OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Component fortament connex

En teoria de grafs, un graf dirigit és fortament connex si per a cada parell de vèrtexs $u$ i $v$ hi ha un camí de $u$ cap a $v$ i un camí de $v$ cap a $u$. Els components fortament connexos (CFC) d'un graf dirigit són els seus subgrafs màxims fortament connexos. Aquests subgrafs formen una partició del graf.
Un subgraf fortament connex és màxim si conté tots els vèrtexs del graf o si en afegir-hi un vèrtex més del graf deixa de ser fortament connex.
El càlcul dels components fortament connexos d'un graf és un dels problemes fonamentals de la teoria dels grafs. El primer algorisme que treballa en temps lineal per a resoldre aquest problema va ser proposat per Robert Tarjan el 1970 a base d'una cerca en profunditat (depth-first search). Altres algorismes apareixen en els principals textos d'algorísmica.
La complexitat d'aquest algorisme és $O(V+E)$.

## Algorisme

Sigui $G=(V,E)\,$ un graf dirigit:
* S'aplica la cerca en profunditat sobre $G$
* Es calcula el graf traslladat.
* S'aplica la cerca en profunditat sobre $G^{t}$ (el graf traslladat) iniciant la recerca en els nodes de major a menor temps de finalització obtinguts en la primera execució de cerca en profunditat (pas 1)
* El resultat serà un bosc d'arbres. Cada arbre és un component fortament connex.
Les dues recerques en profunditat i la construcció del graf revers consumeixen temps lineal, de manera que el temps total és també lineal. El 2002 es va publicar una demostració de correcció d'aquest algorisme.

## Referències

* ↑ RE Tarjan, Depth-First search and linear graph algorithms, SIAM J. Comp. 1 (1972) 146-60.
* ↑ AV Aho, J.E. Hopcroft, J.D. Ullman, Data Structures ans Algorithms, Addison-Wesley, MA, 1983.
* ↑ TH Corman, C.E. Leiserson, R.L. Rivest, Introduction to Algorithms, MIT Press, Cambridge, MA, 1990
* ↑ I. Wegener, A simplificat correctness proof for a well-known algorithm computing strongly connected components, Information Processing Letters, 83 (2002) 17-19.
# Agrupació Esportiva Sedis Bàsquet

L'Associació Esportiva Sedis Bàsquet, anomenat com Cadí la Seu per motius de patrocini, és un club català de bàsquet de la ciutat de La Seu d'Urgell.
El club fou fundat per Francesc Font Domènech l'any 1965 amb la formació d'un equip sènior masculí amb el nom d'UDSU-Maxcali. L'any 1969 adoptà el nom AE Sedis Bàsquet. El club inicià una tasca de promoció del bàsquet als col·legis, sobretot a La Salle, i es crearen tres equips juvenils amb noms de Sedis Fènix, Sedis Tigres i Sedis 70. La temporada 1970-71, de la mà d'en Lluís Vilarrubla neix el primer equip femení. L'equip femení és la secció més destacada de l'entitat. Aconseguí l'ascens a la Lliga Femenina la temporada 2006-07, on ha jugat des d'aleshores. Entre d'altres èxits, el club urgellenc ha guanyat set Lligues catalanes (2007, 2015, 2016, 2021, 2022, 2023 i 2024). aconseguí la tercera posició de la Lliga estatal la temporada 2018-19, com també ha disputat 3 edicions de la Copa de la Reina arribant a semifinals l'edició de 2019, i a l'EuroCup Women, on ha participat també en 4 ocasions arribant a quarts de final, com a màxim històric, la temporada 2022-23.
Les instal·lacions utilitzades pel club per ordre cronològic han estat les següents: Camp del Codina, Càmping Envalira, Col·legi la Salle, Càmping Envalira, Pavelló Poliesportiu, Col·legi la Salle, Pavelló Poliesportiu, Palau d'Esports. Entre d'altres jugadores, destaquen Andrea Vilaró, campiona de l'Eurobasket 2019 amb la selecció espanyola, Georgina Bahí, Ariadna Pujol, Laura Peña, Anna Palma.

## Palmarès

* 7 Lligues catalanes de bàsquet femenina (2007, 2015, 2016, 2021, 2022, 2023 i 2024)
* 1 Lliga espanyola de bàsquet femenina 2 (2006-07)
* 1 Copa Pirineus: 1973

## Referències

* 1 2 «Història de la AE Sedis Bàsquet». Arxivat de l'original el 2011-02-01. [Consulta: 3 març 2011].
* ↑ Sánchez, Borja. «La cinquena del Cadí». L'Esportiu, 03-10-2022. [Consulta: 5 octubre 2022].
* ↑ «El Club Sedis, de Seo de Urgel, ganador de la Copa Pirineos» (en castellà), 24-07-1973. [Consulta: 3 març 2011].

## Enllaços externs

* Agrupació Esportiva Sedis Bàsquet - Lloc web oficial
# Republicans Independents

Els Republicans Independents van ser una formació política francesa de caràcter conservador, creada com a grup el 1962 però que no va prendre forma de partit polític fins al 1966.

## Quarta República

Es tractava inicialment d'un grup de polítics francesos conservadors, que es van reunir durant la IV República, i la característica comuna de la qual era la seva negativa a participar en el Partit Republicà de la Llibertat (PRL). Els Republicans Independents d'aquesta època es van adherir al Centre Nacional d'Independents i Camperols (CNIC) en 1949.

## Cinquena República

Una part del CNIC, agrupada al voltant de Valéry Giscard d'Estaing, s'escindí després de la moció de censura al govern de Georges Pompidou el 1962. Aquest Comitè d'Estudis i Unió dels Republicans Independents es constituïx en Federació Nacional de Republicans i Independents (FNRI) en 1966 dirigida per Michel Poniatowski, força que donarà suport als gaullistes (UNR-UDT que després va passar a ésser UDR). La FNRI es converteix en Partit Republicà i Republicà Independent (PRRI), i passa a ser anomenat Partit Republicà (PR) en 1977. Els Joves Republicans Independents (JRI), el Moviment de Joves Giscardians (MJG) i després Generació Social i Liberal (GSL, del que han estat responsables entre altres Jean-Pierre Raffarin i Patrick Poivre d'Arvor) han constituït els moviments juvenils dels RI.
A les eleccions presidencials franceses de 1974 van donar suport la candidatura de Valéry Giscard d'Estaing. El 2002 les restes del grup es van unir a la Unió pel Moviment Popular (UMP).
* Cronologia de partits i llurs presidents
* Républicains indépendants
* Parti républicain
* Démocratie libérale
* $_{1966}$
* $_{1974}$
* $_{1977}$
* $_{1988}$
* $_{1990}$
* $_{1995}$
* $_{1997}$
* $_{2002}$
* Valéry Giscard d'Estaing
* Michel Poniatowski
* Jean-Pierre Soisson
* François Léotard
* Gérard Longuet
* François Léotard
* Alain Madelin
* $_{1978}$
* $_{PériodeUDF}$
* $_{1998}$

## Resultats electorals
### Eleccions Presidencials

| Any | Candidat | 1a volta | 1a volta | 2a volta | 2a volta | Resultat |
| Any | Candidat | Vots | % | Vots | % | Resultat |
| 1974 | Giscard d'Estaing | 8,326,774 | 32,6 / 100 | 13,396,203 | 50,81 / 100 | 1 Elegit |

### Eleccions legislatives

| Any | Líder | 1a volta | 1a volta | 2a volta | 2a volta | Escons | +/− | Govern |
| Any | Líder | Vots | % | Vots | % | Escons | +/− | Govern |
| 1962 | Giscard d'Estaing | 1,089,348 | 5.94 | 1,444,666 | 9.46 | 27 / 491 | 27 | Coalició |
| 1967 | Giscard d'Estaing | 8,448,082 | 37.73 | 7,972,908 | 42.60 | 42 / 491 | 15 | Coalició |
| 1968 | Giscard d'Estaing | 9,667,532 | 43.65 | 6,762,170 | 46.39 | 61 / 491 | 19 | Coalició |
| 1973 | Giscard d'Estaing | 8,242,661 | 34.68 | 10,701,135 | 45.62 | 55 / 491 | 6 | Coalició |
# Drzwi w murze

Drzwi w murze (en polonès la porta a la paret) és una pel·lícula dramàtica polonesa del 1974 dirigida per Stanisław Różewicz.

## Argument

Wiktor Zawadzki és un dramaturg que arriba a la costa per participar en l'assaig d'una representació basada en el seu text al teatre de Gdańsk. És un text difícil, metafòric i avantguardista. El director no té pràcticament cap concepte artístic, els actors no saben interpretar els seus papers. Wiktor lloga una habitació en allotjament privat perquè no hi ha llocs a l'hotel. Allí coneix a una jove Krystyna amb la seva mare. El dramaturg es va implicant gradualment en les seves vides i els seus problemes, arribant fins i tot a tenir un fugaç romanç amb Krystyna.

## Repartiment

* Zbigniew Zapasiewicz − dramaturg Wiktor Zawadzki
* Ryszarda Hanin − mare de Krystyna
* Wanda Neumann − Krystyna
* Jerzy Radziwiłowicz − Henryk, xicot de Krystyna
* Janusz Paluszkiewicz − actor
* Elżbieta Goetel

## Recepció i premis

Fou exhibida com a part de la secció oficial del Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 1974, en la que finalment va rebre una conquilla de plata.

## Enllaços externs

* Imatges de la pel·lícula a Fototeka

## Referències

* ↑ Drzwi w murze a filmpolski.pl
* ↑ Drzwi w murze Arxivat 2021-10-19 a Wayback Machine. a tor.com
* ↑ Premis del 1974 al web del Festival de Sant Sebastià
# Euda Solé i Ventura

Euda Solé i Ventura (Barcelona 1904 - 1994) va ser una esmaltadora de vidre i ceramista catalana.

## Biografia

Filla del diputat a les Corts Joan Solé i Pla i d'Àngela Ventura Maymó, cap a 1919 va estudiar dibuix a l'Acadèmia Baixas del carrer del Pi de Barcelona, junt amb la seva germana Núria Solé i Amèrica Cardunets, amb qui formarien una gran amistat. Les tres van ampliar estudis a l'Escola Superior dels Bells Oficis de Barcelona cap al 1920, matriculant-se en l'assignatura d'arts de la terra i esmalt sobre vidre que impartía el ceramista Francesc Quer.
L'any 1921 les tres artistes es van donar a conèixer, com a alumnes de Francesc Quer a les Galeries Laietanes, exposant vidres esmaltats i ceràmica. Aquesta exposició conjunta de les tres dones a les Galeries Laietanes, amb el seu mestre, es va anar repetint cada dos anys com a mínim fins al 1929.
El 1925 les tres van participar en l'Exposició Internacional d'Arts Decoratives de París, on Amèrica va obtenir una medalla. El mateix any exposaven a l'Ateneu Gironí junt amb Alexandre Cardunets, pare d'Amèrica.
Es va casar cap al 1926, ja que en aquesta data ja figura amb el cognom del marit en l'exposició de fotografies, dibuixos i vidres esmaltats que, amb Alexandre i Amèrica Cardunets, les dues germanes van presentar a l'Ateneu Igualadí de la Classe Obrera, amb motiu de la diada de Sant Jaume. L'any següent van participar en l'exposició pro-monument Garreta que es va fer a la Sala Parés. L'abril de 1929 exposaven els seus vidres a la Sala Parés i aquell mateix any van participar en l'Exposició Internacional de Barcelona del 1929.
A finals de 1939, acabada la Guerra Civil, les dues germanes es van exiliar, junt amb els pares. Euda va marxar també amb el seu marit i la seva filla Núria, que tenia vuit anys. Primer van viure a Barranquilla, Colòmbia i després a Veneçuela. Tot i que la seva germana Núria havia tornat a Barcelona l'any 1948, Euda no ho va fer fins gairebé deu anys més tard, cap al 1957.

## Referències

* ↑ Miscel·lània en homenatge a Joan Ainaud de Lasarte. vol. 2. Museu Nacional d'Art de Catalunya, Institut d'Estudis Catalans i Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1999, p. 237. ISBN 84-7826-970-3.
* ↑ Repertori d'exposicions individuals d'art a Catalunya (fins a l'any 1938). Institut d'Estudis Catalans, Memòries de la Secció Històrico-Arqueológica, LI, 1999, p. 81, cat. 539-543. ISBN 84-7283-444-1.
* 1 2 Repertori de catàlegs d'exposicions col·lectives d'art a Catalunya (fins a l'any 1938). Institut d'Estudis Catalans, Memòries de la Secció Històrico-Arqueológica, LIX, 2002, p. 146 i 156. ISBN 84-7283-661-4.
* ↑ L'Esquella de la Torratxa, 26-04-1929, p. 259.
* ↑ «Desaparició i reaparició del símbol». Museu d'Història de Catalunya. [Consulta: 3 febrer 2020].
# Jordi Colomer i Gallego

Jordi Colomer i Gallego (Barcelona, 10 d'abril de 1942) és un alpinista i dirigent esportiu català.
Com a membre del Club Excursionista de Gràcia, el 1963, juntament amb Jaume Mas, obrí la via Mas-Colomer a les Roques d'en Benet, a tocar d'Horta de Sant Joan. Ha format part d'expedicions al Mont Kenya i al Ruwenzori l'any 1966. Al 1968 organitça una expedició al Gran Atlas (Marroc). També ha dirigit diverses expedicions, com la que el seu club feu a l'Alpamayo el 1972, i la primera expedició al esperó SW del Saraghrar el 1975 i va participar en la del 1977. El 1979 també va participar en l'expedició catalana al Dhaulagiri. També va dirigir les expedicions a l'Ama Dablam el 1981, a Groenlàndia el 1983, a l'Hoggar el 1985, i al Tilicho el 1987. L'any 1988 recuperà el GAME (Grup d'Alta Muntanya Espanyol) i l'EEAM (Escola Espanyola d'Alta Muntanya), que havien caigut en l'oblit deu anys abans. Ha estat vicepresident de la Federación Española de Deportes de Montaña y Escalada. Fou president de l'Internacional Ski Mountaineering Council entre els anys 1999 i el 2007, i ha estat vicepresident de la Unió Internacional d'Associacions d'Alpinisme (UIAA), la qual dirigí el 2012. També ha ocupat càrrecs en l'organització Mountain Wilderness i la International Skyrunning Federation. Darrerament, fou el director de la Travessa Matagalls-Montserrat del 2019. El 2007 li fou atorgada la medalla al mèrit esportiu del Consejo Superior de Deportes.
El 3 d'abril de 2022 va ser nomenat membre d’honor de l’associació Grup Cavall Bernat per la seva aportació a l'alpinisme per les seves activitats a Catalunya i a nivell internacional.

## Referències

* 1 2 3 «Jordi Colomer i Gallego». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Mas-Colomer a les Roques de Benet». Escalatroncs. Ressenyes d'escalada. Arxivat de l'original el 20 de setembre 2020 [Consulta: 15 setembre 2019].
* ↑ «Més de 300 escaladors a la 38a Trobada del Grup Cavall Bernat - FEEC - Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya». [Consulta: 10 maig 2023].
# Sheng Xi Fu

Sheng Xi Fu és una empresa de moda xinesa originària de Tianjin, dedicada a la confecció i venda de capells. La marca va ser dividida entre diverses botigues arreu del país, sent la més famosa la de Beijing, que té el reconeixement de Zhonghua Laozihao, honor reservat a establiments antics que elaboren productes mitjançant tècniques tradicionals. El 2010 van obrir un museu a Beijing.
Entre els seus clients hi han figurat personalitats com Mao Zedong, Zhou Enlai, Liu Shaoqi, Jiang Zemin o els presidents de Corea del Nord, Indonèsia o Cambodja.

## Història

Va ser fundada el 1911 per Liu Xisan, natural de Shandong, i el primer producte que fabricaren va ser el capell de palla. Originàriament s'anomenava Sheng Jufu, obtenint el nom actual el 1925, quan es reubica la botiga a la concessió francesa de Tianjin. El 1936 ja exportava a Europa, Austràlia i Estats Units.
El 1956, el govern reordena la producció. Per ordre de Zhou Enlai, es preserven i milloren les tècniques tradicionals de fabricació de capells alhora que s'establien branques i noves fàbriques a diferents ciutats del país, com la de Beijing.

## Galeria

* Edifici de la botiga de Tianjin
* Botiga de Beijing, situada al carrer Wangfujing.
* Botiga de Qingdao, situada a l'avinguda Zhongshan.

## Referències

* ↑ China Market. China Market Publishing Corporation, 1983. «The Sheng Xi Fu Hat Store in Beijnig's downtown Wangfujing area has a fascinating history of more than 70 years. It was first setup inTianjnin 1912 by Liu Zhanen (otherwise known as Xisan).»
* 1 2 3 历史荣誉，北京盛锡福帽业有限责任公司，于2013-05-04查阅 的存檔，存档日期2014-02-27.
* 1 2 Chang, Lu. «Sheng-Xi-Fu Headwear and Cultural Museum». CRIEnglish, 14-08-2014. Arxivat de l'original el 2019-11-05. [Consulta: 5 novembre 2019].
* ↑ «《这里是北京》：盛锡福皮帽——绝顶的手艺». China BeijingTV News Channel, 04-10-2015. [Consulta: 5 novembre 2019]. «《Açò és Beijing》: La gorra de cuir de Sheng Xifu: artesania superior.»
* ↑ «Sheng Xi Fu Hattery». Turisme de Beijing, 16-10-2012. [Consulta: 5 novembre 2019].
* ↑ «Flourishing with World Famous Reputation - Chinese Hat Culture -». eBeijing. Arxivat de l'original el 2019-11-05. [Consulta: 5 novembre 2019].
* 1 2 «Sheng Xifu, the Century Old Business - Chinese Hat Culture». eBeijing. Arxivat de l'original el 2019-11-05. [Consulta: 5 novembre 2019].

## Enllaços externs

* Web oficial de Beijing Shengxifu Hat Industry Co, Ltd.
* Web oficial de Wuhan Shengxifu Hat Industry Co, Ltd. Arxivat 2013-07-19 a Wayback Machine.
* Web oficial de Shanghai Yayu Hat Industry Co, Ltd.
# Samuel Webbe (sr.)

Samuel Webbe (Maó, Menorca, 1740 - Londres, Regne Unit, 25 de maig de 1816) fou un músic i compositor catòlic anglès. Era pare de Samuel Webbe i fill d'un funcionari del govern britànic. Son pare morí molt aviat després del seu naixement i sa mare tornà a Londres, on va educar-lo en circumstàncies força difícils. A l'edat d'onze anys, quan començà un aprenentatge de fuster, la seva mare ja morí. Descobrí el seu talent musical a la fusteria quan havia de reparar la caixa d'un clavicèmbal. Començà estudiar música amb Carl Barbandt. Fou nomenat organista de la capella de l'ambaixada de Portugal el 1776.
Està sebollit al cementiri Old St Pancras Cemetery a Camden.

## Obra

A més d'un centenar cançons burlesques (catches i glees), les quals es publicaren en diverses antologies, va compondre vuit antífones a doble cor i altres fragments de música religiosa; una Oda a Santa Cecília, a sis veus; un Concert per a piano i un Rèquiem.

## Referències

* ↑ https://menorca.info/menorca/cultura/2016/590762/samuel-webbe-descobriment-compositor.html Arxivat 2016-12-12 a Wayback Machine.
* ↑ Enciclopèdia Espasa, Volum 69, pàg. 1704, ISBN 84-239-4569-3
* ↑ «Composer: Samuel Webbe» (anglès), 'Hymn Tune, The Hymn Society
* ↑ «Samuel Webbe, Sr.» Arxivat 2013-10-29 a Wayback Machine., Hymntime.com
* ↑ «Samuel Webbe grave monument detail», Gravestone Photographic Resource. An international directory of grave monuments
* ↑ Samuel Webbe, A collection of Motetts and Antiphons for one, two, three, or four voices, or chorus. amb un acumpanyament per a orgue o pianoforte per Vincent Novello, Londres, Editorial Novello and Company, 1900, London, 1900
# Sinkankasita

La sinkankasita és un mineral de la classe dels fosfats. Rep el nom en honor de John Sinkankas (Paterson, Nova Jersey, EUA, 15 de maig de 1915 - San Diego, Califòrnia, EUA, 17 de maig de 2002) innovador en la facetació de pedres precioses i col·leccionista de minerals.

## Característiques

La sinkankasita és un fosfat de fórmula química Mn²⁺Al(PO₃OH)₂(OH)·6H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1982. Cristal·litza en el sistema triclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 4.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la sinkankasita pertany a «08.D - Fosfats, etc. només amb cations de mida mitjana, (OH, etc.):RO₄ < 1:1» juntament amb els següents minerals: diadoquita, pitticita, destinezita, vashegyita, schoonerita, mitryaevaïta, sanjuanita, sarmientita, bukovskyita, zýkaïta, giniïta, sasaïta, mcauslanita, goldquarryita, birchita i braithwaiteïta

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Barker-Ferguson, situada a la localitat de Keystone, dins el comtat de Pennington (Dakota del Sud, Estats Units). També ha estat descrita a la mina Palermo, a Nou Hampshire, també als Estats Units, i al dipòsit d'estany i tungstè d'Alyaskitovoye, a Sakhà (Rússia).

## Referències

* ↑ «Sinkankasite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 29 gener 2022].
# Gran Premi de Sud-àfrica del 1974

Resultats del Gran Premi de Sud-àfrica de Fórmula 1 de la temporada 1974, disputat al circuit de Kyalami el 30 de març del 1974.

## Resultats

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 7 | Carlos Reutemann | Brabham - Ford | 78 | 1h 42' 40. 96 | 4 | 9 |
| 2 | 14 | Jean Pierre Beltoise | BRM | 78 | + 33.94 s | 11 | 6 |
| 3 | 33 | Mike Hailwood | McLaren - Ford | 78 | + 42.16 s | 12 | 4 |
| 4 | 4 | Patrick Depailler | Tyrrell - Ford | 78 | + 44.19 s | 15 | 3 |
| 5 | 9 | Hans Joachim Stuck | March - Ford | 78 | + 46.23 s | 7 | 2 |
| 6 | 20 | Arturo Merzario | Iso Marlboro - Ford | 78 | + 56.04 s | 3 | 1 |
| 7 | 5 | Emerson Fittipaldi | McLaren - Ford | 78 | + 1' 08.39 min. | 5 | |
| 8 | 3 | Jody Scheckter | Tyrrell - Ford | 78 | + 1' 10.54 min. | 8 | |
| 9 | 6 | Denny Hulme | McLaren - Ford | 77 | + 1 Volta | 9 | |
| 10 | 10 | Vittorio Brambilla | March - Ford | 77 | + 1 Volta | 19 | |
| 11 | 18 | Carlos Pace | Surtees - Ford | 77 | + 1 Volta | 2 | |
| 12 | 26 | Graham Hill | Lola - Ford | 77 | + 1 Volta | 18 | |
| 13 | 29 | Ian Scheckter | Lotus - Ford | 76 | + 2 Voltes | 22 | |
| 14 | 32 | Eddie Keizan | Tyrrell - Ford | 76 | + 2 Voltes | 24 | |
| 15 | 37 | François Migault | BRM | 75 | + 3 Voltes | 25 | |
| 16 | 12 | Niki Lauda | Ferrari | 74 | Encesa | 1 | |
| 17 | 8 | Richard Robarts | Brabham - Ford | 74 | + 4 Voltes | 23 | |
| 18 | 15 | Henri Pescarolo | BRM | 72 | + 6 Voltes | 21 | |
| 19 | 23 | Dave Charlton | McLaren - Ford | 71 | + 7 Voltes | 20 | |
| Ret | 11 | Clay Regazzoni | Ferrari | 65 | Pressió de l'oli | 6 | |
| Ret | 28 | John Watson | Brabham - Ford | 54 | Prob. sistema del comb. | 13 | |
| Ret | 2 | Jacky Ickx | Lotus - Ford | 31 | Frens | 10 | |
| Ret | 24 | James Hunt | Hesketh - Ford | 13 | Transmissió | 14 | |
| Ret | 19 | Jochen Mass | Surtees - Ford | 11 | Suspensions | 17 | |
| Ret | 30 | Paddy Driver | Lotus - Ford | 6 | Embragatge | 26 | |
| Ret | 1 | Ronnie Peterson | Lotus - Ford | 2 | Col·lisió | 16 | |
| Ret | 21 | Tom Belsø | Iso Marlboro - Ford | 0 | Embragatge | 27 | |

## Altres

* Pole: Niki Lauda 1' 16. 58
* Volta ràpida: Carlos Reutemann 1' 18. 16 (a la volta 58).
* Peter Revson va morir en un accident als entrenaments pel GP.

## Referències

* ↑ F1, STATS. «Peter REVSON • STATS F1» (en francès). [Consulta: 28 febrer 2021].
* «La web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2015-01-18. [Consulta: 1r abril 2010].
# Soiuz 13

Soiuz 13 (rus: Союз 13, Unió 13) va ser un vol espacial tripulat soviètic en 1973, el segon vol de prova de la nova nau espacial redissenyada Soiuz 7K-T que va volar per primer cop amb el Soiuz 12. La nau va ser especialment modificada per transportar l'Orion 2 Space Observatory. El vol, tripulat per Piotr Klimuk i Valentín Lébedev, va ser la primera missió científica dedicada de la Unió Soviètica, i va ser la primera missió controlada pel nou Centre de Control de Missions a Kaliningrad.

## Tripulació

| Posició | Cosmonauta | Cosmonauta |
| Comandant | Piotr Klimuk Primer vol espacial | Piotr Klimuk Primer vol espacial |
| Enginyer de vol | Valentín Lébedev Primer vol espacial | Valentín Lébedev Primer vol espacial |

### Tripulació de reserva

| Posició | Cosmonauta | Cosmonauta |
| Comandant | Lev Vorobiov | Lev Vorobiov |
| Enginyer de vol | Valeri Iazdovski | Valeri Iazdovski |

### Tripulació en suport

| Posició | Cosmonauta | Cosmonauta |
| Comandant | Vladímir Kovaliónok | Vladímir Kovaliónok |
| Enginyer de vol | Iuri Ponomariov | Iuri Ponomariov |

## Paràmetres de la missió

* Massa: 6560 kg
* Perigeu: 188 km
* Apogeu: 247 km
* Inclinació: 51.6°
* Període: 88.8 min

## Referències

* ↑ Clark, Phillip. The Soviet Manned Space Program. New York: Orion Books, a division of Crown Publishers, Inc., 1988. ISBN 0-517-56954-X.
* ↑ Newkirk, Dennis. Almanac of Soviet Manned Space Flight. Houston, Texas: Gulf Publishing Company, 1990. ISBN 0-87201-848-2.

## Bibliografia

* G.A.Gurzadyan, Ultraviolet spectra of Capella, Nature, vol. 250, p.204, 1974
* G.A.Gurzadyan, S.S.Rustambekova, Silicon-rich stellar envelope? Nature, vol. 254, p.311, 1975
* G.A.Gurzadyan, A.L.Jarakyan, M.N.Krmoyan, A.L.Kashin, G.M.Loretsyan, J.B.Ohanesyan, Space astrophysical observatory Orion-2, Astrophysics and Space Science, vol.40, p.393, 1976
* G.A.Gurzadyan, Two-photon emission in planetary nebula IC 2149, Astronomical Society of the Pacific Publications, vol.88, p.891, 1976
* H.A.Abt, Spectral types in Gurzadyan's clustering in Auriga, Astronomical Society of the Pacific Publications, vol.90, p.555, 1978