OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Stanisław Ignacy Witkiewicz

Stanisław Ignacy Witkiewicz (24 de febrer de 1885, Varsòvia - 18 de setembre de 1939), també conegut pel monònim Witkacy, fou un escriptor, dramaturg, fotògraf, filòsof i pintor polonès.

## Biografia

Va néixer a Varsòvia el 1885 al si d'una petita família de nobles terratinents, fill de Stanisław Witkiewicz. Passà la seva infància i la seva adolescència a Zakopane, als Tatra, i va rebre un ensenyament molt liberal. El 1910 escrigué una llarga novel·la inèdita de la seva vida. Quatre anys més tard, la dona amb qui s'havia promès se suïcidà. Commocionat, se'n va amb Bronisław Malinowski a Nova Guinea. Després de la declaració de guerra, s'allista a l'exèrcit del tsar, aleshores gran part de Polònia es troba sota el domini rus. Torna de seguida al seu país i desenvolupa la seva teoria de la forma pura. Els seus contemporanis hi contesten amb força, i entre el 1918 i el 1926 escrigué més de trenta obres que mai no va poder ni editar ni representar, i també va pintar força quadres. Es va fer famós per les seves excentricitats, pel consum de peiot i pel seu caràcter. El 18 de setembre de 1939, se suïcidà tallant-se les venes de la gola en un camp al poble de Jezori a Polèsia, fugint de l'exèrcit soviètic que havia envaït la vella Polònia.
Als anys 50, tornà a ser conegut gràcies a les postes en escena de Tadeusz Kantor i a un llibre col·lectiu que li feren el 1957. Tota la seva obra teatral es publicà el 1962 a Polònia. "Avui és considerat no sols com la personalitat més xocant d'entreguerres polonès, sinó també com el primer que va mostrar a les lletres poloneses el camí de la modernitat", comenta Anna Fiałkiewicz-Saignes1.

## Obra
### Teatre

Com els avantguardistes de la seva època, Witkacy no va desitjar mai fer-se notar entre el gran públic. Fou fins i tot menystingut i ignorat en vida: només una desena de les seves obres (d'entre la vintena que va escriure) foren representades abans de la guerra. Les seves obres no tenien èxit, la crítica el fatigava, li retreia que escrivia obres absurdes i incomprensibles, que es complaïa en un sense sentit gratuït i es burlava del públic. Ell contraatacava amb articles polèmics que defensaven l'únic teatre possible que veien els seus ulls: el de la "forma pura". Només va tenir una certa notorietat en la Bohèmia polonesa, i s'escrivia llargament amb filòsofs polonesos, britànics i alemanys.
Tingué una forta influència en el teatre de Tadeusz Kantor.
# Sant Pau Vell (Sant Pau de Segúries)

Sant Pau Vell és una església al terme municipal de Sant Pau de Segúries (Ripollès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. De la primera església de Sant Pau, hi ha notícies en el segle X; en el segle xii se'n construeix una altra, la durada de la qual arriba fins al 1688, data en què fou enderrocada per a construir-hi l'actual, que es beneeix l'any 1693.
De planta rectangular amb tres naus, una central gran i dues laterals més petites que s'obren a la central mitjançant arcades. La nau central és coberta amb volta de canó. Pels falsos nervis d'arcs i les falses claus de volta, hom pensa que es tracta d'una falsa volta feta amb maons, i que la coberta real sigui amb cabirons de fusta coberts amb teula àrab. La separació entre les arcades de les naus laterals (quasi capelles) està formada per pilastres rematades amb una senzilla motllura, i des de cada pilastra surten els arcs de la volta. A la part de l'atri hi ha un cor tot construït en fusta. L'orientació de l'església és la de l'originària romànica, amb la porta d'accés cara al sud. El campanar, que s'aixeca sobre la porta, és molt pesat i massís.
Adossada al seu costat, hi ha l'antiga rectoria, reconvertida en casa de colònies, amb diversos annexos al seu voltant. És un edifici de tres plantes a dues vessants i llindes de pedra.
L'Esquellerida és una roda de fusta amb quatre eixos, que suporten dotze campanes petites, de dimensions i sons diferents. La roda té un suport de fusta fixat a la paret, on és agafat mitjançant un eix de ferro, acabat externament en forma helicoïdal, que li permet de girar lliurement, tot estirant una corda lligada a l'extrem de l'eix.
L'origen de l'Esquellerida es remunta a l'edat mitjana, si bé els que resten en l'actualitat corresponen generalment a l'època barroca. La funció d'aquests instruments musicals era la de sonar en diferents moments dels oficis religiosos, com ara el Glòria i la consagració, en senyal de joia. Oposat a aquest instrument, hi ha la matraca, que servia per a denotar tristor; el seu so era de fusta.

## Notes

* 1 2 3 4 5 «Antiga església de Sant Pau de Segúries». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 gener 2016].
# Territori de la Capital Australiana

El Territori de la Capital Australiana (anglès: Australian Capital Territory) és un territori d'Austràlia envoltat per l'estat de Nova Gal·les del Sud, per a administrar la capital federal, Canberra.

## Referències

* ↑ «Australian Capital Territory» (en anglès). Encyclopædia Britannica, 9 abril 2020. [Consulta: 22 febrer 2025].
# Raion de Balvi

El raion de Balvi és un dels raions en què es dividia Letònia fins a la reforma administrativa i territorial promulgada el 2009.

## Referències

* ↑ Pāvils, G. «District map of Latvia» (en anglès), 2009. [Consulta: 22 febrer 2025].

## Enllaços externs

* Sobre Latgàlia
* www.balvi.lv - Pàgina oficial
* Govern municipal
# Raion de Dobele

El raion de Dobele (letó: Dobeles rajons) era un dels raions en els quals es dividia administrativament Letònia abans de la reforma territorial administrativa de l'any 2009.

## Referències

* ↑ Pāvils, G. «District map of Latvia» (en anglès), 2009. [Consulta: 22 febrer 2025].
# Raion de Talsi

El raion de Talsu (letó: Talsu rajons) era un dels raions en els quals es dividia administrativament Letònia abans de la reforma territorial administrativa de l'any 2009.

## Referències

* ↑ Pāvils, G. «District map of Latvia» (en anglès), 2009. [Consulta: 22 febrer 2025].
# Raion de Madona

El raion de Madona és un dels raions en què es dividia Letònia fins a la reforma administrativa i territorial promulgada el 2009. Comprenia els municipis de:
* Cesvaine
* Lubāna
* Madona

## Referències

* ↑ Pāvils, G. «District map of Latvia» (en anglès), 2009. [Consulta: 22 febrer 2025].
# Ca n'Amat (Sant Andreu de Llavaneres)

Ca n'Amat és una masia del municipi de Sant Andreu de Llavaneres (Maresme) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. També és conegut com a Can Gibert. Les terres de conreu del voltant de la masia van ser parcel·lades.

## Descripció

Edifici gran de planta quadrada, consta de planta baixa, pis i golfes. La façana principal té un portal dovellat d'onze peces i finestres amb llindes de pedra. Al primer pis les finestres tenen llindes amb decoració de sanefa de mitja canya. A l'interior, els sostres són de fusta i es conserven en bon estat. Les finestres tenen festejadors. La coberta és a quatre vessants, amb la part del mig a dues aigües. Al costat de la casa hi ha una construcció del segle xviii, destinada a habitatge dels masovers.

## Història

Aquesta masia del segle xvii té al davant un oratori dedicat a la veneració de l'Assumpció. A la llinda d'entrada hi ha gravades dues dates: 1734, que correspon a la construcció, i 1790, que correspon a la consagració de l'altar. Durant la guerra de 1936-1939 es va cremar el retaule de l'oratori.
Els Amat van ser propietaris de la casa i de les terres fins a la meitat del segle xviii, quan van passar a mans de la Congregació de Santa Maria del Mar de Barcelona. L'any 1870, Espiridió de Gibert i Mornau va comprar la propietat a la Comunitat.

## Referències

* 1 2 «Sant Andreu de Llavaneres». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 «Ca n'Amat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
# Guillem de Sonnac

Guillem de Sonnac (en francès Guillaume de Sonnac; mort el 6 d'abril de 1250) fou Gran Mestre de l'Orde del Temple entre el 1247 i el 1250.
Se sap que va participar en la presa de Damiata i que va morir en la batalla d'Al Mansurah, l'11 de febrer del 1250, després d'haver perdut un ull el 8 febrer, durant els primers combats d'aquesta batalla.
Pertanyia a la família Sonnac, un dels llinatges més destacats de la regió del Roergue.

## Bibliografia consultada

* Demurger, Alain. Auge i caiguda dels Templers. Barcelona: Ediciones Martínez Roca, SA, 1986. ISBN 84-270-1024-9.
* Walker, Martin. La història dels Templers. Barcelona: Edicomunicación, S.A., 1993. ISBN 84-7672-503-5.
| Precedit per: Richard de Bures | Gran Mestre 1247 - 1250 | Succeït per: Renaud de Vichiers |
# Margarida Lluïsa d'Orleans

Margarida Lluïsa d'Orleans coneguda a la cort francesa amb el nom de Mademoiselle d'Orléans (castell de Blois, París, Regne de França, 27 de juliol de 1645 - convent de Montmartre, 17 de setembre de 1721) fou una dama francesa que va esdevenir gran duquessa consort de Toscana.
Era filla del duc Gastó d'Orleans i Margarida de Lorena. Fou neta per línia paterna del rei Enric IV de França i Maria de Mèdici, i per línia materna de Francesc II de Lorena i Clàudia de Valois. Fou germana d'Anna Maria Lluïsa d'Orleans, duquessa de Montpensier; i de Francesca Magdalena d'Orleans, casada amb el duc Carles Manuel II de Savoia, alhora que neboda de Lluís XIII de França i cosina de Lluís XIV.
De ben jove fou una de les candidates més ben situades per casar-se amb el seu cosí, el futur Lluís XIV de França, si bé el Cardenal Mazzarino organitzà el seu matrimoni amb el futur Gran Duc Cosme III de Mèdici, que després de tres anys de negociacions es realitzà a la catedral de Florència el 20 de juny de 1661. D'aquesta unió nasqueren:
* Ferran de Mèdici (1663 - 1713), príncep hereu
* Anna Maria Lluïsa de Mèdici (1667 - 1743), casada el 1691 amb Johann Wilhelm von der Pfalz
* Joan Gastó I de Mèdici (1671 - 1737), Gran Duc de Toscana
El matrimoni fou del tot infeliç, i la relació de Margarida amb la seva sogra Victòria della Rovere va ser particularment horrible. Sense adaptar-se a la cort toscana i sense llaços comuns amb el seu marit, el qual tenia un fervor religiós malaltís, Margarida va demanar la separació i el permís per a tornar a França l'any 1675. Renuncià als seus títol i ingressà en un monestir benedictí de Montmartre de París, on morí en solitud el 1721.

## Enllaços externs

* http://genealogy.euweb.cz/capet/capet40.html#MLG (anglès)
# Prata Palomares

Prata Palomares és una pel·lícula brasilera del 1971, dirigida per André Faria.

## Sinopsi

Prohibida per la censura, la pel·lícula tracta el tema de la guerrilla, present en altres pel·lícules realitzades entre finals dels anys 60 i principis de la dècada següent, com Terra em Trance de Glauber Rocha (1967), Bla, bla, bla, d'Andrea Tonacci (1968), Dezesperato, de Sérgio Bernardes Filho (1968) i República da Traição, de Carlos Alberto Ebert (1970).
La trama gira al voltant de dos guerrillers que, envoltats per les forces de l'ordre, s'amaguen en una església fictícia Porto Seguro, esperant una oportunitat per fugir cap a la zona ocupada pels seus companys. Un dels guerrillers (Renato Borghi) pretén ser el capellà que esperaven els poderosos del poble, mentre que l'altre (Carlos Gregório) roman amagat, construint una barca per fugir ambdós.
El que crida l'atenció a la pel·lícula és l'entrellaçament de situacions creïbles i oníriques. Després d'un temps amagat, entre discussions i molta tensió, la guerrilla troba el personatge d'Ítala Nandi a l'església. Anuncia que vol tenir un fill amb tots dos i els fa l'amor en un ambient fortament simbòlic. El mateix personatge apareixerà posteriorment com a seguidor d'un líder local popular, assumint un caràcter creïble. Bàrbarament torturada pels agents del poder, reapareix al final de la pel·lícula per trobar el guerriller que va construir el vaixell. La mateixa relació entre els dos guerrillers pateix aquest tipus de canvis radicals, que també s'estén a la interpretació dels actors. De manera inesperada, el fals sacerdot comença a creure en la nova identitat i busca transformar-se en el líder messiànic del lloc, involucrant-se amb els poderosos que torturen i maten un líder popular dins l'església. El fals sacerdot, creient que té poders miraculosos, s'enfronta amb el seu company guerriller i mor.

## Repartiment

* Ítala Nandi
* Renato Borghi
* Carlos Gregório
* Otávio Augusto
* Elke Hering
* Renato Dobal
* Carlos Prieto
* Paulo Augusto
* Elisabeth Kander

## Recepció

El 1972 Prata Palomares va participar en la Setmana de la Crítica del 25è Festival Internacional de Cinema de Canes. La pel·lícula va ser seleccionada però no es va poder projectar a causa de la censura del govern brasiler.

## Referències

* ↑ Prata Palomares al web del Festival de Rio
* ↑ Prata Palomares al web de la Setmana de la Crítica

## Enllaços externs

* Prata Palomares a YouTube
# Francesc Casares i Potau

Francesc Casares i Potau (Tarragona, 22 de desembre de 1927 - Barcelona, 16 de novembre de 2016) fou un advocat laboralista català.

## Biografia

Es llicencià en Dret a la Universitat de Barcelona el 1950. El 1945 va formar part de l'organització clandestina Front Universitari de Catalunya i el 1951 va començar a exercir d'advocat i es va especialitzar en Dret Laboral, alhora que militava al Moviment Socialista de Catalunya. Fou membre del Col·legi d'Advocats de Barcelona des del 1951 i del Col·legi d'Advocats de Sabadell des de 1956.
Va orientar el seu despatx cap a la defensa de treballadors i, durant els anys de la dictadura franquista, a la defensa davant del Tribunal d'Ordre Públic dels perseguits en la lluita per les llibertats democràtiques. Fou empresonat el 1958 acusat d'associació il·lícita i propaganda il·legal. Va continuar realitzant la seva feina com a advocat laboralista, sempre amb plena coherència amb els ideals dels seus inicis professionals.
Va participar des dels seus inicis en les activitats de l'Associació per a les Nacions Unides, de la qual és President Honorari. També ha estat president de la Federació Catalana d'ONGs pels Drets Humans. Actualment és president de l'Associació Catalana de Juristes en defensa de la llengua pròpia. Vocal del Consell de Treball Econòmic i Social de Catalunya, forma part de la Junta Directiva de l'IRES (Institut per a la Reinserció Social).
A les eleccions al Parlament de Catalunya de 1980 i 1984 fou elegit diputat al Parlament de Catalunya dins les files del PSC-PSOE. Fou president de la Comissió de l'Estatut dels Diputats i Secretari de la Comissió d'investigació sobre l'assalt i el segrest del Banc Central de Barcelona (1980-1984), Secretari de la Comissió de l'Estatut dels Diputats (1984-1987)
L'any 2004 li ha estat atorgada la medalla d'honor del Col·legi d'Advocats de Barcelona i la Creu de Sant Jordi. L'any 2008 rebé la Medalla al treball President Macià.
El novembre de 2016 va publicar Compromís amb la justícia. Memòries d'un advocat laboralista (1958-1978), amb pròleg de José Antonio González Casanova.

## Referències

* ↑ systems, CometaTechnologies - eZ. «L'Avenç lamenta la mort de l'advocat i polític Francesc Casares / L'AVENÇ RECOMANA / Inici - L'Avenç». www.lavenc.cat. Arxivat de l'original el 2016-11-16. [Consulta: 16 novembre 2016].
* ↑ Diputats del Parlament de Catalunya en la I Legislatura p. 52
* ↑ Diputats del Parlament de Catalunya en la II Legislatura p. 54
* ↑ DOGC, ACORD GOV/188/2008, d'11 de novembre, de concessió dels guardons Medalla al treball President Macià i Placa al treball President Macià 2008
* ↑ «Compromís amb la justícia». llegirencatala.cat, 24-11-2016. Arxivat de l'original el 2016-11-13. [Consulta: 12 novembre 2016].
# Sara Roy i López

Sara Roy i López (Manresa, 5 de maig de 1997) és una cantant catalana. Durant la seva adolescència va formar part de la tercera generació del grup de música infantil Macedònia (2012-2017) i més endavant va participar en la versió espanyola del concurs Factor X amb el grup Noah. El 2022 va presentar el programa Històries gegants al canal 33 sobre les històries humanes que giren al voltant del món de la imatgeria festiva de la cultura popular catalana.

## Discografia
### En solitari

* (A)mar (Halley Records, 2021)
* Alter ego (Halley Records, 2024)

## Referències

* ↑ «Sara Roy, guanyadora per partida doble als premis Enderrock». Regió 7, 04-03-2022. [Consulta: 4 desembre 2024].
* ↑ «Actuació i entrevista de Sara Roy». RTVE, 21-02-2023. [Consulta: 4 desembre 2024].
* ↑ «La tercera generació de Macedònia s'acomiadarà diumenge en un concert a Razzmatazz». Nació Digital, 03-02-2017. [Consulta: 4 desembre 2024].
* ↑ «Descubre a Sara Roy, la cantante que ha robado el corazón de Miki Núñez» (en castellà). Cadena 100, 20-11-2019. [Consulta: 4 desembre 2024].
* ↑ Badia, Enric. «La manresana Sara Roy s'estrena a la televisió catalana presentant el nou programa Històries gegants». Regió 7, 02-03-2022. [Consulta: 4 desembre 2024].
* ↑ Tisora, Anna. «No vull ser només aquella nena que cantava cançons cuques». Enderrock.cat, 07-05-2021. [Consulta: 4 desembre 2024].
* ↑ Erilla, Javier. «Sara Roy presenta 'Alter ego' amb "ganes de trepitjar fort"». Betevé, 02-12-2024. [Consulta: 4 desembre 2024].
# Uraz Kaygılaroğlu

Uraz Kaygılaroğlu (30 de juny de 1987) és un actor i presentador de televisió turc. Està graduat amb una llicenciatura en Publicitat a la Istanbul Bilgi Üniversitesi.

## Carrera

Kaygılaroğlu va començar la seva carrera el 2008. El seu primer paper important va arribar el 2011 a la sèrie dramàtica de comèdia adolescent Pis Yedili (Show TV). Després es va unir al repartiment a la comèdia Harem (Fox), interpretant el personatge de Feminen Ağa. El 2013 va aparèixer a la sèrie Eski Hikâye (TRT1) com a Ömer. Al mateix temps, va presentar el concurs Tam Zamanı. L'any següent va presentar un altre concurs, titulat Takip, a Kanal D. El 2014, va participar al drama d'època de TRT 1 Yedi Güzel Adam, basat en la vida del poeta Adil Erdem Bayazıt. Va tornar a la comèdia entre 2015 i 2017 a la sèrie Baba Candır com a Haluk Güney. Aquest paper es va convertir en un fenomen i va ser elogiat per la crítica.
Posteriorment va presentar el concurs Kuyruk a TRT 1. El 2017, va interpretar el paper de Kuzen Volki a la sèrie Klavye Delikanlıları de Show TV. El 2018 va participar en la pel·lícula Çallarla Dans. El mateix any va protagonitzar les sèries dramàtiques Masum Değiliz i Egenin Hamsisi. Simultàniament va tenir un paper protagonista a la sèrie dramàtica de Star TV Sefirin Kızı i a la sèrie de comèdia breu Aynen Aynen.

## Filmografia
### Pel·lícules

* Eltilerin Savaşı (2020)
* Karakomik Filmler (2019) - Ethem
* Çakallarla Dans 5 (2018) - Kuzen Volki (Sinan)
* Sen Kiminle Dans Ediyorsun? (2017) - Selim
* Bamsı Beyrek (2016) - Bamsı Beyrek
* Dönerse Senindir (2016) - Kurt
* Nerde Kalmıştık (2009) (kısa film)
* Ejder Kapanı (2009)
* Mezuniyet (2009)

### Sèries de televisió

* Üç Kuruş (2021) - Kartal
* Aşk 101 (2021) - Sinan (adult)
* Ayak İşleri (2021) Guest
* Sefirin Kızı (2019–2021) - Gediz
* Aynen Aynen (2019) - Emir
* Güldür Güldür Show - Convidat
* Ege'nin Hamsisi (2018) - Deniz Çınar
* Masum Değiliz (2018) - Mert
* Klavye Delikanlı'ları (2017) - Volkan (Cousin Volki)
* Baba Candır (2015–2017) - Haluk Güney
* Yedi Güzel Adam (2014) - Adil Erdem Bayazıt
* Eski Hikâye (2013) - Ömer
* Harem (2012) - Feminen Ağa
* Pis Yedili (2011–2013) - Canburger
* Es Es (2009–2010) - Fethi
* Canını Sevdiğiminin İstanbul'u (2009) - Ferhat
* Milyonda Bir (2008) - Berke

### Programes de televisió

* Sıra Sende Türkiye
* Kuyruk (2016)
* Ve Kazanan (2015)
* Takip (2014)
* Tam Zamanı (2013)
* Kamuflaj (2012)

## Referències

* ↑ «Uraz Kaygılaroğlu kimdir, kaç yaşında ve nereli?» (en turc). [Consulta: 14 desembre 2021].
* ↑ «URAZ KAYGILAROĞLU Kimdir? - Güncel URAZ KAYGILAROĞLU Haberleri». [Consulta: 14 desembre 2021].
* ↑ «Uraz Kaygılaroğlu kimdir?» (en turc), 25-07-2020. [Consulta: 14 desembre 2021].
* ↑ için, Sinemalarda bu hafta hangi filmler var? | Sinefildaha fazla video. «Şişmanken de kendimi çok beğeniyordum» (en turc). [Consulta: 14 desembre 2021].
* ↑ «Uraz Kaygılaroğlu kimdir? Uraz Kaygılaroğlu kaç yaşında ve nereli?» (en turc). [Consulta: 14 desembre 2021].
# Vicente Zaragoza Meseguer

Vicente Zaragoza Meseguer (la Vall d'Uixó, 27 de gener de 1951) és un polític valencià, diputat a Corts Valencianes en la primera legislatura.

## Trajectòria

Militant comunista, participà en les lluites clandestines contra el franquisme en la dècada de 1970. A les eleccions a les Corts Valencianes de 1983 fou elegit diputat pel PCPV-PCE i síndic-portaveu del grup parlamentari comunista. Va participar en la Comissió de Cultura i de la Comissió de Reglament de les Corts Valencianes.
Zaragoza Meseguer és fill de l'històric lider comunista i alcalde de la Vall d'Uixó Vicente Zaragoza Michavila.

## Referències

* ↑ «El Tribunal de Orden Público en el País Valenciano». Arxivat de l'original el 2015-05-18. [Consulta: 8 maig 2015].
* ↑ «Fitxa de les Corts Valencianes». Arxivat de l'original el 2015-09-23. [Consulta: 8 maig 2015].
* ↑ «Un verano de alta política» (en castellà), 17-07-2005. [Consulta: 6 febrer 2025].
# Wang Qi

En onomàstica xinesa, Wang es el cognom i Qi el prenom.
Wang Qi (xinès tradicional: 汪崎) (Pequín, 1987) és un director de cinema xinès.

## Biografia

Wang Qi va néixer a Pequín (Xina) l'1 de desembre de 1987. Fill del famós jugador de voleibol Wang Jiawei i de l'actriu Deng Xing, va fer els estudis primaris a Toquío (Japó) i després va anar al Regne Unit, on es va graduar a la University of the Arts London. Als 23 anys va tornar a la Xina on va començar la seva carrera com a cineasta.

### Carrera cinematogràfica

La seva primera producció, el curtmetratge 操场 (Playground), va ser seleccionada el febrer de 2012 al 62è Festival Internacional de Cinema de Berlín (secció Generation Kplus), i va guanyar el premi "Independent Spirit" al Tudou Video Festival.
Va concebre la idea del seu primer curtmetratge l'any 2010, en acabar els seus estudis. No tenia formació ni experiència, però va tenir l'oportunitat de participar en el rodatge d'una pel·lícula comercial, com a ajudant de direcció.
Aquesta primera pel·lícula, molt curta (17’), ja indica un estil propi sota la influència de Tsai Ming-liang, entre d'altres. Wang Qi el va rodar en un sol pla seqüència, la qual cosa dona una forta impressió de realitat quasi documental, accentuada pel fet que els actors no són professionals. Inicialment tenia diàlegs preparats, però finalment els de la pel·lícula són totalment improvisats.
La majoria de les seves pel·lícules s'han presentat en molts festivals de cinema i ha obtingut premis com el "Golden Zenith The Best Feature Film - First Films World Competition-" al Festival Internacional de Cinema de Montreal de l'any 2015 amb "The Funeral ", i va participar en la Berlinale (nous talents). Amb Autumn Leaves (2019) va participar a First International Film Festival Xining del 2019. i amb "The Bargain" del 2021 que té una versió subtitulada al català. el març de 2023 va ser programada al cicle "Nuevo cine Asiático" de Casa Asia
El seu projecte Red River, del 2022 amb producció de Clarissa Zhang, va ser seleccionat pel Asian Project Market.

## Filmografia

| Any | Títol xinès | Títol anglès |
| 2010 | 操场 | Playground |
| 2013 | 旁听生 | The Auditor |
| 2015 | 初一 | The Funeral |
| 2016 | | Lei Feng |
| 2019 | | Autumn Leaves |
| 2021 | 急风晚来 | The Bargain |
| 2022 | | Red River |

## Referències

* ↑ «汪崎 - 快懂百科». [Consulta: 29 maig 2023].
* ↑ 网易. «汪嘉伟之子汪崎：在国外长大，23岁回国当导演，成离异父母的骄傲», 17-05-2022. Arxivat de l'original el 2023-05-29. [Consulta: 29 maig 2023].
* ↑ «汪崎 - 快懂百科». [Consulta: 30 maig 2023].
* ↑ «chinesemovies.com.fr». [Consulta: 29 maig 2023].
* ↑ «Wang Qi» (en anglès). [Consulta: 30 maig 2023].
* ↑ «FIRST International Film Festival Xining 2019» (en anglès). [Consulta: 30 maig 2023].
* ↑ «急风晚来 (Ji Feng Wan Lai)». [Consulta: 29 maig 2023].
* ↑ Judge, Amaia. «Ciclo de cine: «El nuevo cine asiático»» (en espanyol europeu). [Consulta: 30 maig 2023].
* ↑ «APM - Asian Project Market». [Consulta: 30 maig 2023].