCEDO MILIANI, Antonio, Plural Femení. Dones artistes a les comarques de Tarragona. La consolidació 1951-1975, Diputació de Tarragona, Tarragona, 2016. p. 31-32
# Montserrat Farreras i Forns

Montserrat Farreras i Forns (Girona, 20 de maig de 1923 - 19 d'abril de 2022) llicenciada en història, va ser professora de les Carmelites de Girona durant 30 anys i va formar una família amb Manel Nadal i Oller amb qui van tenir dotze fills, entre els quals Joaquim, Rafael, Josep Maria i Manel.
Va néixer en una família que es va traslladar a Girona procedent de la Garrotxa a finals del segle XIX. Va ser filla única de l'empresari de fustes Josep Farreras i Maria Teresa Forns. Es va llicenciar en Història amb premi extraordinari i va ser professora de les Carmelites de Girona durant 30 anys. Va viure entre Sant Pere de Galligants, Aiguaviva i Palamós. De fortes conviccions cristianes, amb el seu marit Manel Nadal van decidir seguir l'espiritualitat de l'Opus Dei des del 1953. A banda de la seva feina com a professora, ensenyava a cuinar i era l'alumna més gran de l'Escola Oficial d'Idiomes. El seu fill Rafel Nadal va escriure el tercer llibre de la seva trilogia, amb el títol Quan s'esborren les paraules, amb la vista posada en la seva mare Montserrat, per a recordar el que ella, que va patir Alzheimer els darrers vuit anys de vida, perdia.

## Referències

* 1 2 3 Comas, Meritxell. «Mor Montserrat Farreras, mare dels Nadal, als 98 anys», 18-04-2022. [Consulta: 20 juliol 2024].
* ↑ Grau, Jordi. «L'adeu a una Girona que es va acabant - 20 abril 2022», 20-07-2024. [Consulta: 20 juliol 2024].
* ↑ Rivas, Mairena. «Rafel Nadal escriu records com a herència per als nets» (en castellà), 29-12-2021. [Consulta: 20 juliol 2024].