OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Esther Alcocer Koplowitz

Esther Alcocer Koplowitz (Madrid, 10 de novembre de 1970) és una empresària espanyola, presidenta del consell d'administració de Fomento de Construcciones y Contratas des de gener de 2013 i vocal del Consell d'Administració de Cementos Portland. És la filla gran d'Esther Koplowitz i d'Alberto Alcocer Torra.
És llicenciada en dret i ha cursat el Programa d'Administració i Direcció d'Empreses de l'Institut d'Estudis Superiors de l'Empresa. El 5 d'agost de 1993 es va casar amb l'empresari Pablo Santos Tejedor. Del matrimoni entre Esther i Pablo han nascut dues nenes i un nen.
El 27 de gener de 2014 va ser nomenada vicepresidenta primera del Capítol Ibèric del Consell Empresarial d'Amèrica Llatina. També forma part dels patronats de la Fundació Dones per Àfrica i Fundació Carolina.

## Referències

* ↑ http://www.fcc.es/fccweb/responsabilidad-corporativa/gobierno-corporativo/organos-de-gobierno/consejo-de-administracion/index.html?iddc=Consejo%20deadministracion&posth=0&clc=0 Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.
* ↑ http://elpais.com/elpais/2013/06/07/gente/1370633849_656454.html
* ↑ «http://www.valderrivas.com/en/portal.do?». Arxivat de l'original el 2014-03-05. [Consulta: 2 desembre 2016].
* ↑ http://www.elmundo.es/cronica/2004/460/1092067842.html
* ↑ http://www.europapress.es/economia/noticia-economia-empresas-nuria-vilanova-nombrada-presidenta-capitulo-iberico-ceal-20140127163300.html
* ↑ http://vozpopuli.com/actualidad/9218-de-la-vega-consigue-el-apoyo-y-la-financiacion-de-botin-perez-y-koplowitz-para-su-fundacion-mujeres-por-africa%5BEnllaç+no+actiu%5D
* ↑ https://web.archive.org/web/20140305152201/http://www.fundacioncarolina.es/es-ES/fc/organosgobierno/patronato/Paginas/Patronato.aspx
# Tractat de Constança

El primer Tractat de Constança, signada el 23 de març de 1153 a Constança, va establir les condicions imposades pel Papa Eugeni III a Frederic I Barbaroja per ser coronat emperador.

## Antecedents

El 1143, sota la direcció de Giordano Pierleoni, els romans es rebel·laren contra l'aristocràcia i el govern eclesiàstic, i proclamaren la Comuna de Roma, restauració del Senat i de la República Romana. Un dels principals dirigents de la revolta fou el predicador Arnaldo de Brescia, que defensava la secularització dels Estats Pontificis.
Quan fou elegit rei el 1152, Frederic I Barbaroja va comunicar la notícia al Papa Eugeni III, però no havia demanat la confirmació papal. El març de 1153, Frederic va acordar amb el Vaticà les condicions de la seva coronació, que es van posar per escrit i es van signar a Constança.

## El tractat

El tractat pretenia tornar a l'anterior statu quo tant al nord com al sud d'Itàlia, establint que a canvi que el papa el coronés emperador, Frederic es comprometia a sotmetre Roma i entregar la ciutat al papa, combatre les ambicions romanes d'Orient sobre la península Itàlica, i a no firmar tractats de pau amb els enemics de l'Església (principalment la Comuna de Roma i els normands del Regne de Sicília).

## Conseqüències

Frederic I Barbaroja va dirigir-se a Itàlia el 1154 per tal d'assegurar la seva coronació com a emperador amb unes poques tropes, cavallers d'Enric el Lleó arribant a Roma, on el nou papa, Adrià IV va mantenir els acords de Constança, tot i que tant ell com el seu conseller en cap, el cardenal Rollando Bandinelli s'oposaven a la pretensió de Frederic de participar en les eleccions papals, però necessitaven el seu suport per sufocar la contínua inquietud creada per Arnaldo da Brescia. L'emperador va capturar Arnold i el va lliurar a la cúria, que el va jutjar i el va penjar, va cremar el cos i va escampar les cendres al riu Tíber. Frederic, però, no es va moure contra els normands, tot i que Roger II de Sicília havia mort, i Adrià va concloure un tractat amb el rei Guillem I de Sicília el 1156. El primer viatge italià de Frederic va servir principalment per demostrar la impossibilitat del tipus de restauració que Frederic havia previst en el tractat de Constança, però això no volia dir que estigués disposat a cedir els drets de l'imperi.
En el segon tractat de Constança, de l'any 1183, es firmava la pau entre l'emperador i la Lliga Llombarda.

## Referències

* ↑ «Il popolo in Campidoglio nasce il libero comune di Roma» (en italià). La Repubblica, 21-10-2010. [Consulta: 10 octubre 2021].
* 1 2 «Frederick I (Frederick Barbarossa)» (en anglès). Enciclopèdia britànica. [Consulta: 10 octubre 2021].
# Unió de la Reconstrucció Econòmica

La Unió de la Reconstrucció Econòmica (en alemany: Wirtschaftliche Aufbau-Vereinigung, WAV) va ser un partit polític alemany de tendència conservadora i populista, existent entre 1945 i 1953.

## Història

Va ser fundat a Baviera el 1945 per l'advocat Alfred Loritz. El 8 de desembre d'aquell any va ser oficialment reconegut com a partit per les forces d'ocupació. Igual que el posteriorment establert Bloc dels Refugiats i Expatriats, el seu suport consistia principalment en els alemanys expulsats. El partit també va intentar arribar als ex-nazis que es veien com a víctimes dels processos de desnazificació empresos per l'ocupació aliada.
El partit existia només a Baviera, sense tenir activitat en altres estats federats (de manera similar a la CSU). A més del populisme i el suport al federalisme, la base ideològica del partit era molt limitada. Va comptar amb representació parlamentària al Parlament regional bavarès després de les eleccions estatals de 1946, en les quals va obtenir un 7,4% dels vots. Tres anys després, en les eleccions federals de 1949, va aconseguir el 2.9% dels vots (14.4% a Baviera) i 12 escons al Bundestag.
A partir d'aquest moment, el partit va començar a decaure. El seu suport es va derrumbar en les eleccions de Baviera de 1950, amb només el 2,8%, i el grup parlamentari es va desfer amb la sortida de quatre diputats al Partit del Centre, sis al Partit Alemany i un al Deutsche Reichspartei (DRP), deixant a Loritz com l'únic diputat del WAV. El pitjor estava per arribar l'any 1952, quan el van participar en les eleccions municipals, obtenint només el 0,3% dels vots. El partit no va presentar candidats per a les eleccions federals de 1953 i es va dissoldre aquell mateix any.

## Resultats electorals
### Eleccions legislatives

| Any | Vots (llista) | % | Escons | Govern |
| 1949 | 681.888 (#8) | 2,87 | 12 / 402 | Oposició |

### Eleccions al Landtag de Baviera

| Any | Vots (directes) | Vots (llista) | % | Escons | +/– | Govern |
| 1946 (AC) | | 137.765 (#4) | 5,1 | 8 / 180 | | Oposició |
| 1946 | | 225.404 (#3) | 7,4 | 13 / 180 | 5 | Oposició |
| 1950 | 132.183 (#6) | 127.504 (#6) | 2,8 | 0 / 204 | 13 | Extraparlamentari |

## Referències

* 1 2 3 4 5 Grosser, Alfred. Germany in Our Time. Penguin Books, 1971, p. 252.
* ↑ Boehling, Rebecca. A Question of Priorities: Democratic Reform and Economic Recovery in Postwar Germany. Berghahn Books, 1998, p. 195.
* ↑ Connor, Ian. Refugees and Expellees in Post-War Germany. Manchester University Press, 2007, p. 126.
# Ramon Vinyes Vinyes

Ramon Vinyes Vinyes (La Vilella Alta (Priorat) 1870 - Reus 1960) va ser un pintor català.
Estudià a Reus i marxà a Barcelona de ben jove, on es va relacionar amb alumnes de la Llotja, va fer de crític d'art en diversos diaris i va establir amistat amb mossèn Cinto Verdaguer, del qual en va fer alguns retrats. Marxà a Buenos Aires i després a Sao Paulo, ciutats en les que residí uns anys i que conserven algunes de les seves obres. Va ser conegut allà i en altres llocs per la seva facilitat per pintar retrats de personatges. Tornat a Reus, va fer, per impuls del doctor Alexandre Frías, íntim amic seu, molts dels quadres de la galeria de reusencs il·lustres de l'Ajuntament de Reus: Eduard Toda, Martí Folguera, Antoni Gaudí, Sol i Ortega, Antoni Aulèstia, Baldomer Galofre, Josep Llovera, Marià Fortuny, Andreu de Bofarull i altres. Al seu taller hi anaven a aprendre alguns artistes i pintors, com ara Neus Segrià. En la postguerra, cap el 1945 va ser ingressat a l'hospital de Reus, malmès de salut, però l'any següent en va sortir per anar a residir a La Vilella, on li van oferir un homenatge, i des d'on tornava esporàdicament a Reus, al seu taller. Però la seva salut l'obligà a quedar-se a l'hospital de Reus definitivament, on va seguir pintant, rebent els amics i tocant la guitarra, a la que era molt aficionat. De l'hospital estant, que va convertir en la seva residència, va exposar quadres al Centre de Lectura de Reus, a Cornudella, a Tarragona i fins i tot a Barcelona. Segons diu el doctor Josep Balsells, al Saló de Conferències de l'Hospital hi havia pintures a l'oli fetes per Vinyes que representaven destacats metges de l'estat espanyol i de l'estranger, i altres amb temes relacionats amb la història de la medicina.

## Referències

* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1992, p. 686.
* ↑ Balsells, Josep. El hospital de San Juan de Reus: ayer, hoy y mañana. Reus: l'autor, 1972, p. 20.
# 78/52

78/52 és una pel·lícula documental estatunidenca del 2017 escrita i dirigida per Alexandre O. Philippe. Analitza l'escena de la dutxa a la pel·lícula de terror de 1960 Psicosi. A l'escena, la Marion, interpretada per Janet Leigh, es dutxa al Motel Bates i és apunyalada. L'escena conté 78 muntatges de càmera i 52 talls, per això el documental es titula 78/52. Es va estrenar al Festival de Cinema de Sundance de 2017 i es va estrenar el 13 d'octubre de 2017.

## Recepció

Al lloc web de l'agregador de ressenyes Rotten Tomatoes, el 88% de les 88 opinions dels crítics són positives, amb una valoració mitjana de 7/10. El consens del lloc web diu: "78/52: Hitchcock's Shower Scene fa una ullada a un dels moments més memorables del cinema modern, oferint informació de valor tant per als cineastes com per als espectadors ocasionals". Metacritic, que utilitza una mitjana ponderada, va assignar la filma una puntuació de 74 sobre 100, basada en 20 crítics, que indica crítiques "generalment favorables".
Godfrey Cheshire de RogerEbert.com va donar a la pel·lícula tres estrelles de quatre i va escriure: "Potser no és sorprenent, aquí no hi ha entrevistats que qüestionin el valor de Psicosi o el seu impacte en la cultura és perquè és bàsicament una pel·lícula de fans, però també és un testimoni del poder i el domini d'una pel·lícula que, gairebé 60 anys després, encara moderna, complexa i d'avantguarda com qualsevol pel·lícula estrenada el 2017."

## Premis

Va participar en la secció oficial del L Festival Internacional de Cinema Fantàstic de Catalunya, on va guanyar el Premi Panorama Documenta.

## Referències

* ↑ «Grab Onto Something, This ’78/52′ Poster is Awesome [Exclusive]». Bloody Disgusting, 07-09-2017. [Consulta: 26 setembre 2024].
* ↑ «78/52». Rotten Tomatoes. [Consulta: 26 setembre 2024].
* ↑ «78/52: Hitchcock’s Shower Scene». Metacritic. [Consulta: 26 setembre 2024].
* ↑ «78/52». RogerEbert.com, 13-10-2017. [Consulta: 26 setembre 2024].
* ↑ Sitges 2017 | 'Jupiter's Moon' es la gran triunfadora y el público premia la española 'Matar a Dios', espinof.com, 14 d'octubre de 2017

## Enllaços externs

* 78/52. La escena que cambió el cine rtve.play
# Al otro lado

Al otro lado és una pel·lícula mexicana dramàtica estrenada el 2004 dirigida per Gustavo Loza. És el segon treball del director, que anteriorment va dirigir Atlético San Pancho. El film segueix la història de tres nois, un de Mèxic, Cuba, i Marroc, i la realitat de la immigració en les seves societats. La pel·lícula va guanyar tres premis al Festival de cinema latino-americà de Lleida el 2006, entre els quals el de millor pel·lícula i el de la audiènciua; Vanessa Bauche va guanyar el de millor actriu pel seu treball a Al Otro Lado per ser nominada al l'Oscar a la millor pel·lícula estrangera representant a Mèxic en la 78a edició dels Oscars, però no va ser seleccionada entre les cinc nominades.

## Argument

Al otro lado és una pel·lícula sobre la separació, la ruptura i l'esperança de retrobar. Es tracta de tres històries on la distància geogràfica i les fronteres polítiques impedeixen que les persones es puguin retrobar i estar juntes.

## Repartiment

És una pel·lícula que té un repartiment internacional, en gran manera a causa de la naturalesa de les històries que s'hi expliquen.
* Susana González, Caridad (Mare d'Àngel)
* Carmen Maura, Esperanza
* Héctor Suárez Oncle Guadalupe
* Vanessa Bauche Vicenta (La mare)
* Martha Higareda, Eréndira
* Naoufal Azzouz, Abdulatif, Pare de Fàtima
* Sanaa Alaoui Mare de Fátima
* Héctor Echemendía Avi d'Àngel
* Nuria Badih, Fàtima
* Jorge Milo, Ángel

## Premis

Va participar en la XII Mostra de Cinema Llatinoamericà de Lleida, on va guanyar el premi a la millor pel·lícula, el premi de l'audiència i el de la millor actriu (Vanessa Bauche). També va guanyar el premi Diosas de Plata a la millor fotografia del 2005 i el premi al millor director i a la millor pel·lícula del Festival de Cinema de Newport Beach.

## Referències

* ↑ Finnegan, Nuala. 2013. "Framing childhood, mediating identity: Re-imagining the family in Gustavo Loza's Al otro lado. Transnational Cinemas 4(2), 231-252.
* ↑ Hollywood Reporter: Hong Kong, Palestine, Mexico select Oscar contenders, Indiewire, 25 de setembre de 2005
* ↑ Un filme sobre la inmigración gana la Mostra de Cine de Lleida, El País, 9 d'abril de 2006
* ↑ Al otro lado Arxivat 2022-01-02 a Wayback Machine. a criticadecine.es
# Xofer

Un xofer o xòfer és la persona encarregada de conduir un vehicle de motor per transportar persones, personalitats o qualsevol tipus de client que hagi contractat els seus serveis, generalment llogant també el vehicle.
L'origen del mot prové de la paraula francesa chauffeur que significa el que escalfa (l'equivalent català, el fogoner, foganyer o fogainer es reserva al tren de vapor), que a la vegada prové del llatí calefacere. A França, el mot data del segle xix i s'aplicava també als fogoners de les locomotores. Les funcions del xofer consisteixen a traslladar a les personalitats o visitants comercials o industrials d'una empresa des del lloc d'arribada fins al lloc de destí.

## Referències

* ↑ «xofer». GEC. [Consulta: 22 febrer 2025].
* ↑ «CHÓFER» (en castellà). Diccionario Etimológico Castellano en Línea. [Consulta: 22 febrer 2025].
* ↑ «Définitions : chauffeur, chauffeuse - Dictionnaire de français Larousse» (en francès). Larousse. [Consulta: 22 febrer 2025].
# Gran Premi de Mònaco del 1969

Resultats del Gran Premi de Mònaco de Fórmula 1 de la temporada 1969, disputat al circuit urbà de Montecarlo el 18 de maig del 1969.

## Resultats de la cursa

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retir. | Pos. de sort. | Punts |
| 1 | 2 | Graham Hill | Lotus - Ford | 80 | 1h 56' 59. 4 | 4 | 9 |
| 2 | 16 | Piers Courage | Brabham - Ford | 80 | + 17.3 s | 9 | 6 |
| 3 | 9 | Jo Siffert | Lotus - Ford | 80 | + 34.6 s | 5 | 4 |
| 4 | 2 | Richard Attwood | Lotus - Ford | 80 | + 52.9 s | 10 | 3 |
| 5 | 4 | Bruce McLaren | McLaren - Ford | 79 | + 1 Volta | 11 | 2 |
| 6 | 3 | Denny Hulme | McLaren - Ford | 78 | + 2 Voltes | 12 | 1 |
| 7 | 12 | Vic Elford | Cooper - Maserati | 74 | + 6 Voltes | 16 | |
| Ret | 6 | Jacky Ickx | Brabham - Ford | 48 | Suspensions | 7 | |
| Ret | 7 | Jackie Stewart | Matra - Ford | 22 | Palier | 1 | |
| Ret | 8 | Jean-Pierre Beltoise | Matra - Ford | 20 | Palier | 3 | |
| Ret | 11 | Chris Amon | Ferrari | 16 | Diferencial | 2 | |
| Ret | 10 | Pedro Rodríguez | BRM | 15 | Motor | 14 | |
| Ret | 17 | Silvio Moser | Brabham - Ford | 15 | Palier | 15 | |
| Ret | 14 | John Surtees | BRM | 9 | Caixa canvi | 6 | |
| Ret | 5 | Jack Brabham | Brabham - Ford | 9 | Accident | 8 | |
| Ret | 15 | Jackie Oliver | BRM | 0 | Accident | 13 | |

## Altres

* Pole: Jackie Stewart 1' 24. 6
* Volta ràpida: Jackie Stewart 1' 25. 1 (a la volta 16)

## Referències

* «La web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2010-01-28. [Consulta: 18 març 2010].
# Mario Zafred

Mario Zafred (Trieste, 2 de març de 1922 - Roma, 22 de maig de 1987) va ser un compositor, director d'orquestra i crític musical italià. A més de composicions clàssiques per a la sala de concerts, també va compondre diverses bandes sonores per al cinema italià en la dècada de 1950.

## Biografia

Mario Zafred va néixer a la regió italiana de Friül-Venecia Júlia. El 1946, Zafred va estudiar composició amb el seu conegut compatriota Ildebrando Pizzetti a l'Accademia Nazionale di Santa Cecilia de Roma. Després d'acabar els seus estudis, va treballar com a crític musical al diari italià L'Unità a partir de 1949. D'acord amb les seves conviccions polítiques, va utilitzar un llenguatge formal simplificat en la seva pròpia música, semblant als models dels coneguts compositors soviètics. Les seves obres clàssiques inclouen cinc simfonies, una cantata per a viola i orquestra, diversos quartets de corda, tres trios de piano i un concert per a 2 pianos.
A la dècada de 1950 també va compondre algunes partitures de pel·lícules per al cinema italià. Entre altres coses, les dues bandes sonores dels drames de Carlo Lizzani Atenció! Bandits! i Crònica dels pobres amants. Per a aquest últim film va rebre el Nastro d'argento a la millor banda sonora l'any 1954. També va escriure la música per a la comèdia de Valerio Zurlini Le ragazze di San Frediano i per al drama de Francesco Maselli La donna del giorno, amb Virna Lisi al paper principal. També va treballar amb els directors Gianni Puccini i Tullio Covaz. La seva darrera composició cinematogràfica va ser creada l'any 1958 per a la comèdia Giovani mariti del director Mauro Bolognini.
A més de la seva tasca com a compositor i director d'orquestra, va ser director artístic de l'Òpera de Roma de 1968 a 1974 i president de l'Acadèmia Santa Cecília de 1973 a 1983.

## Premis

* Nastro d'argento, a la categoria Millor banda sonora per la pel·lícula Crònica de pobres amants.

## Filmografia (selecció)
### Llargmetratges

* 1951: Achtung! Banditi!
* 1951: Il capitano di Venezia
* 1952: Una croce senza nome
* 1954: Cronache di poveri amanti
* 1955: Le ragazze di San Frediano
* 1957: La donna del giorno
* 1958: Giovani mariti

## Bibliografia

* -Robert Schumann, Grup de treball per a la música escolar i l'educació musical general, Associació de professors de música de les escoles secundàries de Baviera, Robert Schumann Society (Frankfurt am Main, Alemanya), Associació d'oratoris i cors de cambra alemanys, Associació d'escoles de cant, Associació d'Orquestres i Directors de cor: Nova revista de música, volum 126., Söhne de B. Schott, 1965, pàg. 211

## Referències

* ↑ https://books.google.cat/books?id=Ipk7AQAAIAAJ&q=%22Mario+Zafred%22+1922&dq=%22Mario+Zafred%22+1922&hl=ca&sa=X&ei=E15sVKWCEYOXOI7HgKAE/In: Peter Hollfelder: Geschichte der Klaviermusik: Western continental Europe., F. Noetzel, Heinrichshofen-Bücher, 1989, S. 604
* ↑ Biographische Daten von Mario Zafred in: Baker's Biographical Dictionary of Musicians, von Nicolas Slonimsky, Schirmer Books, 1958, S. 1835
# Charles de Bovelles

Charles de Bovelles (Saint-Quentin, 1479 - Noyon, 1553), també anomenat Charles de Bouvelles i, en llatí, Carolus Bovillus, va ser un humanista, filòsof i matemàtic francès.

## Vida i obra

Era fill d'una família aristocràtica ben posicionada. Del seu període juvenil d'estudis, només se sap que el 1495 estudiava al Collège du Cardinal-Lemoine de la universitat de París on sembla que es va graduar sota la direcció del seu paisà Jacques Lefèvre d'Étaples, qui va ser la seva més important influència.
El 1503 va publicar en llatí Geometricae introductionis, que més endavant publicaria en francès i en neerlandès, i va deixar París a viatjar per Suïssa, Magúncia, Països Baixos, Toledo, Roma i França. En retornar a París, va ser ordenat sacerdot i canonge de Saint-Quentin el 1509. Uns anys després es va retirar a viure a Noyon on va ser canonge de la catedral fins a la seva mort.
Malgrat l'originalitat del seu pensament humanista, és un autor que no ha estat suficientment estudiat. Només a partir de la dècada de 1980 ha començat a rebre una atenció sistemàtica.

## Referències

* ↑ Victor, 1978, p. 11.
* ↑ Victor, 1978, p. 12.
* ↑ Victor, 1978, p. 14.
* ↑ Victor, 1978, p. 15.
* ↑ Trias Mercant, 2008, p. 81.
* ↑ Laporte, 1974, p. 37.
* ↑ Gainsi, 2014, p. 16.
* ↑ Merlicco, 2018, p. 511 i ss.

## Bibliografia

* Gainsi, Grégoire-Sylvestre. Charles De Bovelles et son anthropologie philosophique (en francès). l'Harmattan, 2014. ISBN 978-2-343-04278-7.
* Laporte, M. «Charles de Bovelles» (en francès). Moreana, Vol. 11, Num. 41 (2), 1974, pàg. 37-48. DOI: 10.3366/more.1974.11.2.12. ISSN: 0047-8105.
* Merlicco, Michele «Bibliografia di Charles de Bovelles» (en italià). Bruniana e campanelliana, Vol. 24, Num. 2, 2018, pàg. 511-524. ISSN: 1724-0441.
* Trias Mercant, Sebastià. «Bouvelles, Charles de». A: Diccionari d'escriptors lul·listes. Universitat de les Illes Balears, 2008, p. 80-81. ISBN 978-84-8384-089-4.
* Victor, Joseph M. Charles de Bovelles, 1479-1553: An Intellectual Biography (en anglès). Librairie Droz, 1978. ISBN 978-2-600-03073-1.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Charles de Bovelles» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* Busard, H.L.L. «Bouvelles, Charles» (en anglès). Complete Dictionary of Scientific Biography, 2008. [Consulta: 17 juny 2024].
# Tsugaru

Tsugaru (つがる市, Tsugaru-shi) és una ciutat del Japó situada a la prefectura d'Aomori. La ciutat va ser fundada l'11 de febrer de 2005, per la fusió de les ciutats de Kizukuri i dels pobles Inagaki, Kashiwa, Morita i Shariki. El nom de la ciutat és atípic perquè és escrit en hiragana mentre que els noms de les ciutats s'escriuen habitualment en kanjis.
A l'abril de 2020 la ciutat tenia una població de 31.723 habitants en 13.570 unitats residencials, i una densitat de població de 130 persones per km². La superfície del municipi és de 253,85 km².
La seva economia depèn fortament del sector primari, amb una especial importància de l'activitat pesquera comercial. Les produccions agrícoles de la ciutat són l'arròs, la poma, el meló i la síndria. Cal esmentar el peculiar cultiu de la brassènia (Brasenia schreberi), planta aquàtica consumida al Japó (on es coneix com a junsai, i que és un component freqüent de la coneguda sopa miso) i la Xina.