OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Làmnids

Els làmnids (Lamnidae) són una família d'elasmobranquis de l'ordre Lamniformes que inclou cinc espècies de taurons, entre les quals destaca el tauró blanc.

## Característiques

Es caracteritzen pel seu cos de forma allargada i molt hidrodinàmica, un musell cònic, dents separades a la mateixa distància uns d'uns altres, obertures branquials llargues, mateixa forma característica de la primera aleta dorsal, segona aleta dorsal petita i d'una grandària aproximada al de l'anal. Les dents són de forma triangular (especialment les dents de la mandíbula superior) i en el cas del tauró blanc aquestes presenten forma de serra a les vores. Els ulls de tots els taurons d'aquesta família són de color negre, circulars i sense membrana nictitant. Just abans d'arribar a l'aleta caudal (la cua) presenten als dos costats del cos una espècie de «quilla». Els dos lòbuls de la cua, tenen una longitud similar, malgrat que el superior és lleugerament més llarg. El metabolisme intern està bastant desenvolupat i manté la temperatura corporal entre 10 i 18 °C, la qual cosa permet que el tauró s'endinsi en aigües temperades-fredes (encara que no en zones realment fredes com els pols). Són ovovivípars.

## Taxonomia

La família dels làmnids inclou cinc espècies:
* Tauró blanc - Carcharodon carcharias
* Tauró salmó - Lamna ditropis
* Marraix - Lamna nasus
* Solraig - Isurus oxyrinchus
* Marraix d'aleta llarga - Isurus paucus

### Diferenciació entre les espècies

Aquesta família es podria subdividir en dos petits grups a l'hora de diferenciar-ne els seus membres.
* En primer lloc estarien els taurons de cos més robust que serien el tauró blanc, el tauró salmó i el marraix. Són taurons de cos més ample que no pas els altres dos i entre ells es diferencia principalment el tauró salmó, el qual és de colors més marronosos i amb taques fosques en el dors. D'altra banda el marraix i el tauró blanc són bastant similars, malgrat això es poden diferenciar gràcies al fet que el marraix és de tons més blavosos que no pas el tauró blanc, és més robust i és més petit que el tauró blanc.
* Per altra banda tenim el solraig i el marraix d'aleta llarga, els quals són bastant similars, ja que tenen el musell més allargat que els altres membres de la família i són de cos més prim. Entre ells, es diferencien pel fet que el marraix d'aleta llarga és de color gris tirant cap a negre mentre que el solraig és de color blau. Malgrat això, dins de l'aigua aquesta diferència és complicada de veure i és més fàcil mirar la longitud de les aletes pectorals, mentre que el solraig les té curtes i lleugerament desproporcionades, el marraix d'aleta llarga, com el seu nom indica té les aletes clarament d'una longitud superior.

## Referències

* ↑ «Lamnidae - Mackerel sharks or white shark». [Consulta: 8 gener 2020].
# Hainosaure

Hainosaurus ((Haino del riu Haine, on es va descobrir per primera vegada, i saurus, del grec sauros, que significa sargantana) és un gènere de sauròpsids (rèptils) escatosos de la família dels mosasàurids representat per una única espècie, H. bernardi, que va viure en el Cretaci superior.

## Descripció

Va ser un dels mosasaures més grans, tot i que la seva mida ha estat revisada més d'una vegada. Al principi es va estimar que feia 17 metres i el mosasàurid més gran. Durant la dècada de 1990, la seva mida va ser revisada a 15 metres de llarg; i més recentment, Johan Lindgren va estimar que va arribar a una longitud de fins a 12,2 metres. Va ser un dels principals depredadors marins del Cretaci superior. Com altres mosasaures gegants, aquest depredador gegant menjava tortugues, plesiosaures, pterosaures, cefalòpodes, taurons, peixos i mosasaures més petits.
En el paladar posseïa una espècie de «segona dentadura» que utilitzava com parany per atrapar peixos i altres preses.

## Fil·logènia

Hainosaurus és un membre de la subfamília Tylosaurinae i està relacionat amb el Tilosaure nord-americà. Tanmateix, té més vèrtebres des del coll fins a la part de la cua amb 53 arcs hemals mentre que Tylosaurus en te 35. Tots dos gèneres són grans superpredadors marins. La cua del Hainosaurus té menys vèrtebres que porten arcs hemals, la qual cosa la fa més curta que la del Tylosaurus. L'espècie tipus de Hainosaurus és H. bernardi, que porta el nom del belga Léopold Bernard, propietari de l'explotació de guix de fosfat on es va desenterrar el fòssil. En un article publicat el 2016, Hainosaurus es considerava una espècie de Tylosaurus, El T. bernardi, que es va trobar que era el tàxon germà de l'espècie tipus de Tylosaurus, T. proriger.

## Referències

* 1 2 Lindgren, Johan «The First Record of Hainosaurus (Reptilia: Mosasauridae) from Sweden». Journal of Paleontology, 79, 6, 2005, pàg. 1157–1165. ISSN: 0022-3360.
* ↑ Lingham-Soliar, Theagarten «Unusual death of a Cretaceous giant» (en anglès). Lethaia, 31, 4, 29-03-2007, pàg. 308–310. DOI: 10.1111/j.1502-3931.1998.tb00520.x.
* ↑ Nicholls, Elizabeth L. «The first record of the mosasaur Hainosaurus (Reptilia: Lacertilia) from North America» (en anglès). Canadian Journal of Earth Sciences, 08-02-2011. DOI: 10.1139/e88-149.
* ↑ Marsy, Arthur de «En Belgique. — I. Le congrès historique et archéologique de Mons ; II. Le congrès scientifique catholique de Bruxelles ; III. Le Vieil Anvers». Bulletin Monumental, 59, 1, 1894, pàg. 347–372. DOI: 10.3406/bulmo.1894.10990.
* ↑ Jimenez-Huidobro, Paulina; Caldwell, Michael W. «Reassessment and reassignment of the early Maastrichtian mosasaur Hainosaurus bernardi Dollo, 1885, to Tylosaurus Marsh, 1872». Journal of Vertebrate Paleontology, 36, 3, 03-05-2016, pàg. e1096275. DOI: 10.1080/02724634.2016.1096275. ISSN: 0272-4634.
# Plató conversant amb els seus deixebles

Plató conversant amb els seus deixebles és un mosaic romà del s. I conservat al Museu Arqueològic Nacional de Nàpols. En aquesta imatge l'ambient social de l'entorn de Plató apareix reflectit com una manera idealitzada de recreació del debat intel·lectual protagonitzat pels comensals d'El convit.

## Referències

* ↑ Garrido, Manuel. Los diálogos eróticos: Banquete y Fedro. Madrid: Tecnos, 2013, p. 4. ISBN 9788430958207.
* ↑ National Geographic España. «LA VIDA DELS AMANTS DE LA SAVIESA. Filòsofs de Grècia» (en castellà). http://www.nationalgeographic.com.es/, 06-08-2014. [Consulta: 13 juny 2017].
# Hon Lai Chu

Hon Lai Chu (xinès simplificat: 韓麗珠, pinyin: Hán Lìzhū; Hong Kong, 1978) escriptora xinesa de Hong Kong.

## Biografia

Llicenciada pel Departament de Traducció i Lingüística de la City University of Hong Kong, i Màster en Estudis Culturals, Lingnan University, (Hong Kong). Després d'acabar els estudis universitaris, va treballar uns anys abans de dedicar-se únicament a l'escriptura.

### Carrera literària

Va començar a escriure als deu anys i el seu primer conte, 輸水管森林 (Aqueduct Forest/The Water Pipe Forest), mentre encara estava a l'escola secundària.
El 2008 va publicar 灰花 (Gray Flower) que va ser seleccionada, entre les deu millors novel·les xineses de l'any.
El 2009, va participar en el projecte especial "Roaming: Architectural Experience and Literary Imagination" de la Shenzhen-Hong Kong Bi-City Biennale 2009, organitzat pel director de cinema i activista cultural Ou Ning, que va confrontar deu autors xinesos amb deu arquitectes reconeguts, convidant-los a crear deu contes inspirats en la seva creació arquitectònica a la Xina. Hon va participar-hi amb la novel·la "Going Home" sobre persones i edificis de ficció (Tulou Mansion).
El 2011 va anar als Estats Units amb una beca de la Robert H. N. Ho Family Foundation deHong Kong, per assistir al programa d'escriptura internacional de la Universitat d'Iowa.
El 2013, Hon va coescriure una col·lecció de contes amb Dorothy Tse: 雙城辭典 (A Dictionary of Two Cities), que va guanyar el premi del llibre de Hong Kong del 2013.
El 2015, Ho va publicar la novel·la 失去洞穴 (The Lost Cave) i el 2019 人皮刺繡 (The Embroidered Skin).
Alguns crítics ha definit l'estil de Ho com a surrealista i altres l'han comparat amb escriptors com Kafka o Can Xue, i han escrit que: " no és només l'absurd el que caracteritza la seva escriptura: la trama de les seves històries s'endinsa en la psicologia dels seus personatges per fer aflorar els seus conflictes interiors i els seus intents de trobar sentit a la seva existència"

## Premis

* 2004: Premi de la Bienal de Hong Kong de literatura xinesa de ficció, per la seva antologia de contes, 寧靜的獸 (Peaceful Beasts).
* 2006: Premi de novel·la atorgat a nous autors per l'Associació Literària de Taiwan Unitas, per 風箏家族 (Kite Family)

## Referències

* 1 2 «chinese-shortstories.com». [Consulta: 4 novembre 2022].
* ↑ Abrahamsen, Eric. «Hon Lai-chu» (en anglès). [Consulta: 4 novembre 2022].
* ↑ «Artist's Choice: Hon Lai Chu A Reading of The Unbearable Lightness of Being and Artist's Talk | Tai Kwun» (en anglès). [Consulta: 4 novembre 2022].
* ↑ «HON Lai Chu (韓麗珠) | The International Writing Program». [Consulta: 4 novembre 2022].
# Antanas Žmuidzinavičius

Antanas Žmuidzinavičius (Seirijai, 19 d'octubre de 1876 $^{(Julià)}$ - Kaunas, 9 d'agost de 1966) va ser un famós pintor i col·leccionista d'art lituà. De vegades feia servir el sobrenom de Antanas Žemaitis ("Samogitian" - (traducció lliure del seu cognom al lituà).
Žmuidzinavičius va crear més de 2.000 obres d'art i és conegut sobretot pels seus paisatges, els quals creen una sensació d'enyorança. Va pintar retrats de personatges famosos, escenes de la vida quotidiana i també imatges religioses. La seva participació fou cabdal pel que fa al disseny de la bandera moderna de Lituània i també va crear una versió de l'escut de Lituània que va ser àmpliament utilitzada durant el període d'entreguerres. A més a més, la seva aportació va ser força important en la creació de segells de correus i bitllets de moneda lituana.

## Biografia

El 1894 Žmuidzinavičius es va graduar al Seminari de professors de Veiveriai. Des de 1899 va estudiar a diverses universitats europees -a París va ser deixeble del pintor català Hermen Anglada-Camarasa- i va donar posteriorment, conferències sobre Lituània. Juntament amb Mikalojus Konstantinas Čiurlionis i altres importants figures lituanes va organitzar la primera exhibició d'art lituà a Petras Vileišis. Entre 1926 i 1940 es va dedicar a ensenyar dibuix a Kaunas. Entre els seus més famosos quadres hi ha Gavo laišką (1904), Paskutiniai spinduliai (1908), Estijos peizažas (1929).
Antanas Žmuidzinavičius va morir el 1966 i va ser enterrat al Cementiri de Petrašiūnai, a Kaunas. El Museu Žmuidzinavičius es va ubicar al que va ser casa seva.

## Referències

* ↑ «Antanas Žmuidzinavičius» (en lithuanian). Lietuvos dailės institutas. Arxivat de l'original el 2007-06-24. [Consulta: 22 setembre 2007].
* ↑ «The creator of Lithuanian banknotes, Antanas Žmuidzinavičius» (en anglès). [Consulta: 14 maig 2022].
# Tockus rufirostris

Tockus rufirostris és una espècie d'ocell de la família dels buceròtids (Bucerotidae) que rep en català el nom de calau de bec vermell meridional (southern red-billed hornbill, en anglès). Habita sabanes àrides de l'Àfrica Meridional, des de Malawi i Zàmbia fins al sud d'Angola i la Província de Transvaal. És considerada per alguns autors una subespècie del calau becvermell, com Tockus erythrorhynchus rufirostris, mentre altres la consideren una espècie diferent arran els treballs de Kemp et Delport 2002.

## Referències

* ↑ A.C. Kemp i W. Delport Comments on the status of subspecies in the red-billed hornbill (Tockus erythrorhynchus) complex (Aves: Bucerotidae), with the description of a new taxon endemic to Tanzania. Annals of the Transvaal Museum (2002). 39 (1–8)
# Maxime Nicolle

Maxime Nicolle (Llemotges, Occitania, 24 de setembre de 1987) és un activista francès i un dels principals representants del moviment de les armilles grogues, que és un moviment de protesta que va començar a França el 17 de novembre de 2018. Amb 31 anys i vivint a la comuna francesa de Léhon del departament de Costes del Nord a la regió de Bretanya, amb la seva companya i una filla de 8 anys. Titulat amb un CAP(Certificat en Aptitud Professional) en manteniment aeronàutic, amb feines esporàdiques de xofer de transport i sense feina d'ençà inicis del 2019. Maxime té una gran activitat a les xarxes socials amb el pseudònim de Fly Rider, juntament amb altres activistes com Éric Drouet i Priscillia Ludosky.

## Referències

* ↑ «Maxime Nicolle» (en francès). https://www.huffingtonpost.fr,+04-08-2019.+[Consulta: 4 agost 2019].
* ↑ «Maxime Nicolle reçu par Aude Lancelin» (en francès). GJ Magazine, 27-06-2019. Arxivat de l'original el 2019-08-04 [Consulta: 4 agost 2019].
* ↑ LE BLOG DE JEAN-MARC B, Jean-marc. «Entretien passionnant avec Maxime Nicolle, alias " Fly Rider "» (en francès). https://blogs.mediapart.fr/,+04-08-2019.+[Consulta: 4 agost 2019].
# Srgjan Kerim

Srgjan Kerim, (12 de desembre de 1948, a macedoni: Срѓан Керим), va ser el President de l'Assemblea General de les Nacions Unides., i inicià el seu mandat el 18 de setembre de 2007 i va culminar-lo el 16 de setembre de 2008.
Kerim va néixer a Skopje, Macedònia del Nord el 12 de desembre de 1948. Va ser Ministre de Relacions Exteriors de la República entre els anys 2000 i 2001. El 2001 fins a l'any 2003, es va exercir com a Representant Permanent del seu país davant les Nacions Unides (Ciutat de Nova York).
Durant la seva carrera diplomàtica, de 1994 a 2000 va ser ambaixador de Macedònia del Nord a Alemanya, el 1995 fins al 2000 va ser designat Ambaixador de Macedònia del Nord a Suïssa.
Va ser enviat especial del Coordinador del Pacte d'Estabilitat per al Sud-est d'Europa el 2000. Ha publicat diferents llibres sobre relacions diplomàtiques i política. L'any 2007 va ser designat President de l'Assemblea General de l'ONU succeint a Haya Rashed Al-Khalifa. Parla fluid castellà, anglès, francès, alemany, etc.

## Referències

* ↑ New General Assembly president calls for focus on priority issues UN NEWS CENTRE (en anglès)
* ↑ Newly Elected General Assembly President calls for greater multilateralism, UN NEWS CENTRE (en anglès)

## Enllaços externs

* Lloc oficial de l'ONU (castellà)
# Tribunal de la Cambra Imperial

El Tribunal de la Cambra Imperial (alemany: Reichskammergericht /ˈʁaɪçs.kamɐɡəˌʁɪçt/; en llatí: Iudicum imperii) era el màxim tribunal del Sacre Imperi Romanogermànic. Va ser establert l'any 1495 sota el govern de l'emperador Maximilià I d'Habsburg, i va actuar com a màxima autoritat judicial del Sacre Imperi fins a la seva dissolució en 1806. En la seva concepció, el tribunal va ser ideat per la dieta del Sacre Imperi com un contrapès al poder de l'emperador. Així, nominalment almenys, era el tribunal de més rang dins del Sacre Imperi Romanogermànic.
Després de la seva creació el 31 d'octubre de 1495, el tribunal va tenir la seva seu al costat de la dieta, a Frankfurt del Main. Després va tenir seu a Worms, Augsburg, Nuremberg, Ratisbona, Espira i Esslingen. A partir de 1527 es va situar a Speyer. Arran de la Guerra dels Nou Anys, es va traslladar a Wetzlar, on es va mantenir des de 1689 fins que va ser dissolt en 1806.

## Competències

En teoria, tots els assumptes legals de l'Imperi es podien presentar davant d'aquest organisme. A la pràctica, les seves competències estaven limitades. D'una banda, la reorganització soferta pel Consell Àulic, duta a terme per l'emperador Maximilià I en resposta a la creació de la Cambra de la Cort Imperial, va restar nombroses competències al tribunal, sobretot en assumptes de governança política i gestió territorial de l'Imperi. El Consell Àulic va assumir aquestes últimes en exclusiva, i comptava amb moltes altres competències de caràcter penal que se solapaven amb les de la Cambra. D'altra banda, hi havia certes limitacions inherents a la seva jurisdicció: si el governant del territori del qual sorgia el cas ostentava i exercia l'anomenat privilegi de non appellando, el cas no podia ser vist per la Cambra; de l'altra, la Cambra no podia intervenir en casos de delictes criminals penals a menys que el cas involucrés defectes en el procediment legal seguit.
En la pràctica, el Reichskammergericht era un tribunal poc desitjable a què acudir: era famós per l'extrema lentitud amb què resolia els casos i emetia veredictes. En alguns casos que involucraven disputes entre diferents principats de l'Imperi, la Cambra va trigar segles a emetre un veredicte. Quan va ser abolida en 1806, es van extingir amb ella alguns casos que portaven sent atesos des de feia 400 anys; l'escàs interès per part de les parts pledejants a resoldre els seus plets, o el seu interès a no alterar l'statu quo, solen esmentar-se com la causa dels retards.

## Referències

* ↑ Aquest article incorpora text d'una publicació actualment en domini públic: Chisholm, Hugh, ed. (1911). Encyclopædia Britannica (11a ed.). Cambridge University Press.
# Guillermo Fernández García

Guillermo Fernández García (2 d'octubre de 1932 - 31 de març de 2012) va ser un poeta i traductor mexicà.

## Biografia

Fernández va néixer el 2 d'octubre de 1932 a la ciutat de Guadalajara, Jalisco. La seva feina com a traductor d'obres literàries de l'idioma italià al castellà és el més destacat, en diferents àrees com a poesia, assajos, novel·les i contes. També va ser membre del Sistema Nacional de Creadors d'Art (SNCA) i va formar part del consell editorial de La Colmena, una revista cultural que s'edita a la Universitat Autònoma de l'Estat de Mèxic (UAEM).
És un il·lustre poeta mexicà consagrat i dels més importants de la segona meitat del segle xx, i entre les seves traduccions trobem les d'Alberto Moravia, Natalia Ginzburg, Italo Calvino, Antonio Tabucchi, Giuseppe Tomasi di Lampedusa, Dino Campana, Umberto Saba, Valerio Magrelli, Andrea Zanzotto i Alda Merini.
Va publicar el 1964 i el 1992 Visitaciones; el 1973 La hora y el sitio; el 1983 Bajo la llave, i el 1998 Exutorio, igual que les antologies El asidero de la zozobra el 1983 i Imágenes para una piedad el 1991.
El 1997 li van atorgar la Condecoració de l'Ordre al Mèrit de la República Italiana, en grau de Cavaller, i va rebre el Premi Jalisco de Literatura. Mesos abans de morir va ser guardonat amb el Premi Juan de Mairena en el IV Estiu de Poesia.
Va viure a Toluca, on impartí tallers de creació literària i de traducció. El van assassinar el 31 de març de 2012 i l'endemà el cos sense vida va ser trobat emmordassat, lligat de peus i mans amb una cinta en el rostre, a casa, a Toluca. Segons un informe de la policia, la causa de la mort va ser producte d'un cop rebut en el cap. Al cap de gairebé tres anys del seu assassinat les autoritats de l'Estat de Mèxic sembla que van donar per tancada la recerca i no van aportar cap avanç en l'esclariment d'aquest crim.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Conaculta lamenta muerte de poeta Guillermo Fernández» (en castellà). México: El Universal, Lunes 02 abril 2012. [Consulta: 4 abril 2012].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «El escritor Guillermo Fernández es asesinado en México» (en castellà). Olgalicia, 04-04-2012. [Consulta: 4 abril 2012].
* 1 2 «El Universal - Cultura - Lamentan la muerte de Guillermo Fernández» (en castellà). México: El Universal, 03-04-2012. [Consulta: 4 abril 2012].
* 1 2 «Sepultan hoy al poeta Guillermo Fernández García» (en castellà). La Jornada, Martes, 3 abril 2012. Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 4 abril 2012].
# Josep Lluís Badal

Josep Lluís Badal (Ripollet, 1966) és un escriptor català de poesia, narrativa i assaig. Les seves vivències personals d'infantesa i joventut al seu poble, Ripollet, són un tret característic de les seves obres.
Va estudiar Filologia Catalana i actualment és professor de Llengua i Literatura, tot i que s'ha dedicat a feines molt diverses al llarg de la seva vida: escriptor, editor (Ed. Les encantades), crític literari (Els Marges, Reduccions), traductor de poesia o director de grups d'explicadors de contes.
La seva obra ha estat traduïda al portuguès, danès, neerlandès, ucraïnès, xinès., rus, turc i italià (Ed. Mondadori).

## Obra
### Narracions

* La casa sense ombra (Editorial Proa, 2000)
* Mestres (Editorial Proa, 2006)

### Novel·la

* El duel (Editorial Proa, 2003)
* Xirp (Lleonard Muntaner, 2022)

### Assaig-novel·la

* Les coses que realment han vist aquests ulls inexistents (Ed RATA, 2017)

### Poesia

* O pedra. Llibres de l'Óssa Menor, 2002
* Cal·ligrafies (obra gràfica i escrita) 2008
* Blanc (editorial Samarcanda, 2010)
* 12 cants materials. (Els Papers Díscols, 2015)
* Cants materials (editorial Samarcanda, 2018)
* El món és senzill (ed. Lleonard Muntaner, La Fosca, 2023)

### Literatura infantil

* El pirata Gorgo (La Galera-Grumets, 2009)
* L'orquestra Ursina (La Galera-Grumets, 2010)
* Els llibres d'A (LA Galera, 2014)
* La sèrie Hopi. que inclou dotze títols: El misteri de la lluna, El gos verd, Kato el guerrer, Hopi i els indis, El porquet mofeta, La imaginació de Mazzanti, etc. (La Galera, 2016-...)
* La sèrie Jan Plata que inclou sis títols: La crida dels pirates, La fi del món, Unicorn, Els senyors del mar, La mort i la Violeta, i El sabre de Serapió (La Galera, 2013-2015)
* Googol (Animallibres, 2021)
* La branca més alta de la melancolia (Animallibres, 2022)
* Bergold. La vida variada de Bergold Petit en una ària i trenta variacions (Animallibres 2023)

### Cantata

MARAMA o la flor de l'esperança, (Dip legal B-11322-2019)

## Premis

* 2012 50è Premi Josep M. Folch i Torres[3]
* 2018 52è Premi Crítica Serra d'Or, millor novel·la 2017 (per Les coses que realment han vist aquests ulls inexistents).

## Referències

* ↑ Revista de Ripollet, maig de 2014
* ↑ «j.l. badal. Cantar es fa tocant herba». Núvol.
* ↑ «Revista de Ripollet», 01-05-2014. [Consulta: 17 abril 2017].
* ↑ «Les coses que realment han vist aquests ulls inexistents». Núvol.
* ↑ Martin Fontes
* ↑ Jensen & Dalgaard
* ↑ Clavis ed.
* ↑ Beijing Publishing Group
* ↑ «Els Premis Crítica Serra d'Or reconeixen Mercè Ibarz, Josep Lluís Badal i Teresa d'Arenys». [Consulta: 2 maig 2018].
* ↑ «La paradoxa de la literatura catalana».
* ↑ Pons Alorda, Jaume C. «Nació Digital, Josep Lluís Badal, una revelació literària permanent». [Consulta: 6 febrer 2018].