OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Monument Nacional del Cap Krusenstern

El Monument Nacional del cap Krusenstern (Cape Krusenstern National Monument) se centra en una plana costanera esquitxada de llacunes considerables al costat de suaus turons de pedra calcària ubicat al Northwest Arctic Borough, al nord-oest d'Alaska (Estats Units). Al cap Krusenstern gairebé 5.000 anys de la prehistòria estan representats en 114 crestes de platja ben conservades adjacents a la llacuna Krusenstern (Krusenstern Lagoon). Hi ha restes d'una presència humana al penya-segat darrere de les crestes que daten d'uns 9000 anys abans del present.
El president Jimmy Carter va proclamar el cap Kursenstern Monument Nacional sota la Llei d'antiguitats del 1906 l'1 de desembre del 1978. El monument nacional, administrat pel National Park Service dels Estats Units, cobreix 2.627 quilòmetres quadrats al llarg de 112,7 quilòmetres del mar dels Txuktxis (Chukchi Sea). Es troba completament al nord del cercle Àrtic.
El poble inupiaq segueix utilitzant avui dia la zona amb fins de subsistència. Els aiguamolls extensos del monument són l'hàbitat de les aus costaneres de llocs tan llunyans com l'Amèrica del Sud. Els excursionistes i navegants poden veure veritables catifes de flors silvestres entre arbustos que contenen brins de qiviut (sotallana) dels bous mesquers que vaguen pel cap. El monument és coextensiu amb el Districte Arqueològic del Cap Krusenstern (Cape Krusenstern Archeological District) establert el 7 de novembre del 1973.

## Vegeu també

* Llista de les unitats oficials del National Park Service.

## Referències

* 1 2 3 «Cape Krusenstern Archeological District». National Historic Landmark summary listing. National Park Service. Arxivat de l'original el 2012-10-07. [Consulta: 3 juliol 2008].
* 1 2 «The Beach Ridges of the Cape». National Park Service. [Consulta: 17 febrer 2013].
* ↑ «National Park Service History: National Monument Proclamations Under the Antiquities Act». National Park Service. Arxivat de l'original el 2011-10-25. [Consulta: 17 febrer 2013].
* 1 2 3 4 5 «A Magical Landscape: Cape Krusenstern National Monument». National Park Service. [Consulta: 17 febrer 2013].
* ↑ «NPS Land Resources Division Listing of Acreage». Arxivat de l'original el 2013-09-22. [Consulta: 14 febrer 2013].
* ↑ Rowell et al., «Fiber Characteristics of Qiviut and Guard Hair from Wild Muskoxen (Ovibos moschatu)», Journal of Animal Science, vol 79, pp 1670-74 (2001).

## Enllaços externs

* Monument Nacional del Cap Krusenstern - Lloc web oficial
# Morabatí

El morabatí era un impost sobre el monedatge que es va aplicar a la Corona d'Aragó durant l'edat mitjana i l'edat moderna. Va ser creat per Jaume I el 14 d'abril de 1266 amb la finalitat de garantir l'estabilitat del sistema monetari, així com per a finançar les campanyes contra els musulmans revoltats al Regne de Múrcia. El seu nom prové del cost del tribut, set sous reials de València, equivalents a un morabatí, cada set anys sobre cada foc o llar que disposara de béns valorats en almenys quinze morabatins. Es va aplicar al Regne de València i al Regne de Mallorca. Va ser suprimit per Carles III d'Espanya el 1764, tot i que durant la primera guerra carlina se'n van encunyar en el bàndol carlí.

## Referències

* ↑ «Morabatí». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «impost del morabatí» Arxivat 2013-06-11 a Wayback Machine., Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera, Consell Insular d'Eivissa i Formentera
* ↑ Vicent Baydal Sala, «El naixement de l'impost del morabatí al regne de València (1265-1266)» Arxivat 2013-11-11 a Wayback Machine., Institució Milà i Fontanals, Annals de la Universitat d'Alacant. Historia Medieval vol. 15 (2008), pàgines 141-164
* ↑ «Monedas carlistas» (en castellà). Noticiario del Aula Militar Bermúdez de Castro, 31, 5-2004 [Consulta: 20 agost 2015].
# Muhàmmad ibn al-Hanafiyya

Abu-l-Qàssim Muhàmmad ibn Alí ibn Abi-Talib al-Haiximí al-Quraixí (àrab: أبو القاسم محمد بن علي بن أبي طالب الهاشمي القرشي, Abū l-Qāsim Muḥammad b. ʿAlī b. Abī Ṭālib al-Hāximī al-Quraxī), més conegut com Muhàmmad ibn al-Hanafiyya (àrab: محمد بن الحنفية, Muḥammad b. al-Ḥanafiyya), fou fill d'Alí ibn Abi-Tàlib i Khawla, de la tribu dels Banu Hanifa. Encara que no tenia sang directa de Mahoma com els seus germanastres al-Hàssan i al-Hussayn, a la renúncia del primer i la mort del segon a Karbala (680), fou considerat per molts com el cap de família.
És considerat un home dèbil que no va actuar políticament per manca de confiança; ell i la seva família eren aficionats a certs luxes, i el califa omeia els va controlar amb pensions i prebendes que no representaven gairebé res per l'estat i mantenien sota control els elements alides.
El 685 l'aventurer al-Mukhtar ibn Abi-Ubayd es va revoltar a Kufa en defensa dels drets d'Ibn al-Hanafiyya i en contra dels d'Abd-Al·lah ibn az-Zubayr, però el primer va refusar el títol de Mahdí i es va mostrar evasiu en relació a Mukhtar, del qui pensava que en realitat defensava el seu propi interès; però l'evasiva fou interpretada com una acceptació i la revolta es va ampliar. Abd-Al·lah ibn az-Zubayr va fer empresonar Ibn al-Hanafiyya junt amb altres, com Abd-Al·lah ibn al-Abbàs, sent deportat finalment a la Meca prop del pou de Zamzam, des d'on va demanar ajut a Mukhtar el qual va enviar un exèrcit al Hijaz que va salvar al darrer moment, tot evitant enfrontaments amb les forces d'Ibn az-Zubayr.
Ibn al-Hanafiyya es va refugiar a Mina, a prop de la Meca, i després a Taïf, però ja no va estar al costat d'Al-Mukhtar i quan aquest va morir en combat a Kufa el 687, Ibn al-Hanafiyya no va quedar compromès. Com que no volia fer homenatge ni a Abd-al-Màlik ibn Marwan a Síria ni a Abd-Al·lah ibn az-Zubayr al Hijaz, i només acceptava reconèixer aquell que fes unanimitat dins l'umma, es va manifestar independent i disposat a col·laborar amb omeies, zubàyrides i kharigites.
Després de la mort d'Ibn az-Zubayr el 692 va reconèixer el califa omeia i el va visitar (697/698) a Damasc retornant després a Medina on va morir el 700/701. Per un temps va sorgir la creença de la seva tornada.

## Bibliografia

* At-Tabarí, Crònica, volum II, Els omeies.
* Balyuzi, H. M., Muhammad and the Course of Islam. Oxford, U.K.: George Ronald, 1976.
* H. Banning, Muhammad ibn al-Hanafiya, 1909.
* Momen, Moojan, An Introduction to Shi'i Islam. Oxford, U.K.: George Ronald, 1985.
# Alessandra Mele

Alessandra Watle Mele (5 de setembre del 2002), més coneguda com Alessandra, és una cantautora noruegoitaliana.
Alessandra va néixer a Pietra Ligure (Itàlia) d'un pare italià d'Albenga i d'una mare noruega de Stathelle i va créixer a Cisano sul Neva. Quan tenia sis anys, va començar clases de piano i cant. Als 12 anys, va guanyar el concurs de talent local VB Factor. Després d'acabar el batxilleriat, es va mudar a casa dels seus avis a Noruega i després a Lillehammer per estudiar a Lillehammer Institute of Music Production and Industries (LIMPI).

## Carrera
### The Voice

El 2022 Alessandra va participar en la setena edició de The Voice – Norges beste stemme, la versió noruega de The Voice. Després dels Blind Auditions, va elegir el jutge Espen Lind. Va ser eliminada durant els shows en viu.

### Festival de la Cançó d'Eurovisió

El 2023 va participar en Melodi Grand Prix, la preselecció noruega per al Festival de la Cançó d'Eurovisió. Va guanyar amb la cançó Queen of Kings i representarà Noruega en el Festival de la Cançó d'Eurovisió 2023, que se celebrarà en la ciutat britànica de Liverpool.

## Referències

* ↑ «Sanninga som faren ikkje veit om er blitt ein global hit» (en noruec). NRK, 02-02-2023. [Consulta: 7 febrer 2023].
* ↑ «La cantante savonese Alessandra Mele all’Eurovision Song Contest con la canzone “Queen of Kings”» (en italià). Il Vostro Giornale, 05-02-2023. [Consulta: 7 febrer 2023].
* ↑ «Alessandra representará a Noruega en Liverpool tras ganar el Melodi Grand Prix» (en castellà). RTVE, 06-02-2023. [Consulta: 7 febrer 2023].
* ↑ «Norway: Alessandra wins 'Melodi Grand Prix' with 'Queen of Kings'» (en anglès). Eurovision.tv, 04-02-2023. [Consulta: 3 març 2023].
# Borsippa

Borsippa fou una ciutat estat de Mesopotàmia (Sumeri: BAD.SI.(A).AB.BAKI; Accadià: Barsip i Til-Barsip) als dos costats d'un llac de 17,7 km al sud-oest de Babilònia a la riba oriental de l'Eufrates, avui a la governació de Babil a l'Iraq, portant el nom de Birs Nimrud. El ziggurat, la "Torre de les Llengües," un dels més importants subsistents, és identificat al Talmud i pels àrabs com la torre de Babel. La deïtat local fou Nabu (anomenat "fill del babiloni Marduk")
Borsippa va passar a Babilònia vers el segle xviii aC i apareix esmentada després sempre com a dependent d'aquesta ciutat. El temple de Borsippa fou destruït el 484 aC durant la repressió d'una revolta contra els aquemènides. S'esmenta durant el domini grec i romà de Mesopotàmia. Els seus déus tutelars foren Apol·lo i Diana. A la ciutat es va desenvolupar la secta dels borsippens, astrònoms caldeus. Justí diu que Alexandre el Gran, al seu retorn de l'Índia, fou advertit pels mags de no entrar a Babilònia i llavors es va dirigir a Borsippa que era gairebé despoblada.

## Arqueologia

Les primeres excavacions es van fer el 1854 per Henry Creswicke Rawlinson. Entre 1879 i 1881 les va excavar Hormuzd Rassam pel Museu Britànic; el 1902, Robert Koldewey. Modernament (1980 a 2002) hi va treballar ubn equip austríac de la Leopold-Franzens-Universität Innsbruck dirigit per Helga Piesl-Trenkwalder i Wilfred Allinger-Csollich. S'han trobat nombrosos objectes i tauletes que estan sent publicades.

## Referències

* G. Frame, The "First Families" of Borsippa during the Early Neo-Babylonian Period, Journal of Cuneiform Studies, vol. 36, no. 1, pp. 67–80, 1984
* John P. Peters, The Tower of Babel at Borsippa, Journal of the American Oriental Society, vol. 41, pp. 157–159, 1921
* Francis Joannes, Archives de Borsippa la famille Ea-Iluta-Bani : etude d'un lot d'archives familiales en Babylonie du VIIIe au Ve siecle av. J.-C, Droz, 1989
* Susan Sherwin-White, Aspects of Seleucid Royal Ideology: The Cylinder of Antiochus I from Borsippa, The Journal of Hellenic Studies, vol. 111, pp. 71–86, 1991
* Caroline Waerzeggers, The Carians of Borsippa, Iraq, vol. 68, pp. 1–22, 2006
* Caroline Waerzeggers, The Ezida temple of Borsippa Priesthood, cult, archives (Achaemenid History vol. 15), Leiden, 2010 ISBN 978-90-6258-415-4
* Borsippa ziggurat a Google maps
# Torre del Rellotge de Sighișoara

La Torre del Rellotge de Sighişoara (en romanès: Turnul cu Ceas din Sighişoara) és un destacat edifici històric situat a la petita ciutat de Sighişoara (Transsilvània, Romania). La torre és també coneguda com a Torre del Consell, perquè va funcionar com a tal entre els segles XIV i xvi.
La Torre del Rellotge mesura 64 metres alçada, dels quals 39,5 metres el forma la teulada que està rematat en forma d'agulla, a més té quatre torretes als costats. És la més important de les nou torres de defensa de la fortalesa de Sighisoara que s'han conservat fins avui (d'un total de 14). La torre està situada al sud-est de la ciutat i és visible des de qualsevol lloc de centre de Sighişoara.
L'edifici va ser construït al segle xiv per protegir la porta principal de la ciutat. Destruïda per un incendi, va ser reconstruïda en 1677 en estil barroc amb el pinacle de la torre inspirat en la torre de castell de la Catedral de Sant Vito a Praga. És a partir de 1648 quan es col·loca el rellotge provinent de Suïssa a la cimera de la torre (amb figuretes de fusta que simbolitzen els dies de la setmana). A la punta de la torre es troba en una petita esfera d'or un gall meteorològic, que prediu el temps.
A l'edat mitjana la torre va ser defensada per soldats regulars. Actualment la torre acull el Museu d'Història, a més, prop de la mateixa es troba la casa on va néixer Vlad III l'Empalador convertida en un restaurant i amb el bust d'aquest personatge històric. En l'actualitat la Torre del Rellotge és el símbol de Sighişoara i es troba al centre històric de la ciutat, declarat Patrimoni de la Humanitat a 1999 per la Unesco.

## Referències

* ↑ «Historic Centre of Sighişoara». UNESCO Culture Sector. [Consulta: 12 març 2015].

## Enllaços externs

* L'espectacular Torre de l'Rellotge a Sighişoara
* Torre de l'Rellotge de Sighişoara
# Can Roig (Sant Antoni de Vilamajor)

Can Roig és una obra gòtica de Sant Antoni de Vilamajor (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És la més gran d'un grup de cases no gaire lluny de Sant Jaume de Rifà. La planta és rectangular, la teulada a dos vessants asimètriques, fent coincidir el carener amb la vertical de la porta. Destaquen les onze dovelles d'aquesta porta, per la seva enorme mida. Les finestres són amb ampit i allindades. La finestra de sobre la clau de la porta té la llinda ornada amb un fistó.

## Història

Tot i que la masia actual és òbviament més moderna, Can Roig està documentada des del segle xiii.

## Referències

* 1 2 «Can Roig». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 juliol 2018].
# Cererols (Súria)

Cererols és un llogaret del municipi de Súria (Bages), al voltant de l'església de Santa Maria, annexa de la parròquia de Súria, aturonada a l'esquerra del Cardener, aigua avall de la vila. L'església, dedicada originàriament a sant Martí i després a Santa Maria de la Concepció, és una petita construcció preromànica, d'una sola nau, allargada al segle xvii. El campanar en forma de torre quadrangular i l'espaiós porxo que precedeix l'entrada són de l'època de l'ampliació del temple. Els escultors manresans Josep Generes i Pau i Josep Sunyer foren autors del retaule barroc, destruït el 1936.
El nucli de Cererols és al terme municipal de Súria (Bages) catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És un poblat que remunta els seus orígens al món romà. És un llogaret petitó i bastant abandonat. Tot el terreny de sembrat i bosc ha estat cremat fa 15 anys per l'extracció de potassa de les mines. Se'n conserva un petit nucli de dues cases (una habitada i l'altra no) i l'església romànica i altres tres masies disperses però no gaire llunyanes. És dalt d'una muntanya oferint una bona panoràmica sobre Súria. Les cases són totes de pedra i obeeixen a construccions populars. Les notícies i narracions històriques ens parlen d'un lloc molt verd i bonic, ple d'oxigen. Actualment està tot cremat per la sal de les mines de potassa. Es creu fou poblament ibèric i romà del que es conserva la toponímia fins a l'any 1934 i del que encara existeix un tros de camí ral. El primer escrit del qual es té menció és un pergamí datat el 4 de maig de l'any 992.

## Referències

* ↑ Huélamo Gabaldón, Juana María. «Memòria del patrimoni cultural de Súria». Diputació de Barcelona. [Consulta: 6 juliol 2014].
* ↑ «Nucli de Cererols». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 novembre 2015].
# Desnudo de mujer

Desnudo de mujer, pintat el 1902, és un quadre de Joaquín Sorolla. D'àmplies dimensions, 106 x 186 cm, l'oli sobre tela s'inscriu en l'etapa d'esplendor o culminació de l'artista (1900-1910). No és el primer nu de Sorolla, que en 1887 havia pintat Bacante en reposo, quadre de l'etapa italiana. En un quadre íntim ja havia pintat nua a la mateixa model, Clotilde, el 1884, en un quadre inacabat.

## Temàtica

Nua sobre un llit cobert d'edredó rosa fúcsia, la model femenina, la seva esposa Clotilde, dona l'esquena a l'espectador. Les aigües que provoca la llum en la superfície de l'edredó converteixen el rosa en color pastís o gairebé blanc a vegades, no gaire lluny dels seus colors lluministes. Als peus de la model i enrotllades amb les extremitats, apareixen uns llençols blancs d'encaix.

## Col·lecció

El quadre pertany a la col·lecció del pintor i roman a Madrid des de l'any 1902, col·lecció després convertida en Museu Sorolla des de 1932.

## Referències

* ↑ A. Cerra. «Desnudo de mujer de Sorolla» (en castellà). La guía de Historia del Arte, 14-08-2014. [Consulta: 30 juliol 2023].
* ↑ Viloria, Ignacio. «Sorolla, el grandísimo mujeriego.» (en castellà), 02-05-2015. [Consulta: 9 març 2023].
* ↑ EP. «Desnudo de mujer de Sorolla volverá a EE UU después de 100 años» (en castellà), 18-07-2019. [Consulta: 9 març 2023].

## Enllaços externs

* Fitxa en el catàleg col·lectiu de la Xarxa Digital de Col·leccions de Museus d'Espanya (Cer.es).
# Mario Kart Tour

Mario Kart Tour (マリオカート ツアー, Mario Kāto Tsuā) és un videojoc de curses per a dispositius intel·ligents iOS i Android. Anunciat el gener de 2018 i anunciat per a sortir el març de 2019, va ser finalment llançat el 25 de setembre de 2019 a l'Apple App Store i a Google Play després que es disponibilitzés al públic usuari d'Android una beta tancada de temps limitat.
Desenvolupat per Nintendo (divisions EPD i SPD), DeNA i Bandai Namco Studios en el marc d'una estratègia per ampliar l'abast de les seves franquícies més enllà de l'entorn de les seves pròpies consoles (de la qual en va ser fruit Miitomo, Super Mario Run, Fire Emblem Heroes o la pel·lícula de Super Mario per al 2022), es tracta de la catorzena entrega de la sèrie Mario Kart. El joc presenta "tours" periòdics que es disponibilitzen cada dues setmanes que inclouen diferents copes, cadascuna amb tres circuits i un desafiament de bonificació. Es poden jugar circuits provinents d'altres entregues de la sèrie o de nous inspirats en ciutats del món real. També retornen elements de jugabilitat presents en entregues com Mario Kart 7, com el fet de volar o conduir sota l'aigua, i n'afegeix de nous com els circuits invertits o la possibilitat de guardar quantitats d'un ítem per cursa.
De forma similar a Dr. Mario World, el joc permet microtransaccions per obtenir ítems i un passi daurat de pagament que permet utilitzar nous ítems o el mode de velocitat 200cc. Aquest fou un dels aspectes més criticats del joc juntament amb la dependència constant a internet per poder jugar o algunes limitacions a l'hora d'escollir personatges controlables. No obstant això, un dia després del llançament del joc, es van registrar deu milions de descàrregues mundials, i durant la primera setmana, 90 milions. En total i a nivell mundial, es va descarregar 123,9 milions de vegades i els usuaris es van gastar 37,4 milions de dòlars durant el primer mes de llançament. El joc té una puntuació de 59 sobre 100 al portal Metacritic.

## Referències

* 1 2 Plunkett, Luke. «Mario Kart is coming to smartphones». Kotaku, 31-01-2018. [Consulta: 31 gener 2018].
* 1 2 MUDHAR, RAJU «E3 interview with Nintendo's Reggie Fils-Aimé: What's so special about Canadian videogamers?». The Star, 15-06-2018 [Consulta: 16 juny 2018].
* ↑ Porter, Jon. «Nintendo opens beta signups for Mario Kart Tour». The Verge, 25-04-2019. [Consulta: 25 abril 2019].
* ↑ Peckham, Matt (2015-03-18). «Exclusive: Nintendo CEO Reveals Plans for Smartphones». Time.
* ↑ «Should players get the Mario Kart Tour Gold Pass?» (en anglès), 25-09-2019. [Consulta: 26 setembre 2019].
* ↑ «Mario Kart Tour is too cynical to be fun», 26-09-2019.
* ↑ «Mario Kart Tour – Apps on Google Play» (en anglès). [Consulta: 26 setembre 2019].
* ↑ «Mario Kart Tour Has a Rocket Start with 123.9 Million Downloads in Its First Month».
* ↑ «Mario Kart Tour for iPhone/iPad Reviews». CBS Interactive. [Consulta: 27 setembre 2019].
# Beornwulf

Beornwulf va ser rei de Mèrcia i Ànglia de l'Est del 823 al 826. Era membre del casa dels Wiglaf, va pujar al tron enderrocant el rei Ceolwulf I. El seu breu regnat va coincidir amb la fi de la supremacia de Mèrcia sobre els altres regnes de l'heptarquia anglosaxona.
Un home anomenat Beornwulf va signar com a testimoni en una carta de donacions del rei Coenwulf el 812, i en una altra carta del rei Ceolwulf I l'any 823, però la seva posició en el document suggereix que no era una persona d'alt rang; a banda d'això no es tenen més dades sobre els seus orígens. Ceolwulf I va governar amb força dissensions i al cap de tres anys Beornwulf va voler acabar amb les disputes alçant-se contra ell l'any 823 i assumint el poder.
El 825 Beornwulf va fer la guerra contra els veïns de Wessex. El seu exèrcit es va enfrontar amb els saxons de l'oest a la batalla d'Ellandun (l'actual Wroughton, a prop de Swindon, al comtat de Wiltshire). la batalla va acabar amb un desastrós resultat per part dels mercis, i és considerada pels historiadors com el punt final de la supremacia de Mèrcia sobre els altres regnes anglosaxons. El 826 Ethelwulf de Wessex, fill d'Egbert, va envair Kent i va fer fora el rei Baldred que era favorable als mercis.
En saber la notícia, els regnes del sud, Essex i Sussex, ràpidament van abandonar el jurament de fidelitat que tenien amb Mèrcia i van apropar relacions amb Wessex. Ànglia de l'Est també va demanar protecció a Egbert de Wessex, contra els mercis. Beornwulf va morir lluitant per intentar sufocar una rebel·lió a Ànglia de l'Est.
Del seu breu regnat hi ha pocs fets destacats: va fer reconstruir l'abadia de sant Pere (que mes endavant seria la catedral de Gloucester) i va presidir dos sínodes a Clofesho amb Wulfred l'arquebisbe de Canterbury, l'any 824 i el 825.

## Referències

* ↑ Stenton, 1998, p. 231.
* ↑ Hunt, 1885, p. 321.

## Bibliografia

* Hunt, William. «Beornwulf». A: Dictionary of National Biography. Volum 4. Smith, Elder & Co, 1885.
* Stenton, Frank M. Anglo-Saxon England. Oxford: Clarendon Press, 1998.
* Kirby, D.P.. The Earliest English Kings. Londres: Routledge, 1992. ISBN 0-415-09086-5.
# David Madueño Sentís

David Madueño i Sentís (Sabadell, 22 de juny de 1976) és poeta, docent i crític literari. Llicenciat en Filologia Catalana a la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB).
Compagina l'escriptura amb la docència com a professor de llengua catalana i literatura i amb la crítica literària, que ha exercit en diversos mitjans al llarg dels darrers anys: El Punt Avui, Caràcters, Poetari, Núvol, Llavor digital i Quadern de les idees, les arts i les lletres.

## Obra
### Poesia

* 2008. Desvetlla de mots és feina obscura. Sabadell: Edició de l'autor.
* 2012. Poesia per a carnívors. Sabadell: Edició de l'autor.
* 2015. Els murs incerts. Barcelona: Témenos edicions. Pròleg de Ricard Mirabete.
* 2017. Osques. Barcelona: Témenos edicions. Pròleg de Manuel Costa Fernàndez. Fotografies de Zita Vehil.
* 2020. Cua de foc. Sabadell: Papers de Versàlia. Fotografies de Zita Vehil.
* 2023. Palmeres sense platja. Barcelona: Parnass ediciones. Fotografies de Zita Vehil.

### Crítica literària

* 2007. "Les adaptacions cinematogràfiques de la literatura catalana". Dins AAVV, Catàleg MIDA. Pàg. 18-26 (alemany), pàg. 99-107 (anglès), pàg. 181-189 (català). Barcelona: Institut Ramon Llull.
* 2008. "L'escriptura invisible". Dins AAVV, La catosfera literària 08. Primera antologia de blogs en català. Pàg. 128-129. Valls: Cossetània edicions.
* 2016. "De l'esclat a l'àtom. Pròleg". Dins Marcel Ayats, El sentit de la vida. Pàg. 5-9. Badalona: Pont del Petroli.
* 2017. "L'instint del caçador furtiu. Pròleg". Dins Josep-Ramon Bach, L'instint. Obra poètica 1962-1993. Pàg. 9-37. València: Edicions 3i4.

## Premis

* 2011. Poemes de Mar. Premis "La Mar de Lletres" de Calafell.
* 2013. Millor blog sobre literatura en llengua catalana per llunÀtic. Premi Vila de Martorell.

## Referències

* ↑ «Madueño Sentís, David». Qui és Qui de les Lletres Catalanes.
* ↑ «Traces. Base de dades de llengua i literatura catalanes» (en català). [Consulta: 6 febrer 2019].
* ↑ «Autor». [Consulta: 6 febrer 2019].
* ↑ «Madueño Sentís, David». Arxivat de l'original el 2019-02-07. [Consulta: 6 febrer 2019].
* ↑ «Lliurament dels premis literaris “La Mar de Lletres”». [Consulta: 6 febrer 2019].
* ↑ Technologies, iDisc Information. «Montserrat Garcia i Meritxell Nus guanyen el Premi Vila de Martorell de poesia». Arxivat de l'original el 2019-02-07. [Consulta: 6 febrer 2019].

## Enllaços externs

* https://davidmaduenosentis.blogspot.com/ Pàgina web de l'autor.
* Pàgina de l'autor a la web Versos.cat
* llunÀtic. Blog de crítica de poesia i narrativa.