OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Aproximant labiovelar sorda

L'aproximant labiovelar sorda és un so que es representa amb el signe [ʍ] en l'AFI (una w girada) o [w̥]. Existeix en algunes llengües del món.

## Aparició

| Llengua | Llengua | Paraula | AFI | Significat |
| Xinès | Taiwanès | 沃花/ak-hue | [ʔak̚˥ʔ ʍeː˥˥] | flors fèrtils |
| Còrnic | Còrnic | whath/hwath | [ʍæːθ] | encara |
| Anglès | American Theater Standard | whine | [ʍaɪ̯n] | ploriqueig |
| Anglès | Pronunciació tradicional | whine | [ʍaɪ̯n] | ploriqueig |
| Anglès | Pronunciació sud-africana | whine | [ʍaɪ̯n] | ploriqueig |
| Anglès | Pronunciació americana general | whine | [ʍaɪ̯n] | ploriqueig |
| Anglès | Anglès irlandès | whine | [ʍʌɪ̯n] | ploriqueig |
| Anglès | Anglès escocès | whine | [ʍʌɪ̯n] | ploriqueig |
| Anglès | Anglès del sud dels EUA | whine | [ʍäːn] | ploriqueig |
| Anglès | Anglès neozelandès | whine | [ʍɑe̯n] | ploriqueig |
| Gòtic | Gòtic | 𐍃𐌰𐌹𐍈𐌰/aiƕa | [sɛːʍa] | veure |
| Hupa | Hupa | tł'iwh | [t͡ɬʼiʍ] | serp |
| Nàhuatl | Nàhuatl | Cuauhtēmallān | [kʷaʍteːmalːaːn] | Guatemala |
| Eslovè | Eslovè | vse | [ˈʍsɛ] | tots |

## Referències

* ↑ Šuštaršič, Komar i Petek (1999:136)
* ↑ Greenberg (2006:18)
Alfabet fonètic internacional :
Vocals :
Anterior
Quasi- anterior
Central
Quasi- posterior
Posterior
Tancada
•iy
•ɨʉ
•ɯu
•ɪʏ
•ɪ̈ʊ̈
ʊ
•eø
•ɘɵ
•ɤo
•e̞ø̞
•əɵ̞
•ɤ̞o̞
•ɛœ
•ɜɞ
•ʌɔ
•æ
ɐ
•aɶ
•äɒ̈
•ɑɒ
Quasitancada
Semitancada
Mitjana
Semioberta
Quasioberta
Oberta :
Consonants :
Les taules contenen símbols fonètics que potser no es mostrin correctament en alguns navegadors. :
# Avet de Sakhalín

L'avet de Sakhalín o avet japonès (Abies sachalinensis) és una espècie de conífera de la família Pinaceae. Es troba a l'illa de Sakhalín i a les Kurils del sud (Rússia), i també al nord de Hokkaido (Japó).
El primer botànic europeu en descobrir aquesta espècie va ser Carl Friedrich Schmidt, F. Schmidt, o Fedor Bogdanovich (1832-1908), que la va trobar a Sakhalín l'any 1866, però no la va portar a Europa. La planta va ser redescoberta per l'anglès Charles Maries el 1877 prop d'Aomori a l'illa japonesa de Honshū, i en un principi va considerar que era només una varietat de l'espècie Abies veitchii.

## Referències

* ↑ «Cercaterm | TERMCAT». [Consulta: 1r març 2023].
* ↑ James Herbert Veitch. Hortus Veitchii. reprint. Caradoc Doy, 2006, p. 80. ISBN 0-9553515-0-2.
# Mabel's Stormy Love Affair

Mabel's Stormy Love Affair és una pel·lícula muda de la Keystone dirigida i protagonitzada per Mabel Normand. Tot i que Mabel ja havia co-dirigit prèviament alguna pel·lícula, és la primera que dirigí completament. Tot i que s'ha especulat amb l’aparició d'altres actors, aquests no han estat confirmats. La pel·lícula, d’una bobina, es va estrenar el 5 de gener de 1914. Es considera una pel·lícula perduda.

## Argument

Mabel té problemes amb dos pretendents que lluiten per aconseguir-la.

## Repartiment

* Mabel Normand (Mabel)

## Referències

* 1 2 Walker, Brent E. Mack Sennett's Fun Factory: A History and Filmography of His Studio and His Keystone and Mack Sennett Comedies, with Biographies of Players and Personnel (en anglès). McFarland, 2010-01-13, p. 287. ISBN 978-0-7864-5707-6.
* ↑ «Mabel Normand» (en anglès). Women Film Pioneers Project. [Consulta: 14 maig 2022].
* ↑ Milton, Joyce. Tramp: The Life of Charlie Chaplin (en anglès). Open Road Media, 2014-07-01. ISBN 978-1-4976-5916-2.
* ↑ Lefler, Timothy Dean. Mabel Normand: The Life and Career of a Hollywood Madcap (en anglès). McFarland, 2016-04-25, p. 194. ISBN 978-1-4766-2307-8.
* ↑ «Mabel's Stormy Love Affair» (en anglès). Silent Era : Progressive Silent Film List. [Consulta: 14 maig 2022].
# Aruncus dioicus

Aruncus dioicus és una espècie de plantes amb flors dins la família rosàcia. És una planta herbàcia amb fulles alternades compostes pinnades. Les flors són blanques i floreix a l'estiu. Es pot trobar a Europa, Àsia i est i oest d'Amèrica del Nord, també es troba als Països Catalans. A Itàlia es mengen els seus brots joves i al Friül és un ingredient d'una sopa anomenada 'pistic'. Aruncus dioicus varietat camtschaticus mostra una potent citotoxicitat contra les cèl·lules T de Jurkat.

## Referències

* ↑ Ghirardini Maria Pia "The importance of a taste. A comparative study on wild food plant consumption in twenty-one local communities in Italy."J Ethnobiol Ethnomedicine. 2007; 3: 22. Published online 2007 May 4. doi: 10.1186/1746-4269-3-22 "http://www.ncbi.nlm.nih.gov/pmc/articles/PMC1877798/?tool=pmcentrez
* ↑ Jeong SY, Jun do Y, Kim YH, Min BS, Min BK, Woo MH"Monoterpenoids from the aerial parts of Aruncus dioicus var. kamtschaticus and their antioxidant and cytotoxic activities." Bioorg Med Chem Lett. 2011 Jun 1;21(11):3252-6
# Creu de l'ermita de Sant Miquel

La Creu de l'ermita de Sant Miquel és una creu de terme situada enfront de la capella de Sant Miquel, a la muntanya de Montserrat, al terme de Collbató (Baix Llobregat).
La creu era la sisena de les set creus de terme que el segle XIV Pere el Cerimoniós va encarregar construir en el camí de Collbató a Montserrat. Era una creu de pedra, que el 1987 va ser restaurada i oferta pel poble d'Arenys de Munt. L'actual és de ferro, col·locada damunt d'un peu i un pilar de pedra.

## Referències

* ↑ «Camí de Sant Miquel». Tot Montserrat.
* ↑ «Capella de Sant Miquel». Mapes de Patrimoni Cultural. Diputació de Barcelona.
# Epifragma

L'epifragma és una formació de mucosa calcària, present en gastròpodes. La seva funció és tapar l'entrada de la conquilla i mantenir la humitat necessària a l'interior. A diferència de l'opercle, no es pot moure endavant i enrere del mol·lusc i, en cas de trencament, ha de ser reformada de nou mitjançant l'acumulació de secrecions específiques.
# Avet de la Cremada

L'avet de la Cremada o avet de Llacs (Abies alba) és un arbre que es troba a Boí (l'Alta Ribagorça) i l'avet català amb el perímetre de tronc més gran. El nom d'avet de la Cremada li ve d'un incendi forestal que ja fa molts anys va patir la zona en què es troba.

## Dades descriptives

* Perímetre del tronc a 1,30 m: 6,19 m.
* Perímetre de la base del tronc: 8,33 m.
* Alçada: 30 m.
* Amplada de la capçada: 15,80 m.
* Altitud sobre el nivell del mar: 1.855 m.

## Entorn

Es troba en una torrentera seca amb moltes pedres i certa inclinació, on domina l'avet i hi ha força pi negre. També hi ha gatsaule, moixera de guilla, ginebró, nabiu, neret, gerdera, pebrotera borda, ortiga, orella d'os, tora blava, canyaferla i epilobi. Quant a animals, s'hi pot veure picot negre, voltor, esquirol, fagina, marta, geneta i, potser també, l'os pirinenc.

## Aspecte general

Aparentment té bon aspecte, amb brotades no gaire prolífiques però moderadament ufanoses i sanes. L'ull principal de creixement és sec ja fa anys, i, per tant, aquest fet comporta una regressió lenta que pot durar molts i molts anys. Hi ha molta presència de líquens barbulats penjant de les branques i una part important del brancatge lateral intern està sec, però no de manera preocupant.

## Referències literàries

| « | "Al vessant d'una muntanya, solitari hi ha un avet: cada dia el sol s'estranya de trobar-lo encara dret. Ha perduda ja sa força; la ventúria el fa colltorce; per les nafres de sa escorça hi penetra el sol i el fred. ... No té ocells ni primaveres; sols escolta udols de feres, sols hi arriben les torberes, sols hi arriben llamps i trons. Cada hivern perd una branca, cada estiu un tros de cor, i sa testa nua i blanca sembla un trono de dolor. ..." (Antoni Navarro i Grauger (Vilaller, l'Alta Ribagorça, 1869 - Barcelona, 1936) a L'Avet Vell. | » |

## Observacions

El sota de la capçada de l'arbre és un jóc de vaques (la gent del país diu que a sota seu s'hi podien aixoplugar fins a 40 vaques). Hi ha unes pedres planes, com lloses, que són antigues pedres saleres per als ramats d'ovelles. A la base del tronc hi ha un antic foc de pastor.

## Accés

L'arbre és dins el Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici. Cal anar a Boí (informació a la Casa del Parc), on es pot agafar un taxi per arribar al planell de Sant Esperit, o bé anar-hi a peu des de la caseta d'entrada al Parc. Un cop allà, s'ha de seguir un viarany a mà dreta que s'endinsa dins una avetosa, travessar-la i seguir vorejant el Barranc del Llacs, fins que, passada una bona estona, trobar una sendera que s'enfila a la nostra esquerra amb un fitó groc clavat a terra. Hi ascendim fins que trobem l'avet. GPS 31T 0328871 4712341.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Boada, Martí; Boada, Arnau, 2011. Arbres remarcables de Catalunya. 100 ombres colossals. Edicions Brau, Figueres. ISBN 9788496905535. Pàgs. 60-61.
* 1 2 3 Parcs de Catalunya - Arbres monumentals Arxivat 2019-02-12 a Wayback Machine. (català)

## Enllaços externs

* Arbres Monumentals de Catalunya (català)
# Milites (exèrcit romà)

Els milites (plural del llatí miles, soldat) formaven el cos d'infanteria no especialista que comprenia la part més grossa de l'exèrcit romà. A part de combatre, tenien la missió de mantenir la guàrdia dels campaments, així com les obres de construcció i manteniment no relacionats directament amb la guerra. Tenien com a patró i model el déu Mart.
Els que aspiraven a entrar a la legió havien de sotmetre's a un entrenament durant quatre mesos. Si complien les expectatives passaven a ser milites. Després de diversos anys de servei, els milites podien accedir a la formació per esdevenir immunes, és a dir, soldats especialistes amb una retribució més elevada.
Els milites tenien diversos privilegis en el dret privat, com ara en les herències o en la possibilitat d'adquirir terres quan es jubilaven. La paraula milites es va convertir en sinònim de soldat. De l'arrel llatí miles deriven les paraules militar i milícia.

## Referències

* ↑ Berger, Adolf. Encyclopedic dictionary of roman law. Philadelphia: The american philos. so., 1953, p. 582.
* ↑ Bruguera i Talleda, Jordi; Fluvià i Figueras, Assumpta. «militar». A: Diccionari etimològic. 4a edició 2004, 1996, p. 600. ISBN 9788441225169.
# Epoicoteri

L'epoicoteri (Epoicotherium unicum) és un paleanodont prehistòric que visqué durant l'Eocè a Nord-amèrica. Devia pesar entre 58,5 i 196,9 g. Douglass descrigué aquesta espècie l'any 1905 creient que es tractava d'un monotrema.

## Referències

* ↑ Ahrens, H. E.; Ruff, C. B «Body Mass Estimators in Fossorial Mammals and the Body Mass of Extinct Palaeanodonta (Pholidotamorpha)» (resum) (en anglès). The FASEB Journal, vol. 27, 747, 2013, pàg. 16.
* ↑ Douglass, E. «The Tertiary of Montana» (resum). Memoirs of the Carnegie Museum, 2, 5, 1905.
# Electorat de Hessen

L'Electorat de Hessen fou un estat del Sacre Imperi Romanogermànic des que el landgraviat de Hessen-Kassel fou elevat a l'estatus d'electorat per Napoleó l'any 1803.
Amb el tractat de Tilsit, el 1807 fou annexionat al regne de Westfàlia però el 1814, amb el congrés de Viena fou restablert amb el seu nom original.
L'estat, consistent en diversos territoris disgregats, va sobreviure amb el nom d'electorat dins de la Confederació Germànica fins a l'any 1866, quan fou annexionat pel regne de Prússia després de la guerra Austroprussiana.

## Història

Durant la reorganització dels estats alemanys el 1803, el landgraviat ser elevat a la categoria de principat, i el landgravi Guillem IX va ser conegut com a Guillem I de Hessen-Kassel, príncep elector de Hessen. El territori va passar a anomenar-se formalment Electorat de Hessen, però el nom de Hessen-Kassel va continuar utilitzant-se de manera quotidiana.
El 1806, el principat va ser ocupat per l'exèrcit de Napoleó Bonaparte, a causa del suport que havia atorgat a Prússia durant les guerres napoleòniques. Guillem I va ser deposat i el territori es va integrar dins del Regne de Westfàlia, governat per Jeroni Bonaparte.
Després de la derrota de Napoleó el 1813, el principat va ser restituït en la seva totalitat i Guillem I va tornar al govern. Encara que el Sacre Imperi Romanogermànic va ser dissolt el 1806, Guillem va mantenir el títol de príncep elector, ja que aquest li donava certa superioritat sobre el seu cosí el gran duc de Hessen-Darmstadt.
Frederic Guillem de Hessen-Kassel es va aliar amb l'Imperi austríac en la Guerra Austroprussiana. Amb la derrota austríaca, va acabar l'existència del principat, ja que Prússia es va annexar tot el seu territori el 1866.
En l'actualitat, el territori del que va ser Hessen-Kassel es troba integrat dins de l'estat alemany de Hessen.
# Marta Aran

Marta Aran és una actriu i dramaturga catalana, autora i directora de La noia de la làmpada i Els dies mentits, obra que va guanyar el Premi Max a autoria revelació el 2020. Com a actriu, va actuar a diverses produccions de la companyia Arcàdia.

## Trajectòria

Va estudiar a l'Institut del Teatre, on es va llicenciar en interpretació. Posteriorment va fer diversos cursos a la Sala Beckett.
Com a actriu, ha participat a Sota la ciutat, dirigida per Llàtzer Garcia (Teatre Lliure, 2016), Petits Monstres, dirigida per Marilia Samper (Villarroel, 2015) i La Pols, dirigida per Llàtzer Garcia (Sala Flyhard, 2014; La Villarroel, 2015, i Teatro Fernán Gómez, Madrid, 2016), entre d'altres.
Com a dramaturga, és autora de La noia de la làmpada (Sala Flyhard, 2017) i Els dies mentits (2019), finalista del Premi Recvll de Blanes 2018. El 2019 va representar Catalunya en el Torneig de dramatúrgia Transátlantico, celebrat a Buenos Aires. El 2019 va rebre la beca Carme Monturiol de l’ICUB per la seva obra Narcisos.
Com a directora, destaca la seva direcció d'Els últims de Filipines de Javier Sahuquillo, que es va poder veure al Festival PIIGS i de la seva pròpia obra La noia de la làmpada, estrenada a la Sala Flyhard.

## Publicacions

* La Noia de la Làmpada. Edicions Sala Flyhard. Primera edició: Octubre 2017. ISBN 978-84-943482-9-7
* Els dies Mentits. Edicions Sala Flyhard. Primera edició: Febrer 2019 ISBN 978-84-948105-3-4
* Lady Lamp (Traducció de La noia de la làmpada a l’anglès) a la revista The Mercurian dels Estats Units

## Premis i reconeixements

* Premi Max a l'autoria revelació (2020)

## Referències

* 1 2 «Marta Aran, la debutant il·lusionada», 22-01-2019. [Consulta: 10 maig 2021].
* ↑ «Marta Aran: “Shakespeare està sobrevalorat”». El País. [Consulta: 10 maig 2021].
* 1 2 3 «Marta Aran». CatalanDrama. [Consulta: 11 maig 2021].
* ↑ Polo, Toni. «Marta Aran: “Shakespeare està sobrevalorat”». El País, 23-09-2020. [Consulta: 11 maig 2021].
* ↑ «No mentir mai més». [Consulta: 11 maig 2021].
# Medinet Habu

Medinet Habu (àrab: مدينة هابو, Madīnat Hābū) és un conjunt monumental situat a l'oest de Luxor, on va estar l'antic complex egipci de Diamet, el patró del qual era el déu Amon. El complex era un centre administratiu. Està situat al sud de la vall de les Reines i de la necròpoli de Gurnat Murrayi, i al sud-oest del Ramesseum, en el qual s'inspira.
Allí va construir Ramsès III el seu temple mortuori, que n'és l'edificació principal. Al mateix complex, existeix un temple iniciat per Hatshepsut i dedicat a Amon. Al sud, hi ha les restes del palau de Malkatta, que era el palau reial d'Amenhotep III. A prop, també hi ha el temple de Tuthmosis III i el temple mortuori d'Amenhotep III. No gaire lluny, hi ha els colossos de Memnon, que pertanyien a aquest últim temple.
Les inscripcions de Medinet Habu són les més importants en relació amb els pobles de la Mar i expliquen les guerres del període vers el 1190 aC. Alguns pobles de la Mar estan esmentats aquí: Peleset, Tjeker, Shekelesh, Denien, i Weshesh.

## Arquitectura

Els edificis i elements principals del complex són:
* El mur del complex
* El migdol i l'entrada principal
* La capella de les divines adoratrius (i les tombes)
* El temple d'Hatshepsut: un petit temple dedicat a Amon, iniciat per la reina i modificat i restaurat per Horemheb, Seti I, Ramsès III i, posteriorment, en època grecoromana
* El llac sagrat
* Els nilòmetres
* El primer piló (i el muret del complex de Ramsès III)
* El primer pati
* El palau reial
* El segon piló
* El segon pati
* La primera (gran) sala hipòstila
* El recinte del tresor reial
* Les capelles dels déus
* La segona sala hipòstila
* La tercera sala hipòstila
* La capella de Ramsès III
* Els magatzems
D'aquests elements, el segon piló, el segon pati, les sales hipòstiles, les capelles i el recinte del tresor formen la part principal de l'edifici del temple; el primer piló i el primer pati també en formen part, però estan compartits amb el palau del faraó. A part del temple, de Ramsès III són el palau i els magatzems.

### Elements desapareguts

Antigament, hi havia dos canals que s'encreuaven formant una "T", l'un anava d'est a oest (el pal de la "T") i l'altre de nord a sud. Els canals menaven a un moll que quedava davant de la porta d'entrada; del moll a la porta, hi havia un camí pavimentat que servia per a les cerimònies religioses, especialment durant la celebració de la Bella Festa de la Vall. Actualment, tots aquests elements han quedat enterrats sota una carretera asfaltada, les urbanitzacions i el poble de Kawn Lulah.

## Bibliografia

* Kent R. Weeks, "Los tesoros de Luxor y el Valle de los Reyes" (Guías de arte y viajes), Editorial Libsa, 2006, ISBN 9788466212946 (castellà).

## Referències

* Medinet Habu. Antike Thebanische Stätten. (alemany)
* Medinet Habu. (anglès)
* Medinet Habu. (anglès)

## Enllaços externs

* Medinet Habu Arxivat 2012-03-28 a Wayback Machine.. Fitxa i recull fotogràfic. (alemany)
* Llista bibliogràfica. Arxivat 2013-12-08 a Wayback Machine. Medinet Habu. Theban Mapping Project. (anglès)
# Epífisi

L'epífisi és cadascuna de les extremitats dels ossos llargs que s'uneix a la part mitjana o diàfisi per un cartílag que ulteriorment s'ossifica. Li correspon un centre d'ossificació secundari.

## Descripció

L'epífisi està formada per un teixit esponjós al centre i per una capa prima de teixit compacte en la seva perifèria i es troba separada de la part central de l'os per una regió anomenada metàfisi que és on es troba el cartílag de creixement.
Està coberta en la seva part externa pel periosti i en la seva part interna es troba la medul·la òssia vermella que és on es formen els glòbuls vermells i altres cèl·lules sanguínies. A la zona que forma l'articulació la recobreix un teixit cartilaginós que es diu cartílag articular.
Els principals ossos que posseeixen epífisi són els ossos llargs de les extremitats. En l'ésser humà tenen epífisi el fèmur, la tibia, el peroné, els metatarsians i les falanges en les extremitats inferiors, i l'húmer, el cúbit, el radi, els metacarpians i les falanges en les extremitats superiors.
Els ossos llargs de les extremitats tenen dos epífisi, la que està més pròxima a l'arrel del membre es diu epífisi proximal i la que està més allunyada epífisi distal.

## Altres significats

El terme epífisi pot també referir-se a una glàndula situada a l'interior del crani que es coneix també com glàndula pineal.

## Termes relacionats

* Epifisari: Relatiu a l'epífisi, per exemple una fractura epifisaria.
* Epifisitis: Inflamació de l'epífisi.
* Epifisiolisi: Separació anormal de l'epífisi la resta de l'os.
* Displàsia epifisària múltiple: És una malaltia d'origen genètic que afecta el creixement de l'os.

## Referències

* 1 2 Dorland Diccionario enciclopédico ilustrado de Medicina (en español). 30. Elsevier, España, 2005. ISBN 8481747904.
* ↑ Tortora - Derrickson. Principis d'Anatomia i Fisiologia, 11a edició (2006). ISBN 968-7988-77-0. Consultat el 13/4/2010

## Bibliografia

* Diccionari Enciclopèdic de Medicina

## Vegeu també

* Diàfisi
* Metàfisi
* Acromegàlia
* Hipòfisi
* Símfisi

## Enllaços externs

* Definició mèdica d'Epífisi.
# Electra Vilafranquina

L'Electra Vilafranquina era un edifici de Vilafranca del Penedès (Alt Penedès), ara enderrocat, que formava part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Era un edifici industrial entre mitgeres i de planta baixa i tenia coberta de teula àrab. Presentava una cornisa d'acabament amb formes corbades. Les finestres presentaven arcs rebaixats, tant a la part central de l'edifici com a les ales laterals. L'obra responia al llenguatge modernista, amb reminiscències acadèmiques.

## Història

L'Electra Vilafranquesa estava situada en la zona d'eixample que segueix l'establiment de la carretera d'Igualada, on es troben certs elements heterogenis d'arquitectura industrial.
El projecte inicial d'aquest edifici era obra de l'arquitecte Eugeni Campllonch i Parés, i portava la data del 20 de març de 1901. Santiago Güell i Grau va fer una addicció i reforma l'any 1911. El 10 de febrer es va presentar el projecte i el 15 de març va ser aprovat per l'Ajuntament. Ambdós projectes es conserven a l'arxiu de l'Ajuntament de Vilafranca del Penedès.

## Referències

* 1 2 3 4
# Aquarium (Lleida)

L'Aquarium és una obra de Lleida (Segrià) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici modernista, aïllat en el parc, d'una sola planta, descompost amb dos volums que consten de cos principal i torre de plantes quadrades, cobertes respectivament a dues i quatre aigües, façana amb textura de maó vist emmarcant les obertures. Rajoles als ampits i potents barbacanes de fusta.
Sòcol de pedra, murs de maó vist, cobertura de fusta i teula àrab, amb elements ceràmics decoratius.

## Història

Fou rehabilitat l'any 2007 per l'arquitecte Albert Benet Ferran.

## Referències

* 1 2 3 «Aquarium». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 2 agost 2021].
# Avet gegant

L'avet gegant americà o avet de Vancouver (Abies grandis) és una espècie de conífera de la família Pinaceae endèmica del nord-oest de Nord-amèrica. També rep el nom d'avet americà.

## Característiques

És un arbre gros, d'uns 40 a 70 m., d'alçada, arribant a aconseguir excepcionalment els 80 m d'altura, i un diàmetre del tronc de fins a 2 m. La seva escorça, gris platejada i llisa de jove, s'esquerda i emmarroneix amb l'edat. Té un port cònic i unes branques lleugerament pèndules. Les fulles són aciculars, planes, entre 3 i 6 cm de llarg i 2 mm d'ample per 0.5 mm de gruix, de color verd fosc, per l'anvers i amb dues línies blanques pel revers, escotades en l'àpex. Disposades en dues fileres de forma plana. Les pinyes apareixen a la part superior de la capçada, són petites (8 centímetres de llargada) i presenten bràctees ocultes, sobretot en els arbres més madurs.

## Distribució

És un arbre que habita boscos litorals i de muntanya humits, entre els 0 i 1.500 msnm, de Vancouver al nord de Califòrnia. També es força freqüent a Europa on es cultiva per la seva fusta, de fet és una de les espècies fusteres més cultivades a Espanya.

## Referències

* 1 2 «Abies grandis». Noms de plantes. Corpus de fitonímia catalana. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 20 febrer 2022].
* 1 2 Jonhson, Owen. Árboles: guía de campo. Barcelona: Omega, 2006. ISBN 978-84-282-1400-1.
* ↑ «Abies grandis». eFloras.org. [Consulta: 22 febrer 2020].