OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Flor de l'home penjat

La flor de l'home penjat o herba de l'home penjat (Aceras anthropophorum) és una espècie del gènere monotípic Aceras, tot i que sovint es troba classificada dins del gènere Orchis, amb el qual està estretament relacionada, i s'anomena en aquest cas Orchis anthropophora. El seu nom comú prové de la semblança de la seva flor amb un ésser humà, el cap correspondria al conjunt de pètals i sèpals, i el tronc i les extremitats als lòbuls del label. El seu nom científic també fa referència a aquesta similitud, del grec a ('sense') i keras ('corn'), per la flor sense esperó i antropophorum àntropos ('home') i phéro ('portador'). També pot rebre els noms d'home penjat, homenets i homo penjat.

## Morfologia

Aquesta orquídia és una planta herbàcia perenne i assoleix entre 20 i 40 cm d'alçada. La part aèria es desenvolupa a partir d'un tubercle d'uns 6 cm de diàmetre en forma de roseta basal de 5 cm de fulles lanceolades, i entre abril i juny creix i floreix una inflorescència en forma d'una espiga central que conté fins a unes cinquanta flors, petites i sense peduncle. El color de les flors varia entre el verd clar amb el label groc verdós fins al verd llistat de porpra.

## Ecologia

La flor de l'home penjat prefereix prats amb insolació moderada i creix sobre sòls ben drenats i sovint calcaris. Es troba en l'àrea mediterrània, a l'Europa central i occidental i arriba la seva distribució fins al sud d'Anglaterra. També creix en zones alpines, fins a alçades moderades. Als Països Catalans, es troba a Catalunya, al País Valencià, a Mallorca, Menorca i Eivissa.

## Vegeu també

* Magraneta borda

## Referències

* 1 2 «Aceras anthropophorum». Noms de plantes. Corpus de fitonímia catalana. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 25 febrer 2022].

## Enllaços externs

* Herbari de la Mediterrània Occidental: Aceras anthropophorum Accés l'11-10-08.
* Orquidies del Delta del Llobregat - Flor de l'home penjat.
# Calpurni

Calpurni és el nom dels següents personatges:
* Calpurni (militar), portaestendard de la Legio I Germanica
* Calpurni Sícul, poeta romà
* Calpurni Pisó, diversos personatges
# Fosa al buit

La fosa al buit és una tècnica avançada de fabricació que permet obtenir peces metàl·liques d'alta qualitat i precisió. Aquest procés es basa en l'ús d'un entorn de buit per eliminar l'aire i altres impureses durant l'abocament del metall fos en el motlle, cosa que redueix les bombolles i porositats en el producte final. La fosa al buit s'utilitza principalment en indústries com l’aeronàutica, l’automoció i la joieria, on la resistència, l’acabat i la precisió són factors crítics. Aquest mètode destaca pel seu alt rendiment en la producció de peces complexes, garantint uns estàndards de qualitat superiors als que ofereixen altres tècniques de fosa tradicionals.
Aquest procés s'utilitza quan l'atracció d'aire és un problema, hi ha detalls complexos o retallades, o si el material està reforçat amb fibra o filferro.
El principal desavantatge d'aquest procés és el preu elevat de l'equip.

## Procés

El procés comença col·locant un motlle de silicona de dues peces en una cambra de buit. La matèria primera es barreja, es desgasifica i després s'aboca al motlle. Aleshores s'allibera el buit i s'elimina el motlle de la cambra. Finalment, la fosa es cura en un forn i es retira el motlle per alliberar la fosa completada. El motlle de silicona es pot reutilitzar.
En algunes màquines, la cambra on es barreja el material es pot aplicar una pressió per augmentar el diferencial de pressió entre la cavitat del motlle i la cambra de mescla.

## Referències

* ↑ Dick, John S. Rubber Technology: Compounding and Testing for Performance (en anglès). Hanser Publishers, 2001. ISBN 978-1-56990-278-3.
* 1 2 Clemitson, I. R.. Castable Polyurethane Elastomers (en anglès). CRC Press, 2008-05-13. ISBN 978-1-4200-6577-0.
* ↑ Michael. «How does vacuum casting work?» (en anglès americà), 23-08-2021. [Consulta: 7 novembre 2024].
# Flordeneu

Flordeneu és un personatge literari, del poema èpic Canigó, de Jacint Verdaguer, publicat el 1886, que constitueix un dels poemes clau de la Renaixença catalana. Consta de més de quatre mil versos en dotze cants i un epíleg. El tema és el del naixement de la nació catalana a les valls pirinenques a l'època carolíngia.

## El personatge dins del context de l'obra

La història comença quan Gentil, fill del Comte Tallaferro, contempla el Canigó mentre el seu escuder li comença a parlar de les fades que hi viuen, i ell decideix de traslladar-s'hi. Allà és rebut per Flordeneu, la reina de les fades, però sota l'aparença de la pastora Griselda.

## Fragment literari escollit

| « | Fa anys, avui mateix, en aquesta hora, jo seia ací amb Gentil; los besos de l'aurora volaven per son front, com les abelles pel front de les poncelles que en sa brosta desclou l'alè d'abril. I avui, a aquesta cima que guarda la petjada de son preu, amb quant mon cor estima tinc de donar l'adéu! Muntanyes regalades són les de Canigó; per mi bé ho són estades, mes ara no ho són, no! | » |
| — Canigó, Cant XII, Cant de Flordeneu |||

## En la cultura popular

* Immediatament després de la mort del poeta, Juli Garreta va compondre la sardana Flordeneu, que amb Griselda forma un díptic musical.
* El 1977, Joan Brosa escrigué el poema compost de cinc versos lliures «Flordeneu».
* El 2018, Bel Bellvehí estrenà el conte teatral per a tots els públics Flordeneu, la fada de Nadal.

## Referències

* ↑ «Canigó 125 veus». Fundació Jacint Verdaguer i Càtedra Verdaguer d'Estudis Literaris de la Universitat de Vic, 2011. [Consulta: juliol 2019].
* ↑ «Flordeneu (1902)». Arxiu Municipal de Sant Feliu de Guíxols. [Consulta: 13 abril 2020].
* ↑ «Flordeneu». MACBA. [Consulta: 13 abril 2020].
* ↑ «Flordeneu, la fada de Nadal». Diputació de Girona - Catàleg Escènics. [Consulta: 13 abril 2020].

## Enllaços externs

* Mercè Rayner llegeix «Flordeneu», Cant II de Canigó, a LletrA
# James Gentle

James Gentle (Brookline, 21 de juliol de 1904 - Filadèlfia, 22 de maig de 1986) fou un futbolista i militar estatunidenc, que va formar part de l'equip estatunidenc a la Copa del Món de 1930.
Es va graduar en Ciències econòmiques a la Universitat de Pennsilvània, on va practicar futbol americà, atletisme i futbol. També va practicar hoquei i criquet. Va formar part de la selecció que participà de la Copa del Món de l'Uruguai de 1930, on també feia les funcions d'intèrpret, ja que parlava correctament l'espanyol.
L'any 1931 es va allistar a l'exèrcit, va participar en la Segona Guerra Mundial, destinat a Itàlia i Alemanya. Acabada la guerra, va servir com a oficial de comerç i indústria al sector americà de Berlín Occidental. Es va llicenciar el 1956, amb el rang de coronel.

## Referències

* ↑ «Men's Award Winners». NCAA. Arxivat de l'original el 30/09/2007.
* 1 2 «Biografia» (en anglès). Olympics. [Consulta: 26 setembre 2021].
* ↑ «James Gentle» (en anglès). National Soccer. Arxivat de l'original el 18/09/2009.
# Turquestein-Blancrupt

Turquestein-Blancrupt (lorenès Trehting, alemany Türkstein) és un municipi francès situat al departament del Mosel·la i a la regió del Gran Est. L'any 2017 tenia 14 habitants.

## Demografia

El 2007 la població de fet de Turquestein-Blancrupt era de 22 persones. Hi havia 12 famílies,

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 14 persones, 13 eren actives i 1 inactiva. L'únic establiment que hi havia el 2007 era d'una empresa d'hostatgeria i restauració.

## Referències

* ↑ Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
* ↑ Créations et stock d'établissements par commune en 2009
# Gòbries

Gòbries (Gobryas) fou un noble persa, un dels set conspiradors contra Smerdis. Quan aquest fou atacat pels conspiradors i va fugir de la seva cambra, fou perseguit per Darios I de Pèrsia i Gòbries. A les fosques Darios anava a matar Smerdis però va dubtar per no fer mal a Gòbries que no sabia on era; aquest se'n va adonar i li va dir que els matés als dos. Darios va deixar anar la seva espasa però casualment només va matar Smerdis. Darios es va casar amb una filla seva i Gòbries es va casar amb una germana de Darios, amb la que va tenir a Mardoni.

## Bibliografia

* Rüdiger Schmitt, "GOBRYAS" a Encyclopaedia Iranica
# Valerià Miralles i Ortolà

Valerià Miralles i Ortolà (Pego, 29 d'octubre de 1939 - València, 13 de desembre de 1997) va ser un polític i activista valencià, destacat dirigent valencianista als anys huitanta i noranta.
Valerià Miralles provenia d'una família adinerada, de tendències conservadores i de fortes arrels religioses que va estudiar als jesuïtes. Amb posterioritat es traslladaria a València per a estudiar a la Facultat de Dret, on ja es respirava l’ambient de la influència del fusterianisme a la Universitat i allí va començar la seua activitat política encapçalant reunions i manifestacions clandestines en contra del règim franquista, essent un dels militants originaris del Partit Socialista Valencià que abandonà posteriorment el 1966 amb una escissió obrerista. Va ser detingut per les famoses pintades de Parlem Valencià! i Valencians, unim-nos el 1965 i 1966 on Valerià Miralles i els companys de partit pintaren a les parets amb quitrà.
El 1982 va fundar junt amb altres valencians el partit Esquerra Unida del País Valencià (EUPV), del qual una part d'aquest el 1983 s'integraria en Unitat del Poble Valencià sent Valerià Miralles un d'ells. El 1988 participaria en alguns actes de la Crida a la Solidaritat i el 1992 abandonà definitivament UPV per a crear la Federació Valenciana d'ERC, de la qual seria fundador i el primer president.
També es dedicà al món del llibre, fundant la llibreria Concret, col·laborant a Gorg, i editant sota el segell d'Editorial Garbí amb el permís de l'Editorial Lavínia alguns llibres, entre els quals el llibre El valencianisme polític, d'Alfons Cucó i participa en la creació, el 1983, d'Edicions del Bullent, amb Gabriel Sendra, Maribel Marco i Claudi Arenas.
El municipi de Pego li va dedicar un carrer.

## Referències

* ↑ Gustau Muñoz, «Valerià Miralles», In memoriam a,’'Nacionalisme i política, 1998 volum XIII:29, ISBN 978-84-86574-62-8
* ↑ Rojos y demócratas. Institució Alfons el Magnànim, 2002.
* ↑ Teixir revoltes. El Bloc d'Estidiants Agermanats: 30 anys per la universitat pública, democràtica i valenciana. Universitat de València, 2013.
* ↑ Àngel Molina, «Valerià Miralles, punt de referència» Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. Reportatge a A l'esquerra, octubre-desembre 2001, pàgina 16
* ↑ Sílvia Gómez Soler, «Josep Lluís Blasco, polític i filòsof», Revista d’història de la filosofia catalana, n°3, 2012, pàgina 49
* ↑ Josep Ballester & Josep Franco, «L’Edició al País Valencià: entre la Realitat i el Desig», Métodos de Información, 1996, pàgina 28
* ↑ Carrer Valerià Miralles i Ortolà 38° 50′ 22.95″ N, 0° 7′ 11.43″ O﻿ / ﻿38.8397083°N,0.1198417°O﻿ / 38.8397083; -0.1198417

## Enllaços externs

* Valerià Miralles el Compromís d'un nacionalista valencià Arxivat 2014-04-13 a Wayback Machine. País Valencià, Segle XXI
* Valerià Miralles Arxivat 2015-04-02 a Wayback Machine. a memòriaesquerra.cat Arxivat 2015-03-11 a Wayback Machine.
# Valorant

Valorant (estilitzat com a VALORANT) és un videojoc multijugador que es pot jugar gratuïtament en primera persona, desenvolupat per Riot Games. És el primer joc que ha desenvolupat Riot Games en aquest gènere. El joc es va anunciar per primera vegada amb el nom de Project A, l'octubre de 2019.
La mecànica es basa en dos equips de cinc jugadors que competeixen l'un contra l'altre, els jugadors assumeixen el paper d'"agents" amb habilitats úniques. En el mode de joc principal, l'equip atacant té una bomba, anomenada Spike, que necessiten plantar en certs punts. Si l'equip atacant protegeix amb èxit la bomba i esclata, obtindran un punt. Si l'equip defensor defensa amb èxit la bomba o el temps del cronòmetre de la ronda s'esgota, l'equip defensor obtindrà un punt. Si s'aconsegueix eliminar tots els membres de l'equip contrari, també s'obtindrà una victòria. El primer equip que guanyi la majoria de les 24 rondes guanyaria la partida.
El videojoc prometia solucionar els principals problemes que podien trobar-se a d'altres videojocs d'estil similar, com per exemple combatre el lag dels jugadors amb una distribució de centres de dades del videojoc repartits arreu de diversos països i el refresc de la connexió amb els servidors en 128-tick que asseguraria un joc fluid i un ping baix. A més, el videojoc disposava d'un sistema contra codis de trampes des del primer dia.

## Referències

* ↑ Browne, Ryan. «The company behind 'League of Legends' is taking on Activision Blizzard with a new shooter game». CNBC, 02-03-2020.
* ↑ Goslin, Austen. «Valorant: Everything we know about Riot Games' new shooter». Polygon, 02-03-2020.
* ↑ Shea, Brian. «Valorant Preview: A Deep Dive On The New Hero-Based Tactical Shooter From Riot Games». Game Informer, 02-03-2020. Arxivat de l'original el 3 de març 2020. [Consulta: 3 març 2020].
* ↑ Webster, Andrew «Riot’s new shooter Valorant looks like Overwatch meets CS:GO». The Verge, 02-03-2020 [Consulta: 4 març 2020].

## Enllaços externs

* Valorant - Lloc web oficial
# Valtellina

Valtellina o la Valtelline és una vall dins la Llombardia, a Itàlia. Fa frontera amb Suïssa.
Actualment és coneguda per les activitats d'esquí, les seves fonts termals, el formatge, especialment el de tipus Bitto, i els seus vins. En segles passats, la Valtellina era un pas dels Alps entre el nord d'Itàlia i Alemanya. Durant la Guerra dels Trenta Anys i d'altres, va ser molt important controlar la Valtellina al Camí dels espanyols entre les possessions italianes i els territoris d'Àustria, a través de Suïssa.

## Geografia

La comune més importa dent d'aquesta vall és la localitat de Sondrio; d'altres centres importants són Aprica, Morbegno, Tirano, Bormio i Livigno.

## Història

Durant els segles XVI, XVII i XVIII, la Valtellina va pertànyer a Graubünden o Grisons (la "Lliga Grisa"), la qual era una regió de defensa mútua independent de Suïssa; però, actualment, és el cantó suís més a l'est. Graubünden és una zona on es parlen els idiomes alemany, romanx, llombard i italià i, durant el segle xvi, quan era governada per Graubünden, aquesta regió es coneixia com a Veltlin, Westtirol i el Welsche Vogteien.
Durant la Guerra dels Trenta Anys, la Valtellina va ser un escenari de lluita intensa de tipus militar i diplomàtic entre França, l'Imperi Habsburg i les autoritats locals.
El febrer de 1623 França, Savoia i la República de Venècia signaren el Tractat de París, pel qual acordaren restablir el territori de Valtellina procurant treure les forces espanyoles que hi estaven estacionades des de la batalla de la Muntanya Blanca.
El 1797, la Primera República Francesa creà la República Cisalpina al nord d'Itàlia. El 10 d'octubre de 1797, els francesos donaren suport a una revolta de la Valtellina contra el Graubünden (Grisons en francès) i l'uniren a la República Cisalpina.
Industrialment aquesta zona és famosa per haver tingut, el 1902, la primera línia de ferrocarril elèctrica. Va ser dissenyada per l'hongarès Kálmán Kandó.
Durant la Segona Guerra Mundial, la vall fou el territori on els feixistes italians, encapçalats per Benito Mussolini, pretenien dur a terme una última resistència davant la imminent victòria Aliada. Per aquest motiu, van crear el Ridotto Alpino Repubblicano que, si bé finalment va ser poc preparat militarment, pretenia servir d'inspiració per a una futura revolució feixista.

## Cultura i idioma

En la regió al nord de Morbegno, en la Costiera dei Cech, hiviu un grup que descendeix de la invasió dels francs a Itàlia del segle viii. En temps antics s'hi parlava romanx i llombard; però actualment només s,hi parla llombard i italià.

## Referències

* ↑ Dyer, Thomas Henry. Modern Europe from the Fall of Constantinople to the Establishment of the German Empire, A.D. 1453-1871, (en anglès). Volume 3. London, England: G. Bell & Sons, 1877.
* ↑ Milza, Pierre. «I: Addio, Milano!». A: Gli ultimi giorni di Mussolini (en italià). Longanesi, 2011, p. 1. ISBN 978-88-304-3134-8.

## Bibliografia

* F Pieth: Bündnergeschichte, 1982, ISBN 3-85894-002-X

## Enllaços externs

* An extensive history of the Valtelline area
* Tourist information
# Venus de Berejat Ram

L'anomenada Venus de Berejat Ram (o Berekhat Ram) és una possible figura antropomorfa de tot just 3,5 cm de longitud, suposadament "elaborada" en roca volcànica vermellosa en part desgastada per l'erosió, en part amb incisions artificials.
Va ser descoberta per Alexander Marshack al 1981, a Mas'adah, al peu del mont Hermon, una regió propera als Alts del Golan (entre Israel, Líban, Jordània i Síria), i se li ha atribuït, amb bastant seguretat, una antiguitat d'entre 250.000 i 280.000 anys, per mitjà d'una capa de cendra immediatament superior, datada en 230.000 anys, en un context acheulià.
L'elaboració hauria consistit, com s'ha esmentat, en una sèrie d'incisions realitzades amb un utensili lític afilat (segons demostren els estudis traceològics): una d'elles, a la part més estreta i arrodonida, sembla configurar el cap, altres dues semblen correspondre als braços. Si és cert, malgrat la seva tosquedat i que pugui posar-se en dubte el seu antropomorfisme, quedaria demostrat que la peça va ser treballada per algun ésser humà, segurament Homo heidelbergensis. Si a més es pogués demostrar la intenció de crear una representació humana, seria, doncs, el testimoni més antic i més clar d'art paleolític i, concretament, de les venus paleolítiques.
No obstant això, els últims estudis semblen decantar-se per la idea que aquest objecte és totalment natural, o que, en manipular, no hi va haver intencionalitat artística, tot i que encara no hi ha res segur sobre això.

## Notes

* ↑ Vegeu per exemple « The Absence of symbolic artefacts », en Steven Mithen, The Singing Neanderthals, p. 229: «Alguns autors afirmen que es tracta d'una pedra modificada de manera intencional, per convertir-la en una forma femenina amb cap, pit i braços. Altres autors pensen que tota semblança entre la pedra i una forma femenina és pura coincidència. És equivalent a les cares que de vegades veiem als núvols o a la lluna, estan a l'ull de l'observador. »

## Bibliografia

* GOREN-INBAR, N. «The lithic assemblages of Berekhat Ram Acheulian site, Golan Heights». Paléorient, N. 11, pàgines: 7-28, 1985.
* GOREN-INBAR, N. i PELTZ, S. «Additional remarks on the Berekhat Ram figure». Rock Art Research. The Human Past (Londres): Thames and Hudson, qtd in Scarre, C (ed.), N. 12, pàgines: 131-132, 1995. ISBN 0-500-28531-4 (2005).
* CARBONELL E., RODRIGUEZ X. P., MOSQUERA, A., CANALS, A. i SALA, R. «Homínidos y comportamiento complejo». Mundo Científico, N. 208, gener, pàgines: 48., 2000. Barcelona.
* d'ERRICO, F. i NOWELL, A «A new look at the Berekhat ram figurine: implications for the origins of symbolism». Cambridge Archaeological Journal, 10 (1), pàgines: 123-167, 2000.

## Vegeu també

* Art paleolític.
* Venus de Tan-Tan.

## Enllaços externs

* Localització de Mas'adah, al costat del llac del mateix nom a Google Maps (als peus del mont Hermon), a prop hi ha el jaciment de Berejat Ram.
* Venus figures from Russia, the Ukraine and sites East of the Donau mouth.
# Guano

El guano és un fertilitzant orgànic provinent de les dejeccions d'aus marines, ratpenats o foques acumulats en llocs de clima desèrtic (principalment illes de Xile i el Perú). En el llenguatge comú de la pagesia d'edat avançada, guano és qualsevol adob en pols, en record de quan aquest era l'únic que s'emprava. La paraula guano deriva de l'idioma quítxua wanu. Es troba acumulat fins a fondàries de diversos metres i s'explota de forma minera.
Els principals animals productors de guano són el corb marí guaner (Phalacrocorax bougainvilliorum) i el pelicà del Perú (Pelecanus thagus). La seva composició aproximada és 6% de nitrogen, 15% de fòsfor, 3% de potassi. Combina l'acidesa de les dejeccions amb l'alcalinitat de les terres on s'acumula.
De 1840 a 1879 va tenir una gran importància l'extracció de guano per fornir d'un adob especialment complet a l'agricultura dels països desenvolupats coincidint amb l'aparició de les teories de Justus von Liebig referides a la fertilització dels vegetals. La disputa per la possessió d'importants dipòsits de guano va ser motiu principal de les guerres entre Xile i Bolívia i de l'ocupació nord-americana de petites illes desertes aplicant la Llei d'Illes Guaneres (en anglès Guano Islands Act). El descobriment de la síntesi química de l'amoníac a partir de finals del segle xix, junt amb l'explotació de mines de fosfats, va fer perdre gran part de la importància comercial del guano. Tot i així encara es comercialitza com un adob orgànic d'ús en agricultura ecològica.

## Referències

* ↑ «Guano». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Encyclopædia Britannica Online. «Guano», 2011.
# Gai Antisti Vet (cònsol any 50)

Gai Antisti Vet (en llatí Caius Antistius Vetus) va ser un magistrat romà. Era fill de Gai Antisti Vet (cònsol any 23). Va viure sota els emperadors Tiberi, Cal·lígula, Claudi i Neró. Formava part de la gens Antístia i era de la família dels Vet.
L'any 36 formava part dels sacerdots anomenats Salii. Va ser elegit cònsol durant el regnat de Claudi, l'any 50 junt amb Marc Suil·li Nerulí.

## Referències

* ↑ Tàcit. Annals XII,25
# Vicenç Pañella Turigas

Vicenç Pañella Turigas (Barcelona, 22 de juliol de 1936 - Vilafranca del Penedès, 25 de desembre de 2020) fou un autor de còmics, majoritàriament d'humor. Va iniciar la seva carrera a la revista de còmic d'humor, Tio Vivo, el 1957.

## Biografia

Va néixer el 22 de juliol del 1936 a Barcelona. Va cursar estudis de delineant, però no va arribar a treballar-n'hi mai.
El juliol del 1957, surt el primer número de la revista de còmic d'humor, Tio Vivo, en aquest primer número, Vicenç Pañella, inicia la seva carrera com a dibuixant professional, després que el dibuixant, Carlos Conti, li oferís de col·laborar-hi. Va crear els personatges Raskalana, una sèrie protagonitzada per un faquir i Raskalana, sèrie que sortia a l'última pàgina de la revista. Un altre personatge era Pañella, el Loco, que era una parodia de la seva pròpia persona.
Per l'Editorial Bruguera, va col·laborar a les publicacions; Can Can, El Capitán Trueno Extra, Mortadelo, Zipi y Zape, entre d'altres. Les seves aportacions eren d'acudits de poques vinyetes o be alguna serie curta amb el personatge autoparòdic de Pañella, el Loco.
A la dècada dels seixanta deixa de treballar per Bruguera, i a sobretot a partir de 1963 comença a treballar per diverses editorials i per diferents capçaleres, on alternava segons calgués, els acudits per tots els públics, fins a un humor mes satíric destinat a un públic mes adult.
En aquesta etapa treballa per; La Risa, on dibuixa el seu personatge, El fakir Haga Pito o el locutor Pepe Durante. A la revista, Rififí, entre el número u i el quinze. Per la revista L'infantil, va dibuixar entre d'altres El Pardal Pascal. D'altres publicacions foren, Barrabás, Mata Ratos, Pepe Cola, El Pito, La PZ, Solidaridad Nacional, Strong, Tele Guía i Tele Cómico, per la qual va treballar de redactor de textos i com a dibuixant, usant diversos pseudònims.
Per la revista TBO, i va dibuixar quasi vint anys sent de les publicacions per les quals hi ha treballat més temps seguit. Un altre de les capçaleres en les quals va treballar va ser per la revista de premsa rosa, Lecturas, on va anar aconsellat pel també dibuixant Beltrán.
Va fer treballs d'agència pel mercat exterior, i a mesura que s'acostava la fi del segle XX, va anar deixant el treball de dibuixant, els últims dels quals foren a la revista El Martinet.
Vicenç Pañella,va morir el vint-i-cinc de desembre del 2020 a l'edat de vuitanta-quatre anys.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 «Pañella Turigas, Vicente» (en castellà). Tebeosfera. Asociación Cultural Tebeosfera (ACyT), 2008. [Consulta: 14 febrer 2025].
* 1 2 3 4 «Vicente Pañella Turigas» (en anglès). Comiclopedia. lambiek. [Consulta: 14 febrer 2025].