OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lluís Marquet i Ferigle

Lluís Marquet i Ferigle (Barcelona, 7 d'abril de 1937 - Mataró, 11 de març de 2011) fou un enginyer i lexicògraf català. Es doctorà en enginyeria industrial i va consagrar la major part de la seva vida a la divulgació i normalització del vocabulari científic i tècnic català, seguint les passes tant de Pompeu Fabra com del seu amic Jaume Vallcorba.
Va cursar els estudis a l'Escola Tècnica Superior d'Enginyers Industrials (ETSEIB) de la Universitat Politècnica de Catalunya (UPC) a Barcelona, entre 1956 i 1962. El 1964 va obtenir el títol d'enginyer industrial per ETSEIB.
Formà part de la Comissió Lexicogràfica central de l'Institut d'Estudis Catalans (IEC) i fou secretari general de la Societat Catalana de Ciències Físiques, Químiques i Matemàtiques entre 1968 i 1973. Posteriorment, fou el coordinador del vocabulari i dels articles tècnics i científics de la Gran Enciclopèdia Catalana i un dels principals redactors del Diccionari de Llengua Catalana del Grup Enciclopèdia Catalana. També fou responsable de la comissió lèxica del Col·legi d'Enginyers Industrials de Catalunya. Ha escrit nombrosos articles sobre lèxic tècnic a Serra d'Or i d'altres revistes. Participà en la compilació de l'obra completa de Jaume Vallcorba.
Després de la seva mort, el 2012 l'ajuntament de Premià de Mar li va atorgar el premi Càrmina a títol pòstum.

## Obres

* Diccionari d'electrònica (1971)
* Vocabulari de luminotècnia (1979), publicat al número 58 de la col·lecció Arxius de la Secció de Ciències
* Vocabulari de metal·lúrgia: equivalències català-castellà (1984)
* Diccionari de mesures catalanes (1990) amb Claudi Alsina i Català i Gaspar Feliu i Montfort
* Pesos, mides i mesures dels Països Catalans (1990)
* Diccionari del taller mecànic (1991)
* El llenguatge científic i tècnic (1993)
* Edició en línia de Novetat i llenguatge (tres volums, 1979-85), recull d'articles
* Fabra abans de Fabra (2002)

## Referències

* ↑ Riera, Carles «Lluís Marquet: vida i obra terminològica». Terminàlia, 10, 16-12-2014, pàg. 68–79. ISSN: 2013-6706.
* ↑ Llobet, Jaume Martí i «L’experiència de fer equip amb Lluís Marquet i Ferigle a la Comissió Lexicogràfica del Col·legi d’Enginyers Industrials». Terminàlia, 10, 16-12-2014, pàg. 80–80. ISSN: 2013-6706.
* 1 2 3 Balcells, Albert; Pujol, Enric. Història de l'Institut d'Estudis Catalans. Institut d'Estudis Catalans, 2002, p. 175. ISBN 978-84-7283-656-3.
* ↑ Jordi Manen, «Record de l'enginyer i lingüista Lluís Marquet», Avui, 15 de març 2011, pàgina 44
* ↑ «Lluís Marquet i Ferigle». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Necrològica a vilaweb.
* Lluís Marquet i Ferigle (1937-2011) - Lluís Marquet: vida i obra terminològica, Carles Riera, Universitat Ramon Llull
* La documentació de Lluís Marquet es conserva a la Biblioteca de Catalunya
# Francisco Saizár-Vitoria

Francisco Saizár-Vitoria (Espanya, 1880 - ?, 1923) és un compositor espanyol. Es desconeixen les seves dades autobiogràfiques.

## Obra

Algunes de les obres religioses que va compondre es conserven a l'arxiu del Col·legi del Corpus Christi del Patriarca de València i d'altres a l'arxiu històric de la Unió Musical Espanyola (UME). És autor d'un Mètode de cant-coral, que va escriure per ús dels col·legis, seminaris i comunitats religioses (CD/UME, 1914).

### Música religiosa

* Canción al Sagrado Corazón de Jesús, Co, V, órg o arm (IA/UME).
* Cántico al Sagrado Corazón de Jesús, op. 28, Co, órg (CD/UME).
* Dos flores a María, op. 29, Co, V, órg (CD).
* Gozos a la reina del Carmelo, Co, órg (IA/UME).
* Himno a la reina del Carmelo, Co, órg (IA/UME).
* Himno al niño Jesús de Praga, Co, órg (IA/UME).
* María, dulce madre, Co, órg, E:VAcp.
* Plegaria a la Virgen, V, arm (UME, 1916).
* Tantum ergo, Co, V, órg (IA/UME).

### Altres

* ¡Así cantan los quintos!, Capr-J, p (CD/UME, 1914).
* Calderón, Paso, p (UME, 1915).

## Referències

* CASARES RODICIO, Emilio «Saizar Vitoria, Francisco». Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana, Madrid: SGAE, 1999-2002, vol. 9, p. 549.
# Bunești (Brașov)

Bunești (abans Bundorf;en alemany: Bodendorf;en hongarès: Szászbuda) és un municipi del comtat de Brașov, Transsilvània, Romania. Està compost per cinc pobles: Bunești, Criț, Meșendorf, Roadeș i Viscri. Cadascun d'ells té una església fortificada. El recorregut de la Via Transilvanica passa pels pobles Roadeș i Criț.
La comuna es troba a la part nord del comtat, a la frontera amb el comtat de Mureș. És a 82,7 km de Brașov, 57,4 km de Făgăraș, i 34,6 km de Sighișoara. El municipi es troba a la conca hidrogràfica entre les conques del riu Olt i el riu Târnava Mare. El riu Gorgan flueix al sud-est a través de Viscri, cap al riu Cozd, mentre que el riu Scroafa flueix al nord-est pels pobles de Bunești i Criț, i finalment desemboca al Târnava Mare.

## Referències

* ↑ «Terra Saxonum | Via Transilvanica» (en romanès). www.viatransilvanica.com. [Consulta: 14 agost 2023].
# David Papineau

David Papineau (Como, 1947) és un filòsof anglès. Treballa com a professor de Filosofia de la Ciència al King's College de Londres i al City University of New York Graduate Center. Abans va ensenyar a la Universitat de Cambridge, on va ser membre del Robinson College.

## Trajectòria

Papineau es va llicenciar en Matemàtiques per la Universitat de Natal i es va doctorar en Filosofia per la Universitat de Cambridge sota la supervisió d'Ian Hacking.
Els seus esforços s'han centrat en qüestions sobre metafísica, epistemologia i filosofia de la ciència, de la ment i de les matemàtiques. La seva postura general és naturalista i realista. És un dels creadors de la teoria teleosemàntica de la representació mental, una solució al problema de la intencionalitat que deriva el contingut intencional de les nostres creences del seu propòsit biològic. També és un defensor de la solució fisicalista a posteriori al problema ment-cos.
Papineau va ser elegit president de la British Society for the Philosophy of Science per al període 1993-1995, de la Mind Association del 2009 al 2010 i de la Aristotelian Society del 2013 al 2014.

## Obra publicada

* For science in the social sciences (1978)
* Theory and meaning (1979)
* Reality and representation (1987)
* Philosophical naturalism (1993)
* Introducing consciousness (2000)
* Thinking about consciousness (2002)
* The roots of reason: philosophical essays on rationality, evolution and probability (2003)
* Philosophical devices (2012)
* Knowing the score (2017)
* The metaphysics of sensory experience (2021)

## Referències

* ↑ «physical». 3:AM Magazine, 08-04-2013. Arxivat de l'original el 2 February 2016. [Consulta: 9 abril 2013].
* ↑ «David Papineau». Aristotelian Society, 01-10-2013.
* ↑ William Skidelsky «Knowing the Score by David Papineau review – sport meets philosophy». The Guardian, 26-05-2017.
# Batalla de Pacocha

La batalla de Pacocha fou un incident naval que va tenir lloc el 29 de maig de 1877 durant la revolució liderada per Nicolás de Piérola contra el president peruà Mariano Ignacio Prado.
Els partidaris de Piérola van utilitzar el monitor peruà Huáscar com a vaixell corsari per fustigar els transports marítims, especialment els que salpaven d'El Callao, el principal port comercial del Perú. No obstant això, després d'haver abordat alguns vaixells mercants britànics, les autoritats britàniques van enviar el contraalmirall de Horsey per capturar el Huáscar.
El vaixell peruà va aconseguir escapar de l'esquadra britànica després d'un intens intercanvi de trets. Els canons del Huáscar no disposaven de prou dotació i només van disparar només 40 salves. Per la banda britànica, el Shah va disparar 237 salves i l'Amethyst, 190, però cap d'ells duia munició perforants, de manera que tot i que el Huáscar va rebre 60 impactes, el seu blindatge va evitar que rebés cap mena de dany. Hi va haver un esforç d'última hora per aturar o enfonsar el vaixell rebel quan dos petits ariets torpediners del Shah van intentar trobar el Huáscar, però el vaixell peruà va aconseguir escapar ajudat per la foscor. Malgrat haver escapat de la persecució britànica, els rebels es van veure obligats a lliurar el seu vaixell al govern peruà només dos dies més tard.
Aquesta batalla va suposar el primer ús del torpede autopropulsat, acabat d'inventar i que acabava d'entrar en servei limitat a la Royal Navy. El torpede va ser esquivat pel monitor rebel.

## Referències

* ↑ «Marina de Guerra del Perú | Efemérides | Combate Combate de Pacocha». Arxivat de l'original el 2020-09-18. [Consulta: 25 juliol 2019].
* ↑ «El combate naval de Pacocha». [Consulta: 25 juliol 2019].
# Beekman Winthrop

Beekman Winthrop (Orange, 18 de setembre de 1874 - Nova York, 10 de novembre de 1940) fou un advocat americà, oficial de govern i banquer. Va servir com a Governador de Puerto Rico de 1904 a 1907, com a Secretari d'Ajudant del Ministeri d'hisenda de 1907 fins 1909 i Secretari d'Ajudant de l'Armada de 1909 a 1913.

## Referències

* ↑ Frederick T. Birchall. A Colonial Governor At Twenty-Eight, Leslie's Monthly Magazine, December 1904. Vol.LIX, Iss. NO. 2, p. 172.
* ↑ Beekman Winthrop, The Independent, June 16, 1904. Vol.56, Iss. 2898, p. 1373.
* ↑ Winthrop Inaugurated, The Washington Post, July 5, 1904, p. 1.
* ↑ The Work of Congress, The Independent, April 28, 1904, Vol.56, Iss. 2891, p. 933.
* ↑ Senate Confirmations. Military, Naval and Civil. Los Angeles Times, April 28, 1904, p. 4.

## Bibliografia

* Clark, Truman R. Puerto Rico and the United States, 1917-1933. Pittsburgh, Pa.: University of Pittsburgh Press, 1975.
# Belzebú

Belzebú o Beelzebub (més adequadament Ba‘al Zevûv o Ba‘al Zəvûv, en hebreu בעל זבוב, amb moltes variants) era el nom que els monoteistes hebreus donaven a la deïtat filistea Baal adorada en èpoques bíbliques a la ciutat d'Ekron, la qual posteriorment seria assimilada a la tradició cristiana.

## Descripció

El nom del qual s'ha fet derivar Belzebú en la tradició juedeo-cristiana és Ba‘al Zevûv, que significa literalment ‘El Senyor de les Mosques'; aquest nom hauria estat usat pels hebreus com una manera de burla envers els adoradors de Baal, basant-se en el fet que en els temples de Baal la carn dels sacrificis es deixava podrir, per la qual cosa aquells llocs estaven infestats de mosques. Però el nom podria derivar també de Ba‘al tsebal, literalment ‘El Senyor de la Gran Morada’, la qual s'hauria assimilat a l'infern.
En un sentit o un altre la burla canviava amb un gir de pronúncia l'atribució que els creients donaven a la deïtat: Baal Sebaoth, en hebreu ‘El Senyor dels Exèrcits'.
En la seva representació al·legòrica l'aparença de Belzebú és de vegades colossal; té el rostre inflat, coronat amb una cinta de foc, cornut, negre i amenaçador, pelut i amb ales de ratapinyada.

### En la demonologia

En la literatura cristiana es va usar per a designar un dimoni, d'acord amb el costum de representar deïtats alienes en forma maligna. Segons Gaietà Soler, és un altre nom de Satanàs, o un dimoni menor.
L'escriptor anglès i Premi Nobel de literatura William Golding va escriure una extraordinària novel·la al·legòrica de la condició de l'home: obligat a construir un ordre, caigut en la confusió, la temptació i el mal, i rescatat en el final dels temps per Déu: Senyor de les Mosques, el nom de Belzebú, que en la novel·la és representat plàsticament pel cap d'un porc salvatge, clavat en una pica en una clariana d'un bosc, i cortejat per milers de mosques que revolegen al seu voltant mentre es va podrint. En el relat bíblic, el dimoni assumeix diversos noms que corresponen a diferents manifestacions de la seva maldat i de les temptacions de pecat que ens ofereix de manera incessant. En la tradició judeocristiana hi ha des del dimoni dels diners, Mammó, fins al que produeix olors fètides, Belial. Amb freqüència és denominat Satanàs, i també Llucifer, i tants altres noms i especialitzacions en el mal com va crear, amb fins didàctics, la imaginació dels predicadors. Aquest semideu rarament vagava per la Terra; sempre es va mantenir distant. Es diu que al seu temple violava nenes que eren portades per esclaus.

## Referències

* 1 2 Soler, Gaietà. La Vida de N.S. Jesucrist. 2a ed.. Foment de Pietat Catalana, 1924, p. 193.
* ↑ Douglas, J. D.; Merrill, C. Zondervan Bible Dictionary (en anglès). Harper Collins, 2009. ISBN Harper Collins.
* ↑ Luis Cencillo. Los mitos, sus mundos y su verdad. Biblioteca de Autores Cristianos, 1998. ISBN 978-84-7914-385-5.

## Vegeu també

* Baal
* Demonologia
* Dimoni
* Satanàs
# Bernat Papell i Carreras

Bernat Papell i Carreras (Figueres, 1821 – Seta, 31 de març del 1877) va ser sacerdot, compositor i organista.
De molt jove marxà a viure a Girona. Estudià música amb el seu oncle Joan Carreras i Prats, organista de l'església del Carme, i composició amb el mestre de capella de la Catedral, Josep Barba. Quan tenia disset anys sol·licità, i a l'any següent obtingué, la plaça d'organista de la catedral que havia deixant vacant Pelegrí Baltasar en marxar a Montevideo. A causa de la desamortització i de les penúries econòmiques eclesiàstiques consegüents, Papell renuncià al març del 1842 a aquesta plaça, per marxar a la catedral de Nimes, ciutat on ja hi havia altres músics catalans. També fou organista de la seu de Viviers, abans de tornar el 1860 a la seu gironina on ocupà les places d'organista i, en substitució de Joan Carreras i Dagàs, de mestre de capella. Quatre anys més tard, i vist que les finances catedralícies no milloraven, renuncià a les places, tornà a França i s'establí a Seta, al Llenguadoc, on tocà a l'església de Sant Lluís. Morí en aquesta població el 1877.
Bernat Papell compongué tant música sacra com profana, i partitures seves es conserven a l'església parroquial de Castelló d'Empúries i a la catedral de Girona.

## Obres

* Gozos de Sta. Filomena (1836), per a 5 veus i orquesta
* Missa, per a orgue i veu
* Missa Solemne (1874), a quatre veus i orgue
* Polones
* Rondó brillant (1870), per a piano a quatre mans
* Rosari, a quatre veus i orgue
* Rosari, a tres veus i orgue
* Salve, per a tiple i orgue
* Sonata (1869), per a piano
* Vals (1841), per a banda militar

## Notes

* ↑ En algunes biografies seves es diu que ho va ser de la de Besiers, però aquesta ciutat ja feia molts anys que no era seu episcopal. En la coberta de la Missa Solemne s'indica que Papell havia estat organista de la catedral de Viviers.

## Bibliografia

* Josep Pujol i Coll La música del pare Papell, article a Revista de Girona 228 (2005), p. 11
* Xavier Carmaniu Gironins del segle XIX: Bernat Papell, article a Diari de Girona: Dominical del 28.12.2008

## Enllaços externs

* Coberta de l'edició de 1874 de la Missa Solemne
* Obres de Bernat Papell als fons musicals de Catalunya
# José Manuel Prieto Part

José Manuel Prieto Part (Gandia, 1989) és un periodista, escriptor i polític valencià, alcalde de la seua ciutat des de 2021 pel Partit Socialista del País Valencià (PSPV-PSOE).
Llicenciat en periodisme per la Universitat de València, ha treballat en diversos mitjans de comunicació, així com productor de continguts audiovisuals. Inicia la seua carrera política com a secretari general de Joves Socialistes de Gandia de 2009 a 2013 i es esdevé regidor a l'Ajuntament de la ciutat a les eleccions municipals de 2015, repetint a les de 2019. Substituí al capdavant de l'alcaldia a Diana Morant quan aquesta va ser nomenada ministra de Ciència i Innovació el juliol de 2021.
Prieta ha escrit tres llibres: el poemari "El Universo sin precipicio" (2013), "L'aire absent" (2015) i "Geometría del hechizo" (2019); a més de ser coautor d'altres tres enre els que destaca "La Opinión en la radio" (2008).
El 2023 va revalidar l'alcaldia.

## Referències

* ↑ «José Manuel Prieto | Alcalde de Gandia» (en castellà). [Consulta: 18 desembre 2021].
* ↑ «Jose Manuel Prieto assumeix la batllia de Gandia». [Consulta: 18 desembre 2021].
* ↑ «José Manuel Prieto elegido alcalde de Gandia con los votos de PSPV-PSOE y Compromís Más Gandia Unida -». [Consulta: 25 juny 2023].
# Bitó (ocell)

Els bitons (Botaurus) són un gènere d'ocells de potes llargues de la família dels ardèids (Ardeidae). Les seves espècies, pràcticament, es distribueixen de manera que n'hi ha una en cada continent, a excepció d'Àfrica. Les dues espècies septentrionals són parcialment migratòries, fent grans moviments cap al sud a l'arribada de l'hivern. Als Països Catalans habita el bitó comú (Botaurus estallaris). El bitó americà (Botaurus lentiginosus) només s'hi pot presentar de manera ocasional.
Les quatre espècies són bastant grans, marrons i ratllades, i es reprodueixen a l'interior de grans canyars. Tímids i reservats, passen desapercebuts i són difícils d'observar gràcies al seu camuflatge.
Aquests ocells de vida aquàtica, mengen peixos i granotes.

## Taxonomia

El gènere Botaurus havia estat introduït el 1819 pel naturalista anglès James Francis Stephens. Inicialment aquest gènere contenia només les espècies anomenades bitons: Però un estudi filogenètic molecular de la família dels ardèids publicat el 2023 va trobar que el gènere Ixobrychus (martinets menuts) era parafilètic i per crear gèneres monofilètics, Ixobrychus es va fusionar ambBotaurus, amb el qual augmentà el nombre d'espècies d'aquest.

## Llistat d'espècies

Segons la classificació del Congrés Ornitològic Internacional 14.2 (2024), aquest gènere conté 14 espècies:
* Bitó americà - Botaurus lentiginosus.
* Bitó australià - Botaurus poiciloptilus.
* Bitó comú - Botaurus stellaris.
* Bitó sud-americà - Botaurus pinnatus
* martinet menut llistat (Botaurus involucris).
* martinet menut americà (Botaurus exilis).
* martinet menut comú (Botaurus minutus).
* martinet menut australià (Botaurus dubius
* martinet menut de Nova Zelanda (Ixobrychus novaezelandiae). Extint.
* martinet menut de la Xina (Botaurus sinensis).
* martinet menut de Schrenk (Botaurus eurhythmus).
* martinet menut canyella (Botaurus cinnamomeus).
* martinet menut de Sturm (Botaurus sturmii).
* martinet menut collgroc (Botaurus flavicollis).

## Referències

* ↑ «Bitó (ocell)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 28 maig 2010].
* ↑ El gènere Botaurus a TAXONOMICON Rev. 28-05-2010
* 1 2 «Ibis, spoonbills, herons, Hamerkop, Shoebill, pelicans». IOC World Bird List Version 14.2. International Ornithologists' Union, 01-08-2024. [Consulta: 26 setembre 2024].
* ↑ Hruska, J.P.; Holmes, J.; Oliveros, C.; Shakya, S.; Lavretsky, P.; McCracken, K.G.; Sheldon, F.H.; Moyle, R.G. «Ultraconserved elements resolve the phylogeny and corroborate patterns of molecular rate variation in herons (Aves: Ardeidae)». Ornithology, 2023, pàg. ukad005. DOI: 10.1093/ornithology/ukad005.
* ↑ Chesser, R.T.; Billerman, S.M.; Burns, K.J.; Cicero, C.; Dunn, J.L.; Hernández-Baños, B.E.; Jiménez, R.A.; Johnson, O.; Kratter, A.W. «Sixty-fifth Supplement to the American Ornithological Society’s Check-list of North American Birds». Ornithology, vol. 141, 3, 2024, pàg. ukae019. DOI: 10.1093/ornithology/ukae019.
# Braille luxemburguès

El braille luxemburguès és l'alfabet braille de la llengua luxemburguesa. És molt similar al braille francès, tot i que utilitza cel·les de vuit punts, essent la parella extra de punts al final de cada cel·la per indicar els accents i les majúscules. A data de 2013 era l'únic alfabet de vuit punts numerat a la llista de la UNESCO. Els nens comencen estudiant amb l'antic alfabet de sis punts de la UNESCO (1990), i quan comencen l'escola primària passen al model de vuit punts, a més d'aprendre els nombres.

## Alfabet

L'alfabet braille luxemburguès va començar com un conjunt de lletres reduït en relació a l'alfabet francès, que és el bàsic de 26 + 3 per vocals impreses amb diacrítics: Plantilla:Bc é, Plantilla:Bc ë, Plantilla:Bc ä. Amb el pas a l'alfabet de 8 punts, es va sumar un nou punt als tres anteriors. Les lletres són les següents:
    a b c d e f g h i j k l m n o p q r s t u v w x y z ä ë é
El punt 7 es va afegir per fer les majúscules:
    A B C D E F G H I J K L M N O P Q R S T U V W X Y Z Ä Ë É
A més de les lletres accentuades, aquestes també són els models del codi braille Gardner–Salinas utilitzat per una connotació tècnica. Els dígits 1–9 (però no el 0) també provenen del Gardner–Salinas. Tot i així, les puntuacions són força diferents en la variant luxemburguesa.

## Nombres

La notació d'Antoine, aplicada en el braille francès, és la que també s'utilitza amb el luxemburguès en els nombres. Tot i així, com que és possible confondre aquests nombres amb l'alfabet luxemburguès, com passa amb el braille francès, s'escriuen sense el signe francès ⟨Plantilla:Bc⟩. Així, en l'alfabet luxemburguès, els nombres s'escriuen tal com estan impresos, sense necessitar cap indicació especial que són nombres.
    0 1 2 3 4 5 6 7 8 9

## Puntuació

El signe d'exclamació és inusual, mentre que els parèntesis són, en realitat, claus en majúscula.

## Referències

* ↑ In six-dot script, the digit 6 has the same form as the letter Plantilla:Bc ë that in other braille alphabets is resolved with a digit-indicator.
* ↑ ⟨Plantilla:Bc⟩ ha passat a ser l'apòstrof.
* UNESCO (2013) World Braille Usage Arxivat 2014-09-08 a Wayback Machine., 3a edició.
# Josep Riera i Font

Josep Riera i Font, també anomenat amb el diminutiu Pep Riera, (Osor, Selva, 1963) és un periodista esportiu, filòleg i polític català. Vinculat al diari El Punt i escriptor de diversos articles d'opinió a diferents diaris com Nació Digital. Director del diari L'Esportiu durant el 2003 fins al 2012. Autor de diversos llibres relacionats amb l'esport com Van Barça. El FCB i Holanda, més que una relació (2007) escrit junt amb Miquel Roca i guanyador del premi a la millor obra literària esportiva del 2007 atorgat per la Generalitat de Catalunya i Escoltant Guardiola (2010). En les eleccions del 21 de desembre del 2017 al Parlament de Catalunya fou escollit diputat de Junts per Catalunya per a Barcelona en la XII legislatura, ja que ocupava el tretzè lloc d'aquesta candidatura.

## Referències

* ↑ Redacció, Terminàlia Consell de «TERMINÀLIA parla amb Josep Riera Font, director d'El 9 Esportiu de Catalunya». Terminàlia, 1, 22-09-2010, pàg. 43–46. ISSN: 2013-6706.
* ↑ «La estrafalaria candidatura de Puigdemont» (en castellà). La Voz de Galicia, 26-11-2017.
* ↑ «El Punt Avui». [Consulta: 22 desembre 2017].
* ↑ NacióDigital. «Josep Riera Font». [Consulta: 22 desembre 2017].
* ↑ «Van Barça. El FC Barcelona i Holanda, més que una relació». [Consulta: 22 desembre 2017].
* ↑ «Josep Riera Font | enciclopèdia.cat». [Consulta: 22 desembre 2017].
* ↑ «Puigdemont se rodea de exconsellers e independientes y margina al PDeCAT». La Vanguardia.
* ↑ «Aquests són els 135 diputats escollits el 21-D». [Consulta: 22 desembre 2017].