OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Eva García Saenz de Urturi

Eva García Saenz de Urturi (castellà: Eva García Sáenz de Urturi) (Vitòria, 20 d'agost de 1972) és una novel·lista basca.

## Carrera

Als 15 anys es va traslladar a Alacant, lloc de residència des de llavors. Després de llicenciar-se en òptica i optometria, va passar a treballar en el sector òptic i a la Universitat d'Alacant.
Interessada per la literatura, es va posar en contacte amb diverses editorials, però, en no rebre resposta, va decidir de publicar en 2012 La saga de los longevos via Amazon.com. Així es va donar a conèixer i la seva primera novel·la es va convertir en un fenomen literari en comparació d'altres best-sellers tradicionals.
En 2014 publica Los hijos de Adán (la segona part de La saga de los longevos) i Pasaje a Tahití, ambdues amb bona rebuda.
En 2016 publica El silencio de la ciudad blanca, la primera novel·la negra d'una trilogia ambientada a la seva ciutat natal. Per ambientar-se en aquest projecte, va contactar amb una acadèmia de policia, on va fer dos cursos d'inspecció tècnica ocular i revelat de petjades. Segons les seves paraules: "El pitjor va ser la inspecció tècnica ocular, ja que has de veure moltes fotos de crims i van ser dos mesos molt intensos i tècnics, però em va servir per fer la novel·la més versemblant i per escriure alguna cosa que no regirés l'estómac de l'espectador, volia una història que no esquitxés sang, més elegant". El 2017 va publicar la segona part d'aquesta trilogia, titulada Los ritos del agua.
El 2020 va guanyar el 69è Premi Planeta amb la novel·la Aquitania.

## Bibliografia

* (2012) La saga de los longevos (1a part)
* (2014) Los hijos de Adán (2a part de "La saga de los longevos")
* (2014) Pasaje a Tahití
* (2016) El silencio de la ciudad blanca (1a part de la trilogia)
* (2017) Los ritos del agua (2a part de la trilogia començada amb "El silencio de la ciudad blanca")
* (2019) Los señores del tiempo (3a part de la triologia comentada amb "El silencio de la cuidad blanca")
* (2022) El libro negro de las horas (3a part de "La saga de los longevos")

## Referències

* ↑ «Autores - Eva García Sáenz». La Esfera de los Libros. [Consulta: 22 octubre 2016].
* ↑ «De técnico en la biblioteca en la Universidad de Alicante a fenómeno mediático en Amazon». El Mundo, 23-05-2012 [Consulta: 22 octubre 2016].
* 1 2 «La vitoriana Eva García Sáenz de Urturi presenta en la Catedral de Santa María su reeixida novela El silencio de la ciudad blanca». El Correo, 06-07-2016 [Consulta: 22 octubre 2016].
* ↑ «De la novela histórica a la criminal». Diario Información, 19-04-2016 [Consulta: 22 octubre 2016].
* ↑ El Punt Avui. «Eva García Sáenz de Urturi guanya el 69è Premi Planeta amb la novel·la ‘Aquitania'». [Consulta: 16 octubre 2020].

## Enllaços externs

* Website d'Eva García Saenz de Urturi
# Left for Dead

Left for Dead és una pel·lícula estatunidenca-Argentina western de terror de 2007 dirigida per Albert Pyun i protagonitzada per Victoria Maurette.

## Sinopsi argumental

A Mèxic l'any 1895, Clementine Templeton rastreja obsessivament l'home buscat conegut com Sentenza per haver.la abandonat a ella i al seu fill. En els seus viatges, es troba amb una banda d'antigues prostitutes liderada per Mary Black, la filla de la qual també va quedar embarassada i abandonada per Sentenza.
Finalment localitzen la seva presa i l'arraconen en una ciutat fantasma remota anomenada Amnesty. Que està perseguida pel fantasma venjador del predicador assassinat Mobius Lockhardt, que ha fet un pacte amb el diable per romandre com un esperit terrestre incapaç de viatjar més enllà de les fronteres del cementiri de la ciutat i matar a qualsevol que l'envaeixi.
Però hi ha molts secrets que envolten el grup i la ciutat d'Amnesty, i els motius de tots no són els que semblen a primera vista. A mesura que les traïcions sagnants i les malifetes tornen per perseguir-los, hauran d'enfrontar-se al seu passat si esperen escapar amb vida d'Amnesty i de l'ira venjativa de Mobius Lockhardt.

## Repartiment

* Victoria Maurette com a Clementine Templeton
* María Alche com a Dora
* Soledad Arocena com a Cota
* Andres Bagg com Mobius Lockhardt
* Janet Barr com Mary Black
* Javier De la Vega com a Blake
* Adnen Helali com a Garrett Flaherty
* Oliver Kolker com Frankie Flaherty
* Brad Krupsaw com Conner Flaherty
* Mariana Seligmann com a Michelle Black

## Producció

La pel·lícula es va rodar en 12 dies, íntegrament a l'Argentina.

## Premis

* 2007 – Millor Director (Albert Pyun) – Estepona XIII. Setmana Internacional de Cinema Fantàstic de la Costa del Sol
* 2007 – Millor Actriu (Victoria Maurette) – Buenos Aires Rojo Sangre

## Referències

* ↑ Left for Dead (2007), onceuponatimeinawestern.com
* ↑ Albert Pyun's LEFT FOR DEAD Hits DVD March 4th Arxivat March 3, 2016, a Wayback Machine. Dec 28, 2007, Twitch Film
* ↑ «Albert Pyun Official Site». Arxivat de l'original el 2013-09-24. [Consulta: 4 maig 2023].
* ↑ «Edición 2007».
* ↑ Terminó el VIII festival Buenos Aires Rojo Sangre - Premios, axxon.com.ar

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Externalitat

Les externalitats són en la teoria econòmica els efectes negatius o positius de la producció o del consum d'un bé que tenen una incidència sobre el seu entorn, sense que l'empresa productora en porti tot el cost ni el repercuteixi en els preus de mercat.
Externalitats afecten tots indiferentment, també els actors econòmics (persones o empreses) que no són implicats en el contracte de compravenda, que va causar els efectes. Aquest és el cas d'emissions de gasos tòxics a l'atmosfera, que perjudiquen tota la humanitat però per les quals el productor no paga res. Pel costat dels beneficis es podria trobar el renaixement urbanístic d'un barri arruïnat, després de l'arribada d'una empresa que col·loca moltes persones o després de la construcció d'una infraestructura de transport.
Sobretot les externalitats negatives són subjecte de crítica. Així es va dir que l'electricitat nuclear només és a bon preu, perquè un part major dels costs (tractament de residus, protecció d'instal·lacions obsoletes...) són assumits per la col·lectivitat i les generacions futures. A poc a poc, es tendeix a internalitzar les externalitats negatives. Si abans tothom (l'estat, el contribuent) pagava pel tractament dels residus d'embalatge, avui en molts països s'inclou una petita aportació al preu final pel reciclatge i el tractament, segons el principi que el preu de venda ha de ser un «preu veritat» que fa compte del «cost veritat» d'un producte.

## Referències

* ↑ «Externalitat». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Energia nuclear: les mentides d'una indústria en declivi» Arxivat 2015-04-17 a Wayback Machine., Ecologia.cat, [consulta 14 de setembre de 2013
* ↑ Véronique Paternostre, «Coût vérité ou prix vérité : tenter d'y voir clair» (francès) Arxivat 2015-04-17 a Wayback Machine., Analyses critiques, Inter Environnement Wallonie, 23 de juny de 2006 (en català: Cost veritat o preu veritat: una clarificació)
# The Meg

The Meg és una pel·lícula xineso-americana d'acció, terror i ciència-ficció del 2018, dirigida per Jon Turteltaub i amb guió de Dean Georgaris, Jon Hoeber i Erich Hoeber. S'ha subtitulat al català.

## Sinopsi

En Jonas Taylor és un antic capità de la marina i un submarinista especialitzat en les aigües profundes. El recluten per endinsar-se a l'Oceà Pacífic, per salvar un equip de científics atrapat a les restes d'un submarí que ha estat atacat i malmès per un tauró prehistòric de vint metres de llargària, conegut amb el nom de Meg. Contractat per un oceanògraf xinès, en Taylor ha de superar les seves pors i afrontar una segona vegada el depredador que ja s'havia trobat abans en una expedició per salvar uns homes atrapats a les profunditats de l'oceà.

## Repartiment

* Jason Statham: Jonas Taylor
* Li Bingbing: Suyin Zhang
* Rainn Wilson: Jack Morris
* Ruby Rose: Jaxx Herd
* Winston Chao: Dr. Minway Zhang
* Cliff Curtis: James "Mac" Mackreides
* Page Kennedy: DJ
* Jessica McNamee: Lori
* Olafur Darri Olafsson: The Wall
* Robert Taylor: Dr. Heller
* Shuya Sophia Cai: Meiying
* Masi Oka: Toshi
* Rob Kipa-Williams: D'Angelo
* Tawanda Manyimo: Marks

## Referències

* ↑ «Film releases». Variety Insight. [Consulta: 14 maig 2018].
* ↑ «The Meg». Goita què fan, ara!. [Consulta: 23 abril 2024].
# Felip Vinyes

Felip Vinyes (Girona, 1583 - Madrid, 1643) va ser un jurista català.

## Biografia

Estudia Dret civil i canònic a Osca, on presumiblement resideix fins a 1609, quan es matricula com a jurisperit a Barcelona. A la capital catalana treballa per particulars, institucions (Diputació del General i Consell de Cent), i almenys des de 1613, també per l’estament militar.
El 1622 adquireix una notable notorietat. Les constitucions catalanes establien que, en cas de mort del monarca, el virrei de Catalunya havia de ser nomenat novament, situació que es va plantejar arran de la mort de Felip III de Castella. Com a assessor del General, Vinyes convenç als diputats del General que acceptin la pròrroga automàtica del duc d’Alcalà en el càrrec a canvi d’una visita pròxima del nou monarca (Felip IV de Castella) a Catalunya. El mateix any, Vinyes publica anònimament el Memorial dels fonaments i motius, la base ideològica dels defensors de la sobirania popular i el pactisme durant la primera meitat del segle xvii.
En les Corts Generals de 1626, Vinyes representa el braç militar en la petició d’un Tribunal de Contrafaccions que vetllés pel compliment de les constitucions catalanes. A finals de la dècada, accepta el càrrec d’assessor de la Diputació pel sexenni 1629-1635.
Segons Antonio Fernández, Vinyes va convertir-se en “un puntal de la política reial a Catalunya” arran de la seva promoció a la Reial Audiència (1630). Un canvi de posicionament que es concreta en l’assessorament al duc de Cardona durant els dos primers virregnats (1630-32 i 1633-38) i en el nomenament com advocat fiscal patrimonial (1634).
Durant els anys trenta, Vinyes defensa la preeminència de la sobirania reial i es decanta pels interessos de la Corona Hispànica en la problemàtica per la recaptació del quint i altres conflictes amb els diputats del General.
Arran de l’esclat revolucionari de juny de 1640, s'exilia a Madrid. La seva fidelitat a Felip IV de Castella es va veure recompensada amb el càrrec de regent al Consell d’Aragó (1641). A la capital del regne, va començar a escriure Ilustraciones y discursos chronológicos y jurídico políticos del Principado de Catalunya, inacabada quan va morir (1643) i fins ara inèdita.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Felipe Vinyes» (en castellà). Real Academia Historia. [Consulta: 23 novembre 2022].
# Fina Solà Font

Josepa (Fina) Solà i Font (Vic, 13 de febrer de 1958 - Santa Eulàlia de Riuprimer, 20 de setembre de 2021) va ser una escenògrafa catalana.
L'any 1978 Fina Solà junt amb Carles Pujols i Juan Grau van fundar el Circ Sèmola. Una companyia innovadora que va portar a terme sis espectacles de carrer: Últim espectacle (1979), Hop (1980), Gournac (1981), Trànsit (1983), Expansió 2 (1984) i Per exemple (1987).
L'any 1988, la companyia va fer una transició important amb l'espectacle In Concert que va presentar a la Fira de Tàrrega i va passar a anomenar-se Sèmola Teatre. Fina Solà, a partir d'aquell moment es va convertir en codirectora, escenògrafa dels muntatges escènics i sovint figurinista amb espectacles d'una gran projecció internacional: In Concert (1988), Híbrid (1992), Esperanto (1997), ¿Bailamos? (2000) i Centvinticinc (2004) fins que la companyia es va dissoldre el 2006.
A partir de 2005, va començar a col·laborar, junt amb Carles Pujols, amb el Teatre Principal de Palma. Va participar en el festival grecollatí de Balears com El soldat fanfarró d'Aristòfanes. Va realitzar escenografies per l'òpera Construïm una ciutat de Hindemith, el Diluvi de Noé, l'òpera Brundibar de Hans Krasa, en el recull d'òperes Una nit vaig somniar, l'illa una adaptació del conte de d'A. Greder, El Petit Escuraxemeneies de Benjamin Britten. També va der la codirecció del monòleg Qualsevol una adaptació del text d'E. di Luca interpretat per Carles Pujols amb qui va col·laborar en altres ocasions com a consultora i fent attrezzos.
Va conrear l'art en totes les expressions, en especial cossos volumètrics de pedra, fusta i metall. Va fer diverses exposicions entre les quals Huerfanitos amb els seus germans Tiua i Jordi. Col·laboradora del projecte Parelles artístiques de 2010 a 2020.
La tardor del 2023 es va fer una retrospectiva de la seva feina al CATEB d'Osona-Moianès – Vic.

## Referències

* ↑ Teatre, Institut del. «Circ Sèmola (1978-1986); Sèmola Teatre (1986/1988–2006)». [Consulta: 7 desembre 2023].
* ↑ Fondevila, Santiago «La compañía catalana Sémola Teatre llega a Barcelona tras una gran gira internacional con un poético montaje de gran dureza visual». La Vanguardia (Hemeroteca), 07-10-1998, pàg. 47 [Consulta: 25 desembre 2023].
* ↑ Cateb, Col·legi de l'Arquitectura Tècnica de Barcelona. «Homenatge a Fina Solà i Font». [Consulta: 25 desembre 2023].
* ↑ Zirkólika, Revista de las Artes Circenses. «Homenaje a Fina Solà i Font». [Consulta: 25 desembre 2023].
# Folke Wassén

Folke Wassén (suec: Folke Viktor Wassén) (Göteborg, 18 d'abril de 1918 - Göteborg, 22 d'octubre de 1969) va ser un regatista suec, vencedor d'una medalla olímpica. Era germà del també regatista Magnus Wassén.
El 1952 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Hèlsinki, on va guanyar la medalla de bronze en la classe de 5,5 metres del programa de vela. A bord del Hojwa, formà tripulació junt a Carl-Erik Ohlson i Magnus Wassén.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Folke Wassén». [Consulta: 18 octubre 2021].
* ↑ «Folke Wassén - Sveriges Olympiska Kommitté» (en suec). [Consulta: 18 octubre 2021].
# Francesc Aguilar i Ricart

Francesc Aguilar i Ricart, (Lleida, 6 d'abril de 1872 − ¿Manila, ca. 1935? (Filipines) fou un organista i compositor català del segle xix.

## Biografia

Va ingressar de petit a l'escolania del monestir de Montserrat, on va tenir com a mestre el cèlebre pare Manuel Guzmán. Fou un avantatjat organista i compositor d'algunes peces de repertori eclesiàstic, com ara algunes misses i un rosari cantats, especialment després de prendre l'hàbit benedictí al mateix monestir de Montserrat, el 9 de novembre de 1889. Va fer la seva professió simple el 31 de desembre de 1890 i la professió solemne l'1 de gener de 1897, essent ordenat sacerdot el 6 de març de 1898.
Durant un temps va treballar com a organista al monestir de Montserrat i també al santuari de la Mare de Déu del Miracle (Solsonès) i al monestir de Nuestra Señora de Valvanera (La Rioja).

## Referències

* ↑ Zaragoza Pascual, Ernesto. «Francisco Aguilar Ricart». Real Academia de la Historia. [Consulta: 18 novembre 2021].

## Bibliografia

* Arxiu del Monestir de Montserrat: Llibre de vesticions; Llibre de professions.
* CARALT, Ambròs M., L'Escolanía de Montserrat. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1955.
* ZARAGOZA PASCUAL, Ernesto. «Músicos benedictinos españoles (siglo XX)», Revista de Musicología, V/1 (1982), p. 83-110.
* ZARAGOZA PASCUAL, Ernesto. «Aguilar Ricart, Francisco», Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Madrid: SGAE, 1999, vol 1, p. 117.
# Gwai wik

Re-cycle (cantonès: 鬼域 Gwai wik) és una pel·lícula de terror de 2006 dirigida pels germans Pang i protagonitzada per Angelica Lee. La pel·lícula va ser la cloenda del programa Un Certain Regard del 59è Festival Internacional de Cinema de Canes. També va ser una reunió per als Pangs i l'actriu Lee, que va protagonitzar l'èxit de The Pangs de 2002 The eye (L'ull). És una coproducció Hong Kong/Tailàndia.

## Argument

Ting-yin, una jove novel·lista, està lluitant per crear un seguiment de la seva trilogia de novel·les romàntiques més venuda. Ni tan sols ha començat amb el llibre encara i el seu agent ja ha anunciat que el proper títol, The Recycle, tractarà sobre el sobrenatural.
Després d'esborrar el seu primer capítol, s'atura i esborra el fitxer del seu ordinador. Aleshores comença a veure coses estranyes i inexplicables i descobreix que està experimentant els esdeveniments sobrenaturals que va descriure a la seva futura novel·la.

## Repartiment

* Angelica Lee com a Ting-yin/Chu Xun
* Lawrence Chou com Abby
* Siu-Ming Lau
* Rain Li
* Jetrin Wattanasin
* Cheang Pou-soi

## Controvèrsia

Ting-yin es troba en un univers paral·lel on acaben coses abandonades, inclòs fetus avortats, que combinat amb la representació de la personalitat del personatge principal. els dimonis sobre el seu propi fill avortat fa que alguns crítics creguin que la pel·lícula porta un missatge anti-avortament. "Aquest és un dels temes de la pel·lícula. No volem dir si l'avortament és correcte o incorrecte", va dir Oxide Pang en una entrevista.

## Referències

* ↑ «Festival de Cannes: Re-cycle». festival-cannes.com. [Consulta: 14 desembre 2009].
* ↑ Tan, Jeanine (6 July 2006), "It's a horror film, not a crusade", Channel NewsAsia.

## Enllaços externs

* Re-cycle al Festival de Canes
# Gran Premi del Canadà del 1967

Resultats del Gran Premi del Canadà de Fórmula 1 de la temporada 1967, disputat al circuit de Mosport el 27 d'agost del 1967.

## Resultats de la cursa

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retir. | Pos. de sort. | Punts |
| 1 | 1 | Jack Brabham | Brabham - Repco | 90 | 2h 40' 40.0 | 7 | 9 |
| 2 | 2 | Denny Hulme | Brabham - Repco | 90 | + 1' 01.9 min. | 3 | 6 |
| 3 | 10 | Dan Gurney | Eagle - Weslake | 89 | + 1 Volta | 5 | 4 |
| 4 | 4 | Graham Hill | Lotus - Ford | 88 | + 2 Voltes | 2 | 3 |
| 5 | 16 | Mike Spence | BRM | 87 | + 3 Voltes | 10 | 2 |
| 6 | 20 | Chris Amon | Ferrari | 87 | + 3 Voltes | 4 | 1 |
| 7 | 19 | Bruce McLaren | McLaren - BRM | 86 | + 4 Voltes | 6 | |
| 8 | 9 | Jo Bonnier | Cooper - Maserati | 85 | + 5 Voltes | 14 | |
| 9 | 12 | David Hobbs | BRM | 85 | + 5 Voltes | 12 | |
| 10 | 8 | Richard Attwood | Cooper - Maserati | 84 | + 6 Voltes | 13 | |
| 11 | 6 | Mike Fisher | Lotus - BRM | 81 | + 9 Voltes | 17 | |
| Ret | 3 | Jim Clark | Lotus - Ford | 69 | Encesa | 1 | |
| DSQ | 5 | Eppie Wietzes | Lotus - Ford | 69 | Desqualificat | 16 | |
| Ret | 15 | Jackie Stewart | BRM | 65 | Accelerador | 9 | |
| NC | 11 | Al Pease | Eagle - Climax | 47 | No classificat | 15 | |
| Ret | 17 | Chris Irwin | BRM | 18 | Virolla | 11 | |
| Ret | 71 | Jochen Rindt | Cooper - Maserati | 4 | Encesa | 8 | |
| NVQ | 41 | Tom Jones | Cooper - Climax | | | | |

## Altres

* Pole: Jim Clark 1' 22. 4
* Volta ràpida: Jim Clark 1' 23. 1 (a la volta 54)

## Referències

* «La web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-02-18. [Consulta: 12 març 2010].

## Enllaços externs

* Fotos del GP del Canadà de 1967 al circuit de Mosport
# Pseudantechinus mimulus

Pseudantechinus mimulus és un petit marsupial carnívor de l'ordre dels dasiüromorfs. Només viu en unes quantes localitzacions petites i aïllades del nord d'Austràlia. És l'espècie més petita i rara del gènere Pseudantechinus.

## Referències

* ↑ Menkhorst, Peter. A Field Guide to the Mammals of Australia. Oxford University Press, 2001, p. 60.
Espècies vivents de dasiüromorfs :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Família Dasyuridae, subfamília Dasyurinae :
Família Dasyuridae, subfamília Sminthopsinae :
Família Myrmecobiidae :
# Roman Neustädter

Roman Neustädter (Dnipropetrovsk, Unió Soviètica, 18 de febrer de 1988) és un futbolista alemany nacionalitzat rus; Juga com a migcampista defensiu en el Schalke 04 de la Bundesliga i és internacional per la Selecció de futbol de Rússia des del 2016.

## Biografia

Roman Neustädter va néixer el 18 de febrer de 1988 en ¡Dnipropetrovsk (Ucraïna, llavors part de la Unió Soviètica). El seu pare, el futbolista kazakh-germà Peter Neustädter, estava jugant en el FC Dnipro Dnipropetrovsk de la Primera Divisió soviètica al moment que el seu fill va venir al món. Roman viu a Alemanya des dels quatre anys i ha passat tota la seva infància en Magúncia.
Des de jove va formar part del planter del 1. FSV Mainz 05, on el seu pare triomfava com a defensa central, i entre 2006 i 2009 va formar part del filial. El debut en el primer equip arribaria el 2008, ocupant la demarcació de migcampista defensiu, i tan sols un any després va ser contractat pel Borussia Mönchengladbach de la Bundesliga. De les tres temporades que va romandre allí, la seva millor campanya va ser la 2011/12 després que el conjunt renà aconseguís classificar-se per la Lliga de Campions de la UEFA. Al mateix temps va debutar en la selecció sub-21 de Alemanya.
El 2012 va ser contractat per quatre temporades pel FC Schalke 04, al que va arribar amb la carta de llibertat.
Malgrat el seu passat amb les categories inferiors germanes, Neustädter va acabar acceptant la trucada de la selecció absoluta de Rússia per disputar l'Eurocopa 2016.

## Clubs

| Club | País | Any | Partits | Gols |
| 1. FSV Mainz 05 | Alemanya | 2008 - 2009 | 16 | 1 |
| Borussia Mönchengladbach | Alemanya | 2009 - 2012 | 58 | 1 |
| FC Schalke 04 | Alemanya | 2012 - Present | 85 | 6 |

## Referències

* ↑ «L'últim assaig de Rússia». MarcadorInt, 23-05-2016. Arxivat de l'original el 2016-06-27. [Consulta: 23 maig 2016].
* ↑ «Tendenz: Neustädter bald russischer Nationalspieler» (en alemany). Kicker, 07-01-2016. [Consulta: 23 maig 2016].

## Enllaços externs

* Official Website of Roman Neustaedter Arxivat 2014-12-18 a Wayback Machine.
* Roman Neustädter Fitxa a Fussballdaten
* ESPN FC profile
# Detlef Okrent

Detlef Okrent, va ser un jugador d'hoquei sobre herba alemany que va competir durant la dècada de 1930.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Berlín, on va guanyar la medalla de plata com a membre de l'equip alemany en la competició d'hoquei sobre herba. A nivell de clubs jugà al Rostocker HTC.
Es va unir a les SS l'1 d'octubre de 1933 (número SS 120.075) i al Partit Nacionalsocialista Alemany dels Treballadors l'1 de maig de 1937. A les SS va assolir el grau de SS-Sturmbannführer de les Waffen-SS l'abril de 1944. Com a jutge de les SS de la 2a Divisió Panzer SS "Das Reich", va ser encarregat d'investigar la massacre Orador de Glana, però va interrompre el procediment sense resultat. Després de la guerra va ser interrogat com a testimoni en diverses ocasions, però no es van presentar càrrecs contra ell.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Detlef Okrent». [Consulta: 22 febrer 2025].
* ↑ Bundesarchiv R 9361-III/546177
* ↑ Detlef Okrent a www.dws-xip.pl
* ↑ «Das SS-Massaker von Oradour-sur-Glane 1944», 17-03-2015. [Consulta: 22 febrer 2025].