OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sola en la foscor

Sola en la foscor (títol original en anglès Wait Until Dark) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Terence Young i estrenada l'any 1967. Ha estat doblada al català.

## Repartiment

* Audrey Hepburn: Susy Hendrix, una jove cega d'un accident automobilístic
* Alan Arkin: Harry Roat, un cervell criminal de sang freda
* Richard Crenna: Mike Talman, un estafador
* Jack Weston: Carlino, soci de Talman, un ex policia
* Samantha Jones: Lisa, una estafadora
* Julie Herrod: Gloria, una noia, veïna de Susy
* Efrem Zimbalist Jr.: Sam Hendrix, espòs de Susy, un fotògraf professional

## Referències

* ↑ «Sola en la foscor». esadir.cat.
# Mariano Barbasán Lagueruela

Mariano Barbasán Lagueruela, (Saragossa 1864 - Saragossa 1924) va ser un pintor aragonès.
Estudià a la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles (València), on es va matricular entre 1880 i 1887, i on es va fer amic de Joaquim Sorolla i Salvador Abril. El 1887 es traslladà a Madrid i va començar a pintar quadres d'història molt teatrals, generalment en localitzacions toledanes i va presentar a l'Exposició Nacional el quadre Nit de Walpurgis de Faust. Graciès a la seva obra Josep explicant el somni del coper en el palau del Faraó, va rebre una pensió el 1889 per la Diputació de Saragossa perampliar els seus estudis de pintura a l'Acadèmia Espanyola de Roma, on obrí el seu propi estudi de pintura i on fixà la seva residència, realitzant excursions a Subiaco i Anticoli Corrado per a treballs al natural.
Va romandre a Roma fins als 57 anys, momenten que tornà a Espanya per a ocupar un lloc a la la Reial Acadèmia de Nobles i Belles Arts de Sant Lluís (Saragossa), vacant per la mort del pintor Pradilla.
Malgrat que va pintar inicialment alguna obra de caràcter històric (com Pedro III en la collada de Panissars), enviada a la Diputació de Saragossa el 1891, cultivà sobretot la pintura paisatgística i escenes de la vida rural. A Europa la seva obra va ser molt coneguda i exposà a Berlín, Múnic i Viena, i menys coneguda a Espanya El 1923, va realitzar una mostra antològica al Centro Mercantil de Zaragoza. Després de la mort del pintor, el seu fill en va fer una altra el 1925.
El seu estil és realista, amb certa influència de l'impressionisme (preimpressionisme italià, principalment) i de l'obra de Fortuny. Destaca pel seu colorisme i lluminosita.

## Referències

* Diccionario de Arte, Pintores del siglo XIX, Editorial LIBSA, 2001. ISBN 84-7630-842-6.

## Enllaços externs

* «Barbasán Lagueruela, Mariano» en la Gran Enciclopedia Aragonesa en línea.
# Minamoto no Yorimasa

    En aquest nom japonès, el cognom és Minamoto.
Minamoto no Yorimasa (源頼政, 1106-1180), també conegut com a Gensanmi (源三位), va ser un samurai del clan Minamoto, i el cap dels exèrcits del mateix clan a l'inici de les Guerres Genpei. El seu suïcidi per seppuku és famós, i se'l considera com un dels iniciadors d'aquesta pràctica.

## Biografia

Més poeta que guerrer, en Yorimasa es va esforçar al llarg de la seva vida de mantenir-se al marge de les lluites que oposaren durant dècades als clans Minamoto i Taira, i va evitar escollir bàndol, arribant fins i tot a ser amic d'en Taira no Kiyomori. Durant la rebel·lió Heiji de 1160, havent pres partit per l'emperador retirat Go-Shirakawa com ja va fer el 1156 a la rebel·lió Hōgen, fa el just per a inclinar la balança a favor dels Taira i permetre'ls deposar als Minamoto.
Malgrat això, quan es retira oficialment del seu servei al si de l'exèrcit d'en Kiyomori el 1179, comença a canviar d'opinió sobre el fet d'oposar-se al seu propi clan, en tant que les relacions entre en Go-Shirokawa i en Kiyomori s'han tornat molt tenses i que aquest ha fet arrestar a l'ancià emperador, provocant una forta oposició contra el clan Taira.
El 21 de març de 1180, en Taira no Kiyomori instal·la al tron imperial al seu net Antoku de dos ays, després de l'abdicació de l'emperador Takakura. El príncep Mochihito, fill d'en Go-Shirakawa, a qui han arrencat el dret al tron, és empès per en Yorimasa a llançar el 5 de maig una crida a les armes per part de les diverses famílies samurais, com també als monestirs budistes que en Kiyomori havia ofès.
Les Guerres Genpei es van iniciar oficialment amb la primera batalla d'Uji, el 23 de juny. En Yorimasa va conduir les tropes Minamoto, acompanyades de sōheis (monjos-guerrers) del temple Mii-dera, per a defendre el Byōdō-in on estava refugiat el príncep.
En Yorimasa va intentar ajudar al príncep a fugir, però va ser ferit per una fletxa. Per a evitar ser capturat per l'enemic, va preferir donar-se mort a si mateix per mitjà del seppuku, havent escrit abans un poema. És un dels primers seppukus coneguts, i el que ha codificat el procés per als següents. El príncep Mochihito va aconseguir fugir en direcció a Nara, però moriria alguns dies després a mans dels guerrers Taira.

## Poemes

Els poemes d'en Minamoto no Yorimasa han estat reagrupats en l'antologia Yorimasa Kashū, així com en les antologies imperials Shin Kokin-shū i Senzai wakashū.

## Llegenda

Una llegenda extreta del Heike Monogatari afirma que, el 1153, en Yorimasa hauria matat a cop de fletxes un Nue que s'hauria posat sobre la teulada del palau imperial.
# Agrupació Independent Popular de Formentera

L'Agrupació Independent Popular de Formentera és un partit polític de la pitiüsa menor de caràcter conservador que hi ha al Parlament Balear. Normalment rep el suport el Partit Popular formenterenc i el Grup d'Independents de Formentera (GUIF).
Es va integrar dins el Grup Popular juntament amb el PP a les legislatures IV i VI. En canvi, a la VII legislatura Josep Mayans, el seu representant, havia mostrat la intenció de formar un grup parlamentari propi, finalment però es troba dins el Grup Mixt.
# Alosa cuablanca

L'alosa cuablanca (Mirafra albicauda) és una espècie d'ocell de la família dels alàudids (Alaudidae)

## Hàbitat i distribució

Es troba a sabanes humides del sud del Txad, Sudan, oest d'Etiòpia, nord-est de la República Democràtica del Congo, Uganda, Kenya i nord-est, centre i sud de Tanzània.

## Referències

* ↑ «Alosa cuablanca». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021(català)
# Alosa d'Aràbia

L'alosa d'Aràbia (Eremalauda eremoides) és una espècie d'ocell de la família dels alàudids (Alaudidae). Habita zones asiàtiques de desert a la Península Aràbiga i l'Orient Pròxim.

## Referències

* ↑ «Alosa d'Aràbia». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 27 febrer 2025(català)
# Subachoque

Subachoque és un municipi i ciutat de Colòmbia en la província de Sabana Occident, forma part del departaments de Colòmbia de Cundinamarca. El municipi està situat en la sabana de Bogotá amb el centre urbà a una altitud de 2,663 metres i a una distància de 45 quilòmetres de la capital Bogotá. Subachoque forma part de l'Àrea Metropolitana de Bogotá. Limita a l'est amb Tabio i Tenjo, al nord amb Zipaquirá; a l'oest amb San Francisco, Pacho i Supatá i al sud amb Madrid i El Rosal. Va ser fundat el 16 de març de 1774 per Jacinto Roque Salgado.
Etimològicament, Subachoque ve del Muisca i significa «feina del Sol» o «camps de cultiu del front».
En els temps abans de la conquesta espanyola, l'àrea de Subachoque va formar part de la Confederació Muisca, una confederació aïllada de governants Muisques. Subachoque va ser un regne del zipa, amb seu a Bagatá.
Les activitats econòmiques principals de Subachoque son l'agricultura, agricultura de bestiar i petita minera. Els productes agrícoles més importants cultivats són les patates, pastanagues, pèsols i fruites com préssecs, peres i pomes.

## Referències

* ↑ «Subachoque» (en castellà). [Consulta: 13 maig 2017].
# HC Minaur Baia Mare

El HC Minaur Baia Mare és un equip romanès d'handbol fundat l'any 1974 de la ciutat de Baia Mare. Actualment disputa la Primera Divisió de la Lliga romanesa d'handbol, la qual ha guanyt en dues ocasions les temporades 1997/98 i 1998/99, si bé n'han estat subcampions en 8 ocasions més.
A nivell internacional ha guanyat en dues ocasions la Copa EHF d'handbol, els anys 1985 i 1988. Pel que fa a altres competicionsinternacionals, destacar que si bé no l'han guanyat mai, han estat en 3 ocasions semifinalistes de la Recopa d'Europa d'handbol.
Per la secció de futbol vegeu FC Minerul Baia Mare.

## Palmarès

* 2 Copa EHF: 1985, 1988
* 3 Lliga romanesa: 1998, 1999, 2015
* 6 Copa romanesa: 1978, 1983, 1984, 1989, 1999, 2015

## Referències

* ↑ «Club» (en romanian). HCM Minaur Official Website. [Consulta: 13 maig 2014].
* ↑ EHF Cup Arxivat 2017-09-25 a Wayback Machine., SPORTSRECORDS.co.uk

## Enllaços externs

* HC Minaur Baia Mare - Lloc web oficial
# Marisol Galdón Pascual

Marisol Galdón Pascual (Sabadell, Vallès Occidental, 3 d'agost de 1962) és una escriptora, comunicadora i presentadora de televisió catalana.
Criada a Caldes de Montbui, es va llicenciar a la Universitat Autònoma de Barcelona en Ciències de la Informació. Va iniciar la seva carrera mediàtica a Catalunya Ràdio participant i realitzant diversos programes. Entre 1989 i 1990 a TVE va presentar Plastic, un programa musical, juntament amb Tinet Rubira i David Bagès. El 1992, va presentar, amb Inka Martí, el magazín de TVE2, Peligrosamente juntas. El 1994, va substituir al periodista Àngel Casas al magazín nocturn, també de TVE2, Tal cual. Després d'això, va formar part de l'equip d'informatius de Telecinco durant un any.
Entre 2012 i 2013 va participar setmanalment en Más vale tarde, a La Sexta. Durant 2013, va formar part de la tertúlia futbolística d'Estudio Estadio, a Teledeporte. Ha estat col·laboradora habitual de revistes com Rolling Stone. El 1995 i 1996, va interpretar amb Albert Pla l'obra Caracuero, al Teatre Alfil de Madrid. I el va escriure i interpretar el monòleg #MeRíoPorNoFollar al Teatre Lara de Madrid. El 2010 va publicar la seva primera novel·la, Mátame!, de suspens psicològic. El 2018, va publicar la seva segona novel·la, Psicoputa.

## Referències

* ↑ «Marisol Galdón: "Menys de puta, he fet de tot a la vida"». [Consulta: 26 juliol 2017].
* 1 2 3 «GALDÓN, Marisol: MUNCE - VANACEM». MUNCE Mujeres y novela criminal en España. Universitat de Barcelona. [Consulta: 1r octubre 2021].
* ↑ «Catalunya Ràdio, 30 anys». [Consulta: 26 juliol 2017].
* ↑ ««Plastic»: el garaje musical más gamberro». ABC, 04-04-2020 [Consulta: 1r octubre 2021].
* ↑ «Inka Martí y Marisol Galdón presentán a partir de enero un 'magazine' en TVE». [Consulta: 26 juliol 2017].
* ↑ «"15-M: Excelente, revulsivo, importante"». [Consulta: 26 juliol 2017].
* ↑ «Marisol Galdón: “En la tele falta creatividad y riesgo”». [Consulta: 26 juliol 2017].
* ↑ «Duelo sonoro: Virginia Díaz vs. Marisol Galdón». El País, 18-06-2018 [Consulta: 1r octubre 2021].
# Alosa d'Ash

L'alosa d'Ash (Mirafra ashi) és una espècie d'ocell de la família dels alàudids (Alaudidae)

## Hàbitat i distribució

Habita zones de desert del sud de Somàlia.

## Referències

* ↑ «Alosa d'Ash». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021(català)
# El lladre de barrufets

El lladre de barrufets (en el francès original, Le Voleur de Schtroumpfs) és el segon còmic de la sèrie Els barrufets, escrita i dibuixada per Peyo per a la seva publicació en 1959. És la primera vegada que apareix en Gargamel i el seu gat Azrael.

## Trajectòria editorial

Es va publicar per primera vegada amb el núm 1130 de la revista Spirou, com a part de la col·lecció de minirelats inclosos a la revista fins a 1975.
En 1963 va ser inclòs en l'àlbum titulat Els barrufets negres, al costat d'aquest còmic i El barrufet volador.
Va ser traduït al català per Ediciones junior.

## Argument

Un bruixot anomenat Gargamel vol crear la pedra filosofal que converteix els metalls en or, i el seu llibre diu que un dels ingredients necessaris és un barrufet. Després esbrinar el que és un barrufet, i la seva addicció a l'arítjol, partix amb el seu gat Azrael a instal·lar un parany en el bosc i caça un barrufet.
En descobrir-ho tots els barrufets van a la casa del bruixot a rescatar el presoner. Gargamel, per la seva banda, té problemes per mantenir a ratlla Azrael, que desitja cruspir el barrufet.
Cada vegada que en Gargamel va a buscar algun ingredient en una altra sala, els barrufets fan un intent d'alliberar al presoner, però sempre han de tornar a amagar-se abans d'aconseguir res quan el bruixot torna.
Gargamel acaba gairebé tota la fórmula, però ha d'escalfar-la amb els primers raigs del sol abans d'afegir a barrufet, així que se'n va a dormir mentrestant. Els barrufets decideixen que la millor manera d'alliberar al presoner és aconseguir la clau del cadenat de la seva gàbia; el problema està que no la troben i la recerca es dificulta més quan Azrael desperta i tracta de caçar als barrufets. Finalment troben la clau i l'alliberen.
Gargamel desperta i veu que els barrufets s'han anat, així que decideix prendre el seu elixir per transformar-se en gegant i anar per ells, però un parell de barrufets van estar abans canviant les pocions de les seves flascons, i en Gargamel acaba bevent un elixir que disminueix l'alçada.

## Referències

* ↑ Mini-récits de Spirou hors série, "BDoubliées".
* ↑ Les Schtroumpfs dans le journal de Spirou Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., "BDoubliees".
* ↑ Còmic en català

## Enllaços externs

* Lloc web oficial d'Els barrufets (anglès)
# El temps recobrat

El temps recobrat, títol original en francès Le temps retrouvé, és una pel·lícula franco-italo-portuguesa realitzada per Raoul Ruiz segons l'obra homònima de Marcel Proust, que forma part de A la recerca del temps perdut, i estrenada l'any 1999. Va estar subtitulada al català.

## Sinopsi

Fullejant nostalgicament el seu àlbum de fotos, el narrador de la Recerca, allitat i molt malalt, veu desfilar la seva vida.

## Fitxa tècnica

* Títol: Le temps retrouvé (El temps retrobat)
* Realització: Raoul Ruiz
* Guió: Raoul Ruiz i Gilles Taurand, segons el volum de A la recerca del temps perdut, de Marcel Proust, El temps retrobat (1927)
* Director de fotografia: Ricardo Aronovitch
* Càmera: Sabine Lancelin
* Música: Jorge Arriagada
* Cançó: Le temps retrouvé, escrita per Jorge Arriagada i interpretada per Natalie Dessay (vocalises)
* Decorat: Bruno Beaugé
* Vestuari: Gabriella Pescucci, Caroline de Vivaise
* Muntatge: Denise de Casabianca
* País d'origen: França, Itàlia i Portugal
* Llengua de rodatge: francès
* Productor: Paulo Branco
* Societats de producció: Gemini Films, França 2 Cinema, Les Films del Lendemain, Blu Cinemagrafica
* Societat de distribució: Gemini Films
* Format: color — 35 mm — 1.85:1 — Dolby Digital DTS
* Gènere: drama
* Durada: 169 min

## Repartiment

| Catherine Deneuve: Odette de Crécy Emmanuelle Béart: Gilberte Vincent Pérez: Morel John Malkovich: Baró de Charlus Pascal Greggory: Saint-Loup Marcello Mazzarella: el Narrador Marie-France Pisier: Madame Verdurin Chiara Mastroianni: Albertine Arielle Dombasle: Madame de Farcy Édith Scob: Oriana de Guermantes Elsa Zylberstein: Rachel Christian Vadim: Bloch Dominique Labourier: Madame Cottard Philippe Morier-Genoud: Monsieur Cottard Melvil Poupaud: el príncep de Foix Mathilde Seigner: Céleste Jacques Pieiller: Jupien Hélène Surgère: Françoise André Engel: el Narrador vell Georges Du Fresne: el Narrador nen | Monique Mélinand: l'àvia del Narrador Laurence Février: la mare de Marcel Jean-François Balmer: l'oncle Adolphe Pierre Mignard : el Narrador adol·lescent Lucien Pascal: el príncep de Guermantes Jérôme Prieur: Monsieur Verdurin Bernard Pautrat: Charles Swann Alain Robbe-Grillet: Goncourt Ingrid Caven: la princesse russe Jean-Claude Jay: el duc de Guermantes Camille Du Fresne: Gilberte nena Alain Rimoux: Monsieur Bontemps Bernard Garnier: Cambremer Monique Couturier: la marquesa de Villeparisis Isa Mercure: Madame Bontemps Laurent Schwaar: Maurice Messaoud Hattau: Monsieur Léon Hervé Falloux: Monsieur Redingote Pierre Vilanova: Monsieur René |

## Guardons

* Festival de Cannes 1999: selecció oficial per a competir per la Palma d'Or
* César du cinéma 2000: nominació al César al millor vestuari

## Bibliografia

* Yann Rocher, « La musique au corps, à propos du Temps retrouvé de Raoul Ruiz », in Dominique Bax (dir.), Théâtres au cinéma, Plantilla:Numéro Raoul Ruiz, mars 2003, p. 66-71.
* Jérôme Prieur, Chez Proust en tournant, éditions La Pionnière, 2017

## Referències

* ↑ «El temps recobrat». goitaquefanara.cat. Fundació .cat. [Consulta: 5 desembre 2024].
# Mélo

Mélo és una pel·lícula francesa d'Alain Resnais, estrenada l'any 1986, adaptació de la peça del mateix títol de Henri Bernstein de 1929. Ha estat doblada al català.

## Argument

Un solter i una parella confronten les seves vides respectives: el primer no té més que els records, els segons no tenen més que compromisos. Ell es tapa la cara quan el seu millor amic, Marcel, sedueix la seva dona. La tragèdia cova sota aquests falsos semblants… En cada cas, el fracàs és enorme, els arrepentiments alteren el dia a dia. N'hi ha prou que l'heroïna cedeixi a la temptació de rectificar el seu destí perquè l'apocalipsi s'abati sobre els caps del trio maleït.

## Repartiment

* Sabine Azéma: Romaine Belcroix
* Fanny Ardant: Christiane Lesveque
* Pierre Arditi: Pierre Belcroix
* André Dussollier: Marcel Blanc
* Jacques Dacqmine: el metge Rémy
* Hubert Gignoux: un sacerdot
* Catherine Arditi: Yvonne

## Premis

* Dos Césars 1987 per Sabine Azéma (millor actriu) i Pierre Arditi (millor segon paper).
* Mostra de Venècia 1986, selecció oficial, fora de competició.

## Nominacions

* César al millor actor 1987 per André Dussollier.
* César a la millor fotografia 1987 per Charlie Van Damme.
* César al millor vestuari 1987 per Catherine Leterrier.
* César al millor decorat 1987 per Jacques Saulnier.
* César al millor director 1987 per Alain Resnais.
* César a la millor pel·lícula 1987 per Alain Resnais.

## Al voltant de la pel·lícula

* Com en L'Any últim a Marienbad i abans Smoking / No Smoking, la pel·lícula d'Alain Resnais s'interroga sobre la casualitat i el lliure arbitri.
* Resnais ret homenatge al teatre i als seus artificis a través de decorats visibles i d'actors que es donen com tals (la cortina vermella s'obre i es tanca sobre ells).

## Unes altres adaptacions

* La peça de Bernstein va ser objecte d'una primera adaptació cinematogràfica, dirigida per Paul Czinner, estrenada el 21 d'octubre de 21; adaptació Paul Czinner i Carl Mayer, imatges de Jules Kruger i René Ribault, amb Gaby Morlay, Pierre Blanchar, Victor Francen.
* El 1937, Paul Czinner va dirigir a la Gran Bretanya una nova adaptació de la peça, sota el títol Dreaming Lips, interpretada per Elisabeth Bergner, Raymond Massey i Romney Brent.

## Referències

* ↑ esadir.cat. Mélo. esadir.cat.
* ↑ «Mélo». The New York Times.
* ↑ «premis». ImdB.
# Turcs de Bulgària

Els turcs de Bulgària viuen al territori d'ençà del segle xiv, després que l'Imperi Otomà conquerís les terres de Rumèlia. Aleshores, en el segle xvi, els canvis socials a Anatòlia forçaren alguns grups ètnics turcs a establir-se a Bulgària i arreu dels Balcans.
Segons la política estatal turca als Balcans, molta gent d'Anatòlia fou instal·lada a Bulgària. Avui, els turcs de Bulgària viuen en grups compactes a dues zones rurals del nord-oest de (Ludogorie/Deliorman) i del sud-est (els Ròdope Orientals). Al costat dels turcs de Bulgària, que són musulmans, hi ha altres grups ètnics musulmans. Les proves històriques mostren que la major part del musulmans de Bulgaria provenien de fora dels balcans, i convertiren la població autòctona.
En el període entre 1985 i 1989, el govern comunista de Bulgària, dirigit per Tòdor Jívkov, temptà d'assimilar-los per la força. Amb la introducció de noves lleis el 1985, el govern búlgar va prohibir l'educació en turc i assajà d'anorrear la cultura i identitat turques. Obligaren a canviar els noms turcs per nom eslaus per la força i cap a 300,000 turcs ètnics emigraren a Turquia tement una persecució encara més forta. Aquestes lleis foren abolides amb l'arribada de la democràcia en els primers mesos de 1990. Molts d'aquests han canviat els seus antics noms i moltes vegades el govern búlgar del 1991 ençà ha defensat la minoritat turca.

## Població

Segons el cens del 2001, hi havia 746,664 turcs ètnics a Bulgària. Són la majoritat absoluta de la població de la província de Kardzhali i una majoritat important a la de Razgrad. La bulgarització forçada de la minoria turca de Bulgària començà a l'estiu de 1984. Aleshores n'hi havia entre 700.000 i 1.000.000. Es produïren enfrontaments entre búlgars (soldats, vilatans) i membres de la minoritat turca. El 10 de maig de 1989 els establiren prohibicions parcials de viatjar a països estrangers. A la fi del maig hi hagué greus disturbis allí on eren majoritaris. Tòdor Jívkov va fer un discurs el 29 de maig de 1989, en què demanà que Turquia obrís les seves fronteres per tal de rebre tots els "musulmans de bulgària", que volguessin refugiar-s'hi. Això va ser seguit un fort èxode fins a l'agost del 1989 de 300.000 turcs cap a Turquia. El 10 de novembre del 1989 Jívkov fou substituït per Peter Mladenov i a la fi de l'any va caure el règim comunista.

## Turcs de Bulgària famosos

ordre cronologic per dates de naixement
* Mithat Paixà
* Rıza Tevfik Bölükbaşı
* Tahsin Özgüç
* Ahmed Doğan
* Emel Etem Toşkova
* Naim Süleymanoğlu
* Halil Mutlu
* Taner Sağır
* Mehmet Fikri
* Recep Küpçü
* Mehmet Behçet Perim
* Zekeriya Güçlü
* Arzu Pavlova
* Yıldız İbrahimova
* Tuna Ötenel
* Sibel Gürsoy

## Vegeu també

* Gagaüsos

## Notes

* ↑ Troebst, 1994; Bachvarov, 1997
* ↑ НАСЕЛЕНИЕ КЪМ 01.03.2001 Г. ПО ОБЛАСТИ И ЕТНИЧЕСКА ГРУПА

## Referències

* Ingilish.com Arxivat 2021-08-03 a Wayback Machine.
* A Country Study: Bulgaria - Ethnographic Characteristics (Turks)
* Fischer Weltalmanach, 1986-1991
# A8-1 (autoestrada)

L'A8-1 – Circular Oriental de Leiria és una autopista que connecta l'A8 i l'IC2 – Leiria Nord en un total de 3,2 km. Té una orientació Nord-Sud i també serveix de connexió des de l'IC2 fins a l'A1 a través de l'IC36.
L'A8-1 forma part de la subconcessió de la Costa Oest que va ser adjudicada el 26 de febrer de 2009 a AELO – Autoestradas do Litoral Oeste, SA.

## Referències

* ↑ Portugal, Rádio e Televisão de. «Abertura do IC36 passa a ligar A8 à A1 após quatro anos de polémicas» (en portuguès), 16-11-2011. [Consulta: 7 febrer 2025].
* ↑ «AELO - APCAP» (en portuguès de Portugal), 18-04-2020. [Consulta: 7 febrer 2025].