OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escola empírica

L'escola empírica és un dels grans corrents o sectes de la medicina clàssica, essent els altres dos l'escola metòdica i l'escola dogmàtica.

## Història

L'escola va sorgir al segle iii aC com a reacció a l'escola dogmàtica, que consideraven massa teòrica. Els metges empírics van ser populars fins a finals de l'antiguitat. Entre les figures més destacades del grup hi ha Apol·loni de Cítion, Heràclides, Zeuxis de Tàrent i Menòdot de Nicomèdia, entre d'altres. La medicina per a ells és una ciència basada en tècniques provades.

## Teories mèdiques

La pràctica mèdica parteix de l'experiència, pròpia i dels metges anteriors. No té sentit cercar estats ocults o causes profundes, ja que el coneixement humà no ha arribat a comprendre totalment la natura. Per això cal centrar-se en els símptomes observables. Diferents tractaments poden funcionar per a casos similars, com prova l'existència de metges d'enfocament ben diferent als països del món. De fet, dins la mateixa regió hi ha pràctiques diferents d'èxit i un mateix metge fracassa en una malaltia aparentment similar a una que abans ha aconseguit curar. Cada persona, aleshores, requereix un tractament a mida. L'observació i el coneixement de la història de la medicina són les armes amb què un metge s'enfronta a les malalties. A diferència d'altres escoles, no busquen la dissecció de cadàvers, ja que els òrgans funcionen diferent en organismes vius que morts.

## Funcionament

El tractament es basa en experimentar què funciona millor en un pacient concret, observar les reaccions del seu cos. Es comença pel procediment que és més probable que funcioni segons casos anteriors i si la malaltia no remet, es van provant nous mètodes fins a trobar aquell que restableix la salut causant el mínim dany. Quan la malaltia és desconeguda, es procedeix per analogia, aplicant allò que ha funcionat en malalties de símptomes similars. S'ha de tenir en compte la història particular de cada pacient, que pot orientar la pràctica aconsellant o desencoratjant determinades pràctiques.

## Referències

* ↑ Barnes, J.; Brunschwig, J.; Burnyeat, B.; Schofield, M., Science and Speculation, Cambridge University Press, 1982.
* ↑ D. Gourevitch, La pratique méthodique : définition de la maladie, indication et traitement., Genève, Droz, 1991
# Aar

L'Aar (francès) o Aare (alemany) és un riu de Suïssa de 295 km de llargada, que neix en el massís de l'Aar-Gothard i és afluent del Rin (per l'esquerra). Passa per la impressionant gorja de l'Aar (Aareschlucht en alemany), passa per Meiringen, travessa el llac de Brienz, passa per Interlaken, travessa el llac de Thun abans de passar per Berna; després, rep les aigües del riu Sarine i continua fins al llac de Bienne. Agafa direcció est, passant al peu del Jura. Se li uneixen els rius Emme, Reuss i Limmat. Creua les ciutats d'Olten, Aarau i Brugg. L'Aar continua el seu camí cap al nord fins a vessar les aigües al Rin.

## Galeria

* Thun
* Berna
* Berna
* Berna
* Büren
* Arch
* Solothurn
* Aarburg
* Olten
* Brugg
* Coblença (Suïssa)
# Aurora dels guarets

L'aurora dels guarets (Zegris eupheme) és una espècie de lepidòpter papilionoïdeu de la família dels pièrids (Pieridae) present als Països Catalans

## Distribució

Es troba al centre, sud i est d'Espanya, àrees muntanyoses del Marroc, Turquia, l'Aràbia Saudita, l'Iran, el Caucas, Ucraïna, zones properes al Volga, sud dels Urals, el Kazakhstan i el massís de l'Altai. A Espanya i al Marroc, hi viu la subespècie meridionalis, que es distribueix de forma local en poblacions molt separades.

## Hàbitat

Prolifera en zones rocoses, seques i amb flors (sobretot crucíferes), preferentment en marges de cultius, cultius abandonats o oliverars. L'eruga s'alimenta d'Isatis tinctoria i Hirschfeldia incana.

## Període de vol

Fa una generació a l'any. Els adults volen entre març i mitjans de juny, depenent de la localitat i l'altitud. Hiberna com a pupa.

## Referències

* ↑ «Noms de papallones | TERMCAT». [Consulta: 26 febrer 2025].
* ↑ «Proposta de noms comuns per a les papallones diürnes (ropalòcers) catalanes». Butlletí de la Societat Catalana de Lepidopterologia. Arrizabalaga et al., 01-12-2012. [Consulta: 24 gener 2014].
* ↑ «Zegris eupheme - Museu de Ciències Naturals de Granollers» (en català). [Consulta: 26 febrer 2025].
* 1 2 3 «Zegris eupheme» (en anglès). European Butterflies. Matt Rowlings. [Consulta: 30 març 2013].
* 1 2 3 4 Tolman, Tom; Lewington, Richard. Mariposas de España y Europa (en castellà). Lynx, 2011. ISBN 978-84-96553-84-2.

## Enllaços externs

* Moths and Butterflies of Europe and North Africa (anglès)
* Biodiversidad Virtual (castellà)
# Benjamin Lumley

Benjamin Lumley, nascut Benjamin Levy (1811 - Londres, 17 de març de 1875), fou un director d'òpera i advocat anglès nascut al Canadà.
Fill d'un comerciant jueu, Louis Levy, fou empresari del Queen's Theatre de Londres, l'actual Her Majesty's Theatre. Juntament amb Frederick Gye, empresari del competidor Covent Garden i Johanna Wagner, neboda del compositor Richard Wagner i una de les més cotitzades intèrprets d'òpera de la seva època, formen un dels repartiments més cèlebres del dret de contractes i del dret de danys anglosaxó. A mitjan segle xix, Lumley va contractar en exclusiva a la intèrpret per a la temporada operística del seu teatre. No obstant això, Gye la va convèncer perquè incomplís el contracte i actués al Covent Garden. Lumley es va prendre completa venjança i van seguir dos processos judicials.
El dia 26 de juny de 1845, Benjamin Lumley va presentar al Her Majesty's Theatre un gran espectacle dramàtic, Pas de Quatre, amb música de Cesare Pugni i coreografia de Jules Perrot. Va ajuntar a les quatre millors ballarines del període romàntic i amb gran diplomàcia i evitant algunes vicissituds entre les artistes va aconseguir, finalment, convèncer les cèlebres ballarines per ballar a Londres. Una d'elles seria l'escollida per interpretar l'última variació, estant totes elles convençudes que serien la triada. Per aconseguir això, Benjamí Lumley, amb molt de tacte, va resoldre oferir aquesta honra a la més vella de totes. El que va passar va ser que Marie Taglioni es va quedar immòbil a l'escenari en el moment en què les ballarines més joves feien un pas cap enrere.

## Referències

* ↑ Snowman, Daniel. La ópera. Una historia social. Ediciones Siruela, 2012, p. 240. ISBN 978-84-9841-580-3.
* ↑ «Les ballets Trockadero de Monte Carlo». Prospecte del 298 de maig de 2011.
# Abadia de Montecassino

L'abadia de Montecassino és un monestir italià situat al sud del Laci dalt del turó homònim, a la Vall Llatina, al costat de la ciutat de Cassino. Fou fundat per sant Benet de Núrsia el 529 i és el lloc on redactà el codi de normes que havien de regir els monjos de l'orde benedictí i que es coneix com la Regla de sant Benet. Fou restaurat, després de la seva destrucció al segle vii, per l'abat Petronax de Brescia, al primer quart del segle viii. Durant l'edat mitjana, sota el govern de l'abat Desideri (1058-87) —més tard papa amb el nom de Víctor III—, va ser un important centre artístic i cultural, i un dels interessos culturals de l'abadia se centrà en la medicina, com a part del saber sobre la naturalesa, però també en la historiografia, el dret o la poesia. Ensorrat per un terratrèmol el 1349, aviat se'n va iniciar la reconstrucció, que s'allargà en els segles posteriors.
Durant la Segona Guerra Mundial va ser l'escenari de forts enfrontaments, arran dels quals restà quasi totalment destruït. Posteriorment, a partir de 1945, va ser restaurat i Pau VI en consagrà la basílica el 1964. La seva important biblioteca conserva molts incunables, més de 2 000 còdexs i prop de 40.000 pergamins. A Anselm Maria Albareda i Ramoneda, cardenal català, es deu el fet que no fos destruït el monumental fons bibliogràfic de l'abadia de Montecassino.

## Vegeu també

* Abadia territorial de Montecassino
* Batalla de Montecassino
* Pijoan, Josep «Cròniques d'Itàlia. Montecassino. Abat Oliba [Peces històriques: Crònica de 1904]». ara.cat, 27-02-2019.

## Referències

* 1 2 «Monestir de Montecassino». Gran enciclopèdia catalana.
* 1 2 «Montecassino» (en castellà). National Geographic, 25 febrer 2014,. Arxivat de l'original el 2019-05-31. [Consulta: maig 2019].
* ↑ García Ballester, Lluís. «Medicina i aristotelisme a l'Europa dels segles XII-XIII». A: Josep Maria Camarasa i Castillo, Honorino Mielgo, Antoni Roca. Actes de les I Trobades d'Història de la Ciència i de la Tècnica: Trobades Científiques de la Mediterrània, Maó, 11-13 setembre 1991. Institut d'Estudis Catalans, 1994. ISBN 8472832694.
* ↑ «Storia» (en italià). Abbazia di Montecassino. Arxivat de l'original el 2017-04-24. [Consulta: maig 2019].
# Aurorita

L'aurorita és un mineral de la classe dels òxids que pertany al grup de la calcofanita. Va ser anomenada així l'any 1967 per Arthur S. Radtke, Charles M. Taylor i Donnel Foster Hewett pel lloc on va ser descoberta, la mina North Aurora (Treasure Hill, Nevada, Estats Units).

## Característiques

L'aurorita és un òxid de manganès, argent i calci, de fórmula química Mn²⁺Mn⁴⁺₃O₇·3H₂O. Cristal·litza en el sistema trigonal. La seva duresa a l'escala de Mohs oscil·la entre 2 i 3. Pertany al grup calcofanita de minerals juntament amb la jianshuiïta, la woodruffita i la calcofanita, qui dona nom al grup.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'aurorita pertany a «04.FL: Hidròxids (sense V o U), amb H₂O+-(OH); làmines d'octaedres que comparetixen angles» juntament amb els següents minerals: trebeurdenita, woodallita, iowaita, jamborita, meixnerita, muskoxita, fougerita, hidrocalumita, kuzelita, calcofanita, ernienickelita, jianshuiïta, woodruffita, asbolana, buserita, rancieïta, takanelita, birnessita, cianciul·liïta, jensenita, leisingita, akdalaïta, cafetita, mourita i deloryita.

## Formació i jaciments

Es troba en filons, farcint microfractures en calcita mangànica. Sol trobar-se associada a altres minerals com: calcita, todorokita, criptomelana, pirolusita, clorargirita, plata i quars. La seva localitat tipus és la mina North Aurora (Treasure Hill, Nevada, Estats Units), però també se n'ha trobat en altres estats dels Estats Units com Nova Jersey i Arizona, així com a diversos indrets d'Austràlia, Àustria, República Popular de la Xina, Japó i Grècia.

## Referències

* ↑ «Aurorite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 4 setembre 2015].
* ↑ «Aurorite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 6 setembre 2015].
* ↑ Ritsuro MIYAWAKI, Frédéric HATERT, Marco PASERO, Stuart J. MILLS «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) NEWSLETTER 50». Mineralogical Magazine, 83, 2019, pàg. 615-620 [Consulta: 24 novembre 2019].
* ↑ «Chalcophanite Group» (en anglès). Mindat. [Consulta: 6 setembre 2015].
# Eptianura carablanca

L'eptianura carablanca (Epthianura albifrons) és un ocell de la família dels melifàgids (Meliphagidae).

## Hàbitat i distribució

Habita praderies des del sud-oest d'Austràlia Occidental, a través del centre i sud d'Austràlia Meridional fins Victòria, incloent Tasmània i les illes de l'[[[estret de Bass]]. Nova Gal·les del Sud i sud-est de Queensland.

## Referències

* ↑ «Eptianura carablanca». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 22/04/2022(català)
# Chaka Khan

Yvette Marie Stevens, coneguda com a Chaka Khan (Chicago, 23 de març de 1953) és una cantant i lletrista estatunidenca que es va fer famosa en els anys setanta com a cantant al capdavant del grup de funk Rufus. Encara que va formar part del grup fins a 1978, Khan es va embarcar en una reeixida carrera en solitari. Els seus hits més populars, punt amb Rufus com en solitari, són Tell Me Something Good, Sweet Thing, Ain't Nobody, I'm Every Woman, I Feel For You i Through The Fire.
Coneguda com la Reina del Funk, ha guanyat deu premis Grammy i ha venut uns 70 milions d'àlbums a tot el món.
Ha tingut participacions especials en programes com a Dives Live ´99 In New York, compartint escenari amb llegendes de la indústria de la música com Cher, Tina Turner, Elton John, Brandy, LeAnn Rimes, Melvin Davis (baixista de Chaka Khan), Whitney Houston, Anastacia, Joni Mitchell, entre d'altres. Més recentment ha estat convidada a la sèrie animada Phineas i Ferb i li va posar la veu al duet efectuat al costat de Rod Stewart per a la seva sèrie Thanks for the Memory: The Great American Songbook, Volume IV editat en 2005, en la seva versió de «You Send Me», original de Sam Cooke.

## Discografia

* Chaka (1978)
* Naughty (1980)
* What Cha' Gonna Do for Me (1981)
* Chaka Khan (1982)
* Echoes of an Era (1982)
* I Feel for You (1984)
* Destiny (1986)
* ck (1988)
* The Woman I Am (1992)
* Come 2 My House (1998)
* ClassiKhan (2004)
* Funk This (2007)

## Guardons
### Premis

* 2008: Grammy al millor àlbum de R&B

## Referències

* ↑ Greatest of All Time Top Dance Club Artists. «Greatest of All Time Top Dance Club Artists : Page 1». Billboard. [Consulta: 7 febrer 2017].
* ↑ «10-Time Grammy Award-Winning Rock N' Roll Hall of Fame Nominee Music Legend Chaka Khan Headlines the Biggest Lesbian Event in the World: The DInah 2012 | The Original Club Skirts Dinah Shore Weekend 2014». Thedinah.com. Arxivat de l'original el 14 de març 2016. [Consulta: 4 juny 2014].
# Salina de Praid

La Salina de Praid és una gran mina de sal situada al centre de Romania al comtat de Harghita, prop de Praid. Praid representa una de les reserves de sal més grans de Romania amb reserves estimades de 50.000 milions de tones de NaCl.

## Referències

* ↑ «Sarea, Timpul şi Omul (Salt, Time and Man)» (en romanès). academia.edu. [Consulta: 22 abril 2013].
# Escola municipal d'art Gaspar Camps

L'Escola Municipal d'Art Gaspar Camps d'Igualada és un centre d'ensenyament que imparteix estudis de disseny i arts plàstiques.
La Gaspar es va fundar el 1982 a la Secció d'Art del Centre d'Estudis Comarcals d'Igualada (CECI), amb la intenció de fer un taller de plàstica per nens i amb la idea que s'esdevingués amb el temps una escola d'Arts i Oficis. Es va instal·lar provisionalment a la planta baixa del CECI situat a la Rambla de San Ferran, 55. El Taller d'Art va obrir les portes el dissabte 15 d'octubre de 1983.
El curs 1984-85 es van ampliar horaris, tallers i espais i van començar classes de pintura per adults. Un acord entre el Gremi de Blanquers d'Igualada i l'Ajuntament va possibilitar fer un curs d'Artesania en Pell en els recent adquirits locals del Cal Boyer. El Gremi de Blanquers aconseguí una subvenció de la Federación Española del Cuero amb la qual es va costejar el professor i el material. El curs va estar a càrrec de l'artesà Juan Martínez Escó.
El 1992 el Departament d'Ensenyament de l'Ajuntament va iniciar el Pla de Dinàmica Educativa amb l'objectiu de «millorar la qualitat de l'ensenyament». És dins aquest projecte on es consolida definitivament l'escola i el juny de 1993 és reconeguda per la Generalitat de Catalunya, amb el nom de «Escola Municipal d'Arts i Oficis Gaspar Camps», impartint estudis reglats de disseny de moda i disseny en pell.
El curs 1994-95 l'escola estrena ubicació definitiva a l'antiga fàbrica Amèlior, edifici projectat per l'enginyer Josep Torrella Cascante.

## Referències

* ↑ «Anunci». IGUALADA, Periòdic de l'Anoia, 01-10-1983, pàg. 17. Arxivat de l'original el 2017-11-09 [Consulta: 8 novembre 2017].
* ↑ «Dimecres s'inaugura a Igualada una extraordinària exposició de peces i tapissos en cuiro.». IGUALADA, Periòdic de l'Anoia, 06-02-1982, pàg. 1. Arxivat de l'original el 2017-11-09 [Consulta: 8 novembre 2017].
* ↑ Ribera, Xavier «Un curs escolar diferent, marcat per una reforma que pot fer aigües en el seu inici.». IGUALADA, Periòdic de l'Anoia, 16-09-1992, pàg. 7. Arxivat de l'original el 2017-11-09 [Consulta: 8 novembre 2017].
* ↑ Ribera, Xavier «L'Escola Municipal d'Arts i Oficis ha estat reconeguda amb classificació de centre per la Generalitat de Catalunya». IGUALADA, Periòdic de l'Anoia, 16-07-1993, pàg. 5. Arxivat de l'original el 2017-11-10 [Consulta: 9 novembre 2017].
* ↑ «Grupo Torrella» (en castellà). Arxivat de l'original el 2016-03-09. [Consulta: 8 novembre 2017].

## Enllaços externs

* Blog de l'Escola Municipal d'Art Gaspar Camps
# Australian Plant Census

L'Australian Plant Census (APC) proporciona una interfície en línia als noms científics actualment acceptats i publicats de la flora vascular d'Austràlia, com una de les interfícies de sortida del sistema nacional d'informació de la biodiversitat integrada (IBIS - un model relacional de dades d'Oracle Corporation). L'Herbari Nacional Australià, Jardí Botànic Nacional d'Austràlia, Estudi Australià de Recursos Biològics i el Consell de Caps d'Herbaris Australàsia coordina el sistema..
La interfície de l'Australian Plant Census proporciona els noms científics actualment acceptats, els seus sinònims, noms il·legítims, mal aplicats i exclosos, així com dades de distribució estatals. Cada element d'hipervincles de sortida a altres interfícies en línia del sistema d'informació, inclòs l'Australian Plant Name Index (APNI) i l'Australian Plant Image Index (APII). Els resultats de la interfície de l'Australian Plant Census proporcionen informació sobre tots els tàxons de plantes vasculars natives i naturalitzades d'Austràlia, incloses les seves illes costaneres, però exclou els tàxons que només es coneixen a Austràlia del seu cultiu i que encara no estan naturalitzats.
La classificació de famílies de planta és basada en el Sistema de classificació APG III (2009).

## Referències

* ↑ «A census for Australian plants». CSIRO. Arxivat de l'original el 17 març 2013. [Consulta: 3 maig 2012].
* ↑ «Australian Plant Census». Council of Heads of Australasian Herbaria. [Consulta: 21 novembre 2013].
* ↑ «Australian Plant Census (APC) progress». Council of Heads of Australasian Herbaria. [Consulta: 3 maig 2012].

## Enllaços externs

* Australian Plant Census - Lloc web oficial
# 173 aC

El 173 aC va ser un any del calendari romà prejulià. Durant la República i l'Imperi Romà es coneixia com l'Any del Consolat d'Albí i Lenat o també any 581 Ab urbe condita o de la fundació de la ciutat). L'ús del nom «173 aC» per referir-se a aquest any es remunta a l'alta edat mitjana, quan el sistema Anno Domini va ser el mètode de numeració dels anys més comú a Europa.

## Esdeveniments
### Egipte Ptolemaic

* Ptolemeu VI Filomètor es casa amb la seva germana Cleòpatra II.

### Imperi Selèucida

* Antíoc IV, rei selèucida, paga la resta de la indemnització de guerra que els romans havien imposat a Antíoc III en el Tractat d'Apamea (188 aC).

### Imperi Part

* Puja al tron Mitridates I rei de Pàrtia, a la mort del seu pare Fraates I.

### Antiga Roma

* Aquest any són elegits cònsols Luci Postumi Albí i Marc Popil·li Lenat.
* Els dos cònsols tenen l'encàrrec de dirigir la guerra a Ligúria. Però prèviament el Senat envia Postumi Albí a la Campània per separar les terres de l'Estat (Ager publicus) de les terres dels particulars, i com que això l'ocupa fins finals d'estiu, ja no pot arribar a Ligúria. Estableix un dret de peatge als aliats per viatjar per territori romà i restaura el festival de la Floràlia, que s'havia interromput uns anys abans.
* Lenat marxa amb un exèrcit contra els estatiels, uns lígurs muntanyesos, als que derrota en una disputada batalla, i en fa gran mortaldat. Els supervivents es posen sota la clemència del general, però són venuts com a esclaus i les seves ciutats incendiades i destruïdes. El Senat, assabentat dels fets, desaprova aquests mètodes i decreta la restitució de la llibertat als lígurs, amb furioses protestes de Lenat, i en la mesura del possible també de les seves propietats.

## Naixements

* Antíoc V Eupàtor, fill d'Antíoc IV Epífanes, rei selèucida (data aproximada).

## Necrològiques

* Luci Corneli Lèntul, cònsol l'any 199 aC.

## Referències

* ↑ Funegan, Jack (et al.). Chronos, kairos, Christos : nativity and chronological studies. Winona Lake [IN]: Eisenbrauns, 1989, p. 115. ISBN 9780931464508.
* ↑ Justí. Justini Historiarum Philippicarum, XXXVIII, 8
* ↑ Morgan, M. Gwyn «The Perils of Schematism: Polybius, Antiochus Epiphanes and the 'Day of Eleusis'». Historia: Zeitschrift für Alte Geschichte, 39, 1, 1990, pàg. 37–76. ISSN: 0018-2311.
* ↑ Justí. Justini Historiarum Philippicarum, 41
* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, XLI, 28
* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, XLI, 33
* ↑ Ovidi. Fastos, V, 329
* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, XLII, 22
* ↑ Polibi. Història, XXXI, 12
* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, XXXIX, 49
# Péter Eötvös

Péter Eötvös (hongarès: Eötvös Péter) (Odorheiu Secuiesc, 2 de gener de 1944 - Budapest, 24 de març de 2024) fou un compositor i director hongarès. Eötvös va estar sempre molt vinculat a la tradició musical del seu país i es considera el continuador de l'obra de Béla Bartók, Zoltán Kodály, György Kurtág o Ligeti.
Va estudiar composició a l'Acadèmia Ferenc Liszt de Budapest i direcció a la Hochschule für Musik de Colònia. El 1991 va fundar la International Eötvös Institute an Foundation, i el 2004 l'Eötvös Contemporary Music Foundation a Budapest per a joves compositors i directors. La seva música està editada per l'editorial Editio Musica (Budapest), Ricordi (Múnic), Salabert (París) i Schott Music (Mainz).

## Direcció d'orquestra

Eötvös va dirigir periòdicament l'Ensemble Stockhausen entre 1968 i 1976. Des de 1979 a 1991 va ser director musical de l'Ensemble InterContemporain de París, designat pel seu fundador, Pierre Boulez. Des de 1985 a 1988 va ser el principal director convidat de l'Orquestra Simfònica de la BBC. Entre 1992 i 1995 va ser el director convidat a l'Orquestra del Festival de Budapest, entre 1998 i 2001 de la Filharmònica Nacional, també de Budapest. Des de 1994 fins a 2005 va ocupar el càrrec de director titular de l'Orquestra de Cambra de la Ràdio Hilversum. Des de 2003 fins a 2005 va ser el principal director convidat de l'Orquestra Simfònica de la Ràdio de Stuttgart i des de 2009 ho va ser de l'Orquestra Simfònica de Viena. Entre el 2003 i el 2007 va ser el director convidat per al repertori modern i contemporani de l'Orquestra Simfònica de Göteborg.
Altres grans orquestres que va dirigir són la Royal Concertgebouw Orchestra, l'Orquestra de Cleveland, l'Orquestra Filharmònica de Berlín o l'Orquestra Filharmònica de Viena.

## Composició i direcció de l'òpera

Péter Eötvös va compondre nombroses òperes, a partir de 1973, començant per Harakiri. Va pujar a la fama mitjançant una adaptació del conte d'Anton Txékhov Les tres germanes el 1997 i, més recentment, amb l'adaptació de l'obra de Tony Kushner Angels in America. El 2007 va estrenar dues òperes: Lady Sarashina i El amor en los tiempos del cólera, basada en la novel·la del mateix nom, de Gabriel García Márquez.

## Referències

* ↑ Biografia d'Eötvös en la pàgina de l'IRCAM (consultada el 30 d'octubre de 2009).
* ↑ Andrew Clements «BBCSO/Eötvös (Barbican, London)». The Guardian, 17-02-2003 [Consulta: 31 octubre 2009].
# Efecte hidròfob

L'efecte hidròfob està basat fonamentalment en la tendència de les molècules d'aigua (polars) per excloure molècules no polars, la qual cosa porta a la separació de l'aigua i les substàncies no polars.
A nivell macroscòpic s'observa efecte hidrofòbic quan es barregen aigua i oli i formen capes separades. A nivell microscopic l'efecte hidrofòbic és important en el plegament de les proteïnes, en la formació de la bicapa lipídica, en la inserció de proteïnes de membrana en un entorn lipídic no polar i en la interacció entre proteïnes i molècules petites.

## Vegeu també

* Hidrofòbia

## Referències

* ↑ IUPAC, Compendium of Chemical Terminology, 2a ed. ("The Gold Book") (1997). Versió corregida en línia: (2006–) "hydrophobic interaction" (en anglès).
* ↑ Interfaces and the driving force of hydrophobic assembly Nature, Volume 437, Issue 7059, pp. 640-647 (2005)doi:10.1038/nature04162