OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sachtler

Sachtler GmbH és un fabricant de productes de suport per a càmeres i de focus de càmera. L'empresa es va fundar en 1958 i des de 1995 pertany al Vitec Group plc., amb seu a Gran Bretanya.
Wendelin Sachtler va ser operador de càmera, actor i inventor. El 1958 va desenvolupar el seu propi cap de trípode. Aquest anomenat cap giroscòpic no només podia girar i inclinar-se, sinó que també estava esmorteïda per un sistema de giroscopis. La demanda fluida d'aquest cap per part dels seus col·legues va portar finalment a la fundació de la companyia Sachtler.

## Companyia

La companyia va iniciar la seva marxa el 1958 en un petit taller en München-Schwabing de la mà del seu fundador, Wendelin Sachtler. Després de dos trasllats, Sachtler GmbH va establir la seva seu central en Eching, prop de Múnic, el 2004. Sachtler disposa a nivell mundial d'una plantilla de 150 empleats i té representants en més de 140 països. Els centres de producció es troben a Alemanya, Costa Rica i Gran Bretanya.
El 1992 els enginyers de desenvolupament de Sachtler van ser galaronados amb l'"Óscar tècnic" pel desenvolupament dels seus innovadors caps fluids.
El 2001 Sachtler juntament amb Curt O. Schaller va llançar al mercat el sistema d'estabilització per a càmeres Artemis. Aquest sistema va ser el primer sistema estabilitzador per a càmeres modular del món, així mateix com els sistemes d'Artemis en alta definició (HD) van ser en el seu moment els primers estabilitzadors per a càmeres Full-HD del món.
Desenvolupat per Curt O. Schaller, juntament amb l'enginyer doctorat Roman Foltyn en 2015, el Artemis Trinity-System és el primer sistema d'estabilització per a càmeres del món que combina un sistema d'estabilització mecànic i electrònic.
A l'abril de 2016 ARRI va adquirir de Sachtler / Vitec Videocom el sistema Artemis d'estabilització de càmeres desenvolupat per Curt O. Schaller.

## Productes

* Suport per a càmeres
* Focus de càmera
En el camp del suport per a càmeres, Sachtler fabrica caps fluids, trípodes i pedestals i, en el camp dels focus de càmera, focus LED, així com lluminàries llum dia i lluminàries tungstè.

## Referències

* ↑ «Wendelin Sachtler im Film- und Fernsehverzeichnis». schaller-media.de.
* ↑ «Academy Awards 1992». Arxivat de l'original el 2009-01-01. [Consulta: 21 novembre 2017].
* ↑ «Curt O. Schaller, artemis developer». schaller-media.de.
* ↑ «ARRI Debuts Final Version of Trinity Stabilizer and Maxima Gimbal». Studio Daily. Arxivat de l'original el 2016-05-10. [Consulta: 3 desembre 2017].
# Anna Llisterri i Boix

Anna Llisterri i Boix (Barcelona, 1969) és una filologa i traductora catalana. Ha traduït al català quaranta (2017) llibres, principalment de l'anglès.
Com a membre de l'Associació de Traductors i Intèrprets de Catalunya el 2008 va col·laborar en la creació de l'Associació Professional de Traductors i Intèrprets de Catalunya de la qual va ser secretària el primer any. Va ser una de les cinc traductores de les novel·les de la sèrie Cançó de gel i foc de George R. R. Martin.

## Obres destacades

* Anthony Cartwright, La Bretxa (2020)
* Stephen Fry, Mites (2019)
* Bernard Maclaverty, Vacances d'hivern (2019)
* Susan Sontag, Sobre la fotografia (2019) Pere Antoni Pons: «La traducció d'Anna Llisterri s'intueix meticulosa i solvent.»
* Rob Biddulph, Enfonsat (2017)
* Michael McDowell, Blackwater (2024)

## Referències

* 1 2 «Anna Llisterri». Llegir en Català. Associació d'editorials independents, s.d. [Consulta: 26 agost 2020].
* 1 2 Aa.vv «XXV Seminari sobre la Traducció a Catalunya – Traduccions: l'eterna joventut?». Quaderns Divulgatius. Associació d'escriptors en llengua catalana, núm 58, 2017, pàg. 55. ISSN: 1885-2734.
* ↑ Busquets, G. «“És un gènere amb un extra de dificultat”» (pdf). El Punt Avui, 20-09-2015, pàg. 7.
* ↑ Cartwright, Anthony; Llisterri, Anna (trad.). La bretxa (en català, traduït de l'anglès). Manresa: Tigre de Paper, 2020, p. 144. ISBN 978-84-16855-59-9.
* ↑ Llort, L. «L'ordre del caos». El Punt Avui (Girona), 31-12-2019, pàg. 42.
* ↑ Pons, Pere Antoni «El retrat equànime d'un matrimoni crepuscular». Ara, 09-11-2019.
* ↑ Pons, Pere Antoni «La lúcida i estimulant vigència d'un clàssic». El Temps de les Arts, 17-04-2020. Arxivat de l'original el 20 de setembre 2020 [Consulta: 26 d’agost 2020]. Arxivat 20 de setembre 2020 a Wayback Machine.
* ↑ Esparza, Mireia «13. Enfonsat». Ara, 13-12-2017. «aquí es nota el paper d'una bona traductora com l'Anna Llisterri»
* ↑ «Pack Blackwater: saga completa en català – Blackie Books» (en castellà). [Consulta: 28 juny 2024].

## Bibliografia

* Monzó, Quim «Per no parlar del sant Jordi navarrès». La Vanguardia, 04-07-2018.
# 1618
## Esdeveniments

* 23 de maig - Praga (Txèquia): protestants txecs defenestren funcionaris imperials de la ciutat en el que es considera l'inici de la Guerra dels Trenta Anys.
* 14 de juny - Amsterdam: Joris Veseler publica el primer diari neerlandès, Courante uyt Italien, Duytslandt, &c..

## Naixements

Països catalans
* 12 de juliol, Madrid: Llorenç Matheu i Sanç, jurista, poeta, humanista i polígraf valencià (m. 1680).
* 9 de setembre, Martorell: Joan Cererols, compositor català (m. 1676).
* 19 de setembre, Peralada: Pràxedis de Rocabertí Safortesa, noble i pedagoga catalana (m. 1665).
Resta del món
* 1 de gener, Sevilla: Bartolomé Esteban Murillo, pintor espanyol (m. 1682).
* 6 d'abril, París: Jacques Quétif, dominic i bibliògraf francès (m. 1698).
* 9 d'abril, Madrid: Agustín Moreto, dramaturg espanyol (m. 1669).
* 27 d'abril, Perigús, Nova Aquitània (França): Adrien Greslon, jesuïta francès, missioner al Canadà i a la Xina (m. 1697).
* 14 de setembre, Soest (Westfàlia, actual Alemanya): Peter Lely, pintor anglès (m. 1680).
* 26 de desembre, Heidelberg: Elisabet del Palatinat, aristòcrata alemanya, filòsofa i religiosa calvinista (m. 1680).

## Necrològiques

Resta del món
* 14 de febrer, Còrdova (Andalusia, Corona de Castella): Joan Baptista de la Concepció, frare trinitari castellà, reformador de l'orde trinitari i fundador dels Trinitaris descalços (n. 1561).
* 24 d'abril, Poitiers: Antoniette d'Orléans-Longueville, noble i religiosa, fundadora de les Monges Benedictines de la Mare de Déu del Calvari.
* 9 de juliol, Macau (Xina): Diego de Pantoja, jesuïta missioner espanyol a la Xina (n. 1571).
* 20 d'octubre, Nàpols: Orsola Benincasa, religiosa i mística, fundadora de les Germanes Teatines.
* 29 d'octubre, Londres: Walter Raleigh és executat per decapitació. Considerat un mariner i explorador reputat pels anglesos i pirata pels espanyols.
* 10 de desembre, Roma: Giulio Caccini, compositor italià (n. 1551)
* Garsten: Sebastian Erthel, monjo, compositor i mestre de capella de Garsten.

## Referències

* ↑ Llin Cháfer, Arturo. «Práxedes Rocabertí» (en castellà). Real Academia de la Historia. [Consulta: 1r agost 2023].
* ↑ Dehergne S.J., Joseph «Répertoire des jésuites de Chine de 1552 à 1800» (en francès). Répertoire des jésuites de Chine de 1552 à 1800 [Roma], XXXVII, 1973.
* ↑ Shapiro, Lisa. «Elisabeth, Princess of Bohemia» (en anglès). The Stanford Encyclopedia of Philosophy, tardor 2021. [Consulta: novembre 2023].
* ↑ «Antoinette d'Orléans-Longueville» (en francès). Siefar. [Consulta: 17 febrer 2025].
* ↑ «Carácter propio de los centros educativos de las Religiosas Teatinas. Venerable Úrsula Benincasa, Fundadora de la Congregación.» (en castellà) pàg. 9-12. Religiosas Teatinas. [Consulta: 4 setembre 2023].
* ↑ «Sir Walter Raleigh | Biography & Facts» (en anglès). [Consulta: 20 octubre 2020].
# Llunària

La llunària (Botrychium lunaria) és una espècie herbàcia de falguera del petit grup de les ofioglossals que només conté una família (és un ordre monotípic), les ofioglossàcies. Viu a tot l'hemisferi nord a través d'Euràsia i des d'Alaska fins a Groenlàndia, així com a parts temperades de l'hemisferi sud. Als Països Catalans es pot trobar en prats de muntanya als Pirineus, Montseny, els Ports de Beseit o el Penyagolosa.

## Descripció

l'esporòfit (la generació més visible dels pteridòfits) és una planta petita de fins a 30 cm d'alçada amb una sola fulla dividida en dos parts: una fronda estèril que té de 4 a 9 parells de folíols en forma de ventall o mitja lluna; i una fronda fèrtil, de forma molt diferent, amb una mena de raïm d'esporangis rodons que produeixen espores per les quals es reprodueix. Aquest branca, a diferència d'altres representants del gènere Botrychium, és un xic més curta o poc més llarga que la fronda estèril.
La família Ophioglossaceae son falgueres eusporangiades, amb els esporangis derivats de més d'una cèl·lula inicial i amb parets esporangials de més d'una cèl·lula de gruix.
Les espores es desenvolupen en gametòfits molt petits en forma de protal·lus subterranis que viuen gràcies a micorrices amb fongs del sòl (micotrofia). L'esporòfit desapareix al final de l'estiu, però sovint queden estructures subterrànies latents durant diverses temporades abans de tornar a aparèixer.

## Distribució i hàbitat

La llunària és una espècie que, als Països Catalans, viu sobretot en prats àcids de muntanya, als estatges subalpí i alpí, encara que pot baixar fins a l'estatge montà, fent-se més rara com més al sud anem.
* vista pel costat de la fulla fèrtil.
* detall dels esporangis

## Referències

* ↑ Josep Vigo Bonada. L'Alta muntanya catalana. Flora i Vegetació. Centre Excursionista de Catalunya i Institut d'Estudis Catalans, 2008 (2a edició), pàg.171. ISBN 9788492583249.
* 1 2 Oriol de Bolòs i Josep Vigo. Flora dels Països Catalans. Barcelona: Ed. Barcino, 1995, p. Vol.I, pàg.155. ISBN 84-7226-592-7 (Vol. I).
* ↑ Història natural dels Països Catalans, Vol 4: Plantes inferiors. Enciclopèdia Catalana SA, 1985. ISBN 84-85194-64-0 (volum 4).
* ↑ Jermy, AC; Camus, JM. The Illustrated Field Guide to Ferns and Allied Plants of the British Isles. 1. London: Natural History Museum Publications, 1991. ISBN 0565011723.
# Colegas

Colegas és una pel·lícula dramàtica espanyola dirigida per Eloy de la Iglesia en 1982. En ella torna a retratar polèmics temes habituals en la seva filmografia com l'atur, la droga, la delinqüència, l'homosexualitat o el tràfic de nadons. Així i tot, aquesta pel·lícula no és, ni de bon tros, la més realista de la seva filmografia. Pel·lícules com El pico o El pico 2 són pel·lícules molt més dures de veure. Feta amb un pressupost baix i sense actors professionals, va ser atacada per la crítica, però va tenir èxit comercial.

## Sinopsi

Antonio (Antonio Flores) i Rosario (Rosario Flores) són dos germans que viuen a la perifèria de Madrid. Juntament amb José (José Luis Manzano), amic d'Antonio i promès de Rosario, han d'enfrontar-se diàriament a la dificultat de trobar una ocupació donat el seu humil origen.
Sempre embullats amb les drogues la situació es complica quan José deixa embarassada Rosario, que no vol dir res als seus pares, ja que aquests no veuen amb bons ulls la relació de parella que manté amb José. Junts decideixen que el millor és avortar i per a això li demanen ajuda a Antonio. El problema és que no tenen diners i hauran d'aconseguir-ho ràpidament.
En aquest moment comencen una sèrie de desventures, i, aconsellats per un amic, Antonio i José decideixen prostituir-se en una sauna. Així i tot no aconsegueixen els diners i es posen en contacte amb un traficant de drogues, Rogelio (Enrique San Francisco), que els proposa un teball a canvi d'una suculenta suma de diners. Inconscients de l'embolic en el qual es fiquen i pensant que la tasca és fàcil de dur a terme, José i Antonio accepten l'oferta.

## Repartiment

* José Luis Manzano – José
* Antonio Flores – Antonio
* Rosario Flores – Rosario
* Enrique San Francisco – Rogelio
* José Manuel Cervino – Esteban
* José Luis Fernández Eguia – Pirri
* Antonio B. Pineiro – Tatuado
* Queta Ariel – Herminia
* Francisco Casares – Pare d'Antonio
* Isabel Perales – Mare de José
* Ricardo Márquez – Sebas

## Referències

* ↑ Fitxa de Colegas a Fotogramas
* ↑ Torres, Diccionario del cine Español, p. 151
# Louis Saint-Laurent

Louis-Stephen St-Laurent, batejat com Louis-Étienne St-Laurent (Crompton, 1 de febrer de 1882 - Ciutat del Quebec, 25 de juliol de 1973) va ser un polític i advocat quebequès. Va ser el Primer Ministre del Canadà entre els anys de 1948 i 1957, va ser oncle de Yves Saint Laurent.

## Referències

* ↑ http://www.ysl.com/en_US/corporate/saint-laurent-paris Arxivat 2013-01-15 a Wayback Machine.
# Franco Gualdi

Franco Gualdi (Vertova, 1 d'abril de 1957) és un ex-pilot i directiu esportiu d'enduro italià, guanyador de dos Campionats d'Europa (un en 175 cc i un en 250 cc). Als Sis Dies Internacionals d'Enduro hi obtingué dues victòries per categories (1977 en 175 cc i 1986 en 125 cc) i formà part de l'equip italià guanyador del Trofeu els anys 1979, 1981 i 1989.
D'ençà de 1990 fou designat responsable tècnic de l'equip italià d'enduro (conegut com als caschi rossi a causa del color vermell del seu casc). El 1991, un cop retirat de la competició, es dedicà en exclusiva a dirigir l'equip afavorint l'obtenció de nombrosos èxits, entre els quals cinc victòries al Trofeu i una al Trofeu Júnior dels ISDE.

## Palmarès com a Pilot
### Campionat d'Europa

* 2 Campionats d'Europa d'enduro:
** 1 en 175 cc (1978, Sachs)
** 1 en 250 cc (1979, SWM)
* 5 Victòries a la Valli Bergamasche:
** 1975 - 175 cc (DKW)
** 1978 - 175 cc (Sachs)
** 1979 - 250 cc (SWM)
** 1984 - 250 cc (Kramit)
** 1988 - 350 cc 4T (Cagiva)

### ISDT

* 15 participacions
* 3 Victòries al Trofeu com a membre de l'equip italià:
** 1979 a Neunkirchen, RFA
** 1981 a Elba
** 1989 a Walldürn, RFA
* 2 victòries en categories:
** 1977 (175 cc, Txecoslovàquia)
** 1986 (125 cc, San Pellegrino Terme, Itàlia)

### Campionat d'Itàlia

* 6 Campionats d'Itàlia d'enduro:
** 1977 (175 cc, DKW)
** 1978 (175 cc, Sachs)
** 1979 (250 cc, SWM)
** 1988 (350 cc 4T, Cagiva)
** 1989 (350 cc 4T, Cagiva)
** 1990 (350 cc 4T, Husqvarna)
* 3 Subcampionats d'Itàlia d'enduro:
** 1980 (125 cc)
** 1981 (250 cc)
** 1985 (500 cc)

### Ral·li Dakar

* Participació els anys 1987 i 1988 (classificant-s'hi sisè absolut amb la Cagiva el 88)

## Palmarès com a Mànager

* Responsable tècnic de la selecció italiana d'enduro d'ençà de 1990
* Responsable de la federació italiana d'enduro d'ençà del 2005
* 5 Victòries de la selecció italiana al Trofeu dels ISDE:
** 1992, Austràlia
** 1994, EUA
** 1995, Polònia
** 1997, Lumezzane (Itàlia)
** 2000, Espanya
* 1 Victòria de la selecció italiana al Trofeu Júnior dels ISDE (1997, Lumezzane)
* Director de cursa a la 36a i 37a Valli Bergamasche (1994 i 1999)

## Referències

* 1 2 3 «Franco Gualdi» (en italià). motowinners.it. Arxivat de l'original el 15 d’agost 2007. [Consulta: 20 juliol 2010].

## Enllaços externs

* Vídeo-entrevista a Franco Gualdi durant els ISDE del 2007 (italià)
# David Tomás Pérez

David Tomás Pérez (Granollers, 19 d'agost de 1974) és un ex-pilot de motociclisme català que competí internacionalment a començament de la dècada de 2000.

## Trajectòria

Nascut a Granollers i resident a Mataró (Maresme), Tomás es dedicà primer al motocròs, guanyant el Campionat de Girona el 1987 i competint-hi fins al 1992, en què començà a córrer curses de velocitat d'escúters i de Supersport. El 1997 fou segon al Campionat de Catalunya en totes dues categories, acabant 22è a l'Europeu. Un any més tard ja fou segon al Campionat Europeu de velocitat Supersport.
El 1999 canvià a la categoria de 250 cc, essent 14è al Campionat d'Europa. La temporada de 2000 va debutar al Mundial en la mateixa categoria (250cc) i disputà també alguna cursa en la de 500cc amb una Honda.

## Resultats al Mundial de motociclisme

| Any | Categoria | Moto | Curses | Victòries | Podi | Pole | Fast lap | Punts | Posició |
| 2000 | 250cc | Honda | 3 | 0 | 0 | 0 | 0 | 2 | 38è |
| 2000 | 500cc | Honda | 4 | 0 | 0 | 0 | 0 | 3 | 25è |
| 2001 | 250cc | Honda | 14 | 0 | 0 | 0 | 0 | 11 | 26è |
| Total | | | 21 | 0 | 0 | 0 | 0 | 16 | |

## Referències

* 1 2 «David Tomas» (en anglès). motogp.com. Arxivat de l'original el 20 de juliol 2013. [Consulta: 3 juny 2011].
* ↑ «David Tomás Manager del equipo CEV y CCV» (en castellà). hondabqr.com, 2006. Arxivat de l'original el 19 de setembre 2012. [Consulta: 3 juny 2011].
* ↑ «David Tomás és tercer en «extrem» en la primera prova de l'estatal de velocitat». vilaweb.cat. VilaWeb, 19-05-2003. [Consulta: 3 juny 2011].

## Enllaços externs

* Vídeo de Tomás a les 24H del Circuit Catalunya del 2008 (castellà)
# Xalet Montiu

El xalet Montiu, és un edifici modernista al carrer Àngel de Guimerà de Balaguer, construït per encàrrec de l'advocat Lluís Montiu a principi del segle xx, com a habitatge de la família Montiu. Era ma primera construcció d'estil modernista a Balaguer, en un moment en què el modernisme a Catalunya ja havia passat l'auge.
L'any 1920 l'edifici va passar a ser un hostal anomenat Villa Dolores i anys més tard Hostal La Palma. A partir l'any 1930 es coneix com a Xalet de l'Enric (o ca l'Enric Guimó).
Durant la Guerra Civil s'hi van allotjar els pilots republicans espanyols dels “Natacha”, que treballavent al camp d'aviació de la Plana del Corb, proper a Balaguer. Quan van entrar les tropes franquistes a la ciutat, l'edifici va ser utilitzat per reunions de l'alt comandament alguns cops presidides pel Jefe del Cuerpo del Ejército de Aragón, general Moscardó.
El 1994 l'edifici era en molt mal estat, i l'Ajuntament de Balaguer decideix rehabilitar l'espai reforçant l'estructura i elements com la teulada. Van treballar en la rehabilitació alumnes de l'Escola Taller Minerva de Balaguer. Actualment és la seu de l'Institut Municipal de Progrés i Cultura (Impic).

## Referències

* ↑ Chalet Montoliu (Guia Balaguer).
* ↑ Xalet Montoliu a Espais de memòria (Universitat de Lleida).
* ↑ «Balaguer enllesteix la rehabilitació del xalet Montiu, l'única casa modernista del municipi». 324cat Notícies. CCMA, 06-06-2003. [Consulta: 17 febrer 2025].
# Nou Centredreta

El Nou centredreta (en italià: Nuovo Centrodestra, NCD) va ser un partit polític italià de centredreta. El seu líder era Angelino Alfano, antic protegit de Silvio Berlusconi i secretari nacional del Poble de la Llibertat (PdL) de 2011 a 2013.
El partit va ser format per una escissió del PdL el 15 de novembre de 2013. Els seus fundadors eren ferms partidaris del govern d'Enrico Letta i es van negar a unir-se al nou Força Itàlia (FI), fundat l'endemà de la dissolució del PdL. Tots els cinc ministres del PdL, tres subsecretaris, 30 senadors i 27 diputats van unir-se immediatament al NCD. La majoria eren demòcratacristians i molts venien de les regions del sud de Calàbria i Sicília.
A més d'Alfano (viceprimer ministre i ministre de l'Interior), entre els membres més destacats hi ha Maurizio Lupi (Ministre d'Infraestructures i Transports), Nunzia De Girolamo (Ministra d'Agricultura), Beatrice Lorenzin (Ministra de Salut), Gaetano Quagliariello (Ministre de Reformes Constitucionals), Giuseppe Scopelliti (President de Calàbria), Roberto Formigoni (expresident de Llombardia), Renato Schifani (expresident del Senat i líder del grup del PdL fins a novembre de 2013), Fabrizio Cicchitto (exdirigent del PdL a la Cambra de 2008 a 2013) i Carlo Giovanardi (exministre de la UDC).

## Resultats electorals
### Parlament Europeu

| Any | Líder | Vots | % | Escons | +/– |
| 2014 | Angelino Alfano | Coalició NCD-UdC | Coalició NCD-UdC | 2 / 73 | Nou |

## Referències

* ↑ «Silvio Berlusconi's heir Angelino Alfano forms new party in Italy». Associated Press. The Independent, 15-11-2013. [Consulta: 16 novembre 2013].
* ↑ «Alfano lancia il Nuovo centrodestra: "No a FI per me scelta dolorosa. No a decadenza Berlusconi"» (en italià). Il Messaggero, 16-11-2013. [Consulta: 16 novembre 2013].
* ↑ Francesco Bei. «Il "Nuovo centrodestra", gruppi in crescita e logo tricolore» (en italià). la Repubblica, 16-11-2013. [Consulta: 18 novembre 2013].
* ↑ Kevin Lees «What the Alfano-Berlusconi split means for Italian politics». Suffragio, 18-11-2013 [Consulta: 20 novembre 2013].

## Enllaços externs

* Nou Centredreta - Lloc web oficial
# La Destra

La Dreta (en italià: La Destra) va ser un partit polític italià conservador nacionalista, fundat el 3 de juliol de 2007 per Francesco Storace.

## Història

Inicialment fou un corrent d'opinió dins Alleanza Nazionale creada el novembre de 2006, i que defensava els principis bàsics que provocaren la svolta di Fiuggi, i de la que es va escindir per la deriva que ver fer Gianfranco Fini vers el centredreta del Poble de la Llibertat i fondre AN dins Forza Italia. Refusaren entrar en el Partit Popular Europeu i la proposta de concedir dret de vot local als immigrants regularitzats i a l'ensenyament de l'alcorà a les escoles públiques. Després de l'escissió només el seguí el diputat Antonio Pezzerella. Durant tot moment acusaran Gianfranco Fini de canviar els valors tradicionals a canvi d'un ministeri.
L'entrada de Teodoro Buontempo (ex AN) bastirà l'estructura ideològica del partit. Pretén defensar els valors tradicionals italians (conservadorisme nacional), adoptant el lema ‘’Dio – patria – famiglia’’, i les 5 tesis del pensament de Storace, una dreta catòlica, solidarista, europea, occidental i cristiana. S'hi adheriren Stefano Schiavi, Alberto Arrighi (ex dirigent jovenil de MSI i AN), Antonella Sambruni (ex AN) i altres, el diputat d'AN Roberto Salerno i els senadors Stefano Losurdo, Stefano Morselli, l'exsenador Michele Florino, l'ex alcalde de Foggia Paolo Agostinacchio, i Giancarlo Pagliarini (ex Lliga Nord). Romolo Reboa redactarà els estatuts del partit. També se li uniren l'eurodiputat Nello Musumeci i el moviment Aliança Siciliana. En l'assemblea constituent hi participaren Assunta Almirante, vídua de Giorgio Almirante, i Silvio Berlusconi, cosa que provocà fort malestar intern a AN. Organitzaren el grup de joventuts Azione Giovani, dirigit per Giorgia Meloni.
A les eleccions regionals de Trentino-Tirol del Sud de 2008 es presentà en coalició amb la Lliga Nord i PDL, obté 0,6% i 0 escons. El 3 de febrer de 2008 arribaren a un acord amb Fiamma Tricolore per a presentar-se plegats a les legislatives de 2008 com a La Destra-Fiamma Tricolore, i com a cap de llista Daniela Santanchè, però no van obtenir representació al Parlament italià. L'octubre de 2008 Santanchè abandona el partit i funda el Moviment per Itàlia.

## Resultats electorals
### Parlament italià

| Any | Líder | Vots | % | Diputats | +/– | Vots | % | Senadors | +/- |
| 2008 | Daniela Santanchè | Dins LD-FT | Dins LD-FT | 0 / 630 | Nou | Dins LD-FT | Dins LD-FT | 0 / 315 | Nou |
| 2013 | Francesco Storace | 219,816 (#11) | 0.6 | 0 / 630 | = | 221,112 (#10) | 0.7 | 0 / 315 | = |

### Parlament Europeu

| Any | Líder | Vots | % | Escons | +/– |
| 2009 | Francesco Storace | 681,290 (#9) | 2.2 | 0 / 72 | Nou |

## Enllaços externs

* Web de La Destra
# Louis Fourestier

Louis (Félix André) Fourestier (Montpeller, 31 de maig de 1892 - París, 30 de setembre de 1976) fou un director d'orquestra, compositor i pedagog francès. Va ser deixeble de Leroux, Gedalge, Vidal i d'Indy en el Conservatori de París. Fou profundament influenciat per Dukas. El 1925 aconseguí el Prix de Rome per la cantata La Mort d'Adonis . Va desenvolupar una intensa activitat com a director d'orquestra i, el 1938 va ser un dels fundadors de l'Orquestra Simfònica de París. Com a professor va tenir molts alumnes, entre ells a Pierre-Philippe Bauzin, Maurice Le Roux.

## Algunes obres

* Patria, cantata, 1924,
* La mort d'Adonis, cantata, amb la qual guanyà el Prix de Rome el 1925,
* Polynice, poema simfonic, 1927
* A saint Valéry, poema simfònic de Pierre Nozière i Anatole France,
* Le Coup de Fousil, òpera còmica,
* Songs by Rabindranath Tagore and Paul Valéry per a solista i orquestra,
* String Quartet, 1937,
* Offrandre lyrique,
* Chants of the guerrier,
* Ave Maria.

## Referències

* ↑ Warszawski, Jean-Marc «Fourestier Louis Félix André 1892-1976». Musicologie.org, 14-12-2003. ISSN: 2269-9910 [Consulta: 3 gener 2018].
* ↑ Gran enciclopedia de la música clásica (Vol. II). Madrid: Sarpe, 1980. ISBN 84-7291-226-4.
* ↑ Pérez Gutiérrez, Mariano. Diccionario de la música y los músicos. Ediciones AKAL, 1985, p. 44. ISBN 978-84-7090-141-6 [Consulta: 3 gener 2018].
* ↑ Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. II, pàg. 699. (ISBN 84-7291-255-8)