OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Ballester i Roca

Josep Ballester i Roca (Alzira, 1961) és un escriptor, poeta, filòleg i professor valencià.
En 1985 es va llicenciar en Filologia catalana. Des de llavors ha estat professor de llengua i literatura contemporània de batxillerat i a la Universitat de València. També és vicepresident de l'AELC i membre de l'AJELC (Associació de Joves Escriptors en Llengua Catalana), AILLC (Associació Internacional de Llengua i Literatura Catalanes), NACS (North American Catalan Society) i del PEN català. Ha col·laborat en les publicacions El Temps, Reduccions, La Rella, Avui, Levante, TVV, Aiguadolç, Revista de Catalunya, L'Illa, Revista de Lletres, Daina, Serra d'Or i El País.

## Obres
### Investigació i divulgació

* Temps de Quarantena: cultura i societat a la postguerra, 1992

### Narrativa

* L'estrella dansarina., 1989
* La princesa Neus, 1999

### Novel·la

* La mirada de Xahrazad, 2006
* El col·leccionista de fades, 2009 (Premi de Novel·la Ciutat d'Alzira 2008)

### Poesia

* Passadís voraç de silenci, 1985
* Foc al celler, 1988
* Oasi, 1989
* Tatuatge, 1989 (Premi Ausiàs March de Poesia, 1988)
* Tàlem, 1992
* L'holandès errant, 1994
* La mar, 1997 (Premi Vicent Andrés Estellés de poesia, 1996)
* Els ulls al cel i l'ànima al mar, 2004
* L'odi, 2005 (Premi Roís de Corella de poesia en valencià, 2004)
* Les muses inquietants. Antologia 1982-2006, 2007
* El llibre dels somnis, 2022 (Premi de Poesia Maria Mercè Marçal 2021)

### Assaig

* Joan Fuster : una aventura lírica, 1990
* La poesia catalana de postguerra al País Valencià, 1995
* Atles d'aigua i pedra, 2019 (Premi Josep Vallverdú, 2018)

## Referències

* ↑ «Premis Literaris Ciutat de València. Guanyadors». Bromera.com. [Consulta: març 2016].
* ↑ «El llibre dels somnis de Josep Ballester Roca guanya el 23è Premi de Poesia Maria Mercè Marçal». Mollerussa Televisió, 06-03-2021. [Consulta: 15 febrer 2023].
* ↑ «Els Premis Literaris de Lleida reconeixen obres inspirades en la natura». Catalunya Ràdio, 16-11-2018. [Consulta: 16 desembre 2018].

## Enllaços externs

* «Josep Ballester i Roca». Associació d'Escriptors en Llengua Catalana.
# Afantasia

Afantasia és el nom proposat per a una condició en la qual una persona no pot crear imatges a la seva ment, és a dir, no té la capacitat de visualitzar imatges amb només la ment, tot i que les poden percebre pels sentits. El fenomen va ser descrit per primer cop per Francis Galton l'any 1880, però ha sigut una condició poc estudiada fins als darrers anys. L'interès per aquest fenomen va créixer a raó de la publicació d'un estudi realitzat per l'equip del professor Adam Zeman de la Universitat de Exeter, en el que creà el mot afantasia. La investigació del tema no és abundant, tot i que estan planificats més estudis.
Es podria comparar aquesta condició a com els cecs imaginen els objectes, tot i que no tenen imatges, poden concebre els objectes perfectament.

## A la cultura popular

L'abril de l'any 2016 es publicà un assaig escrit per Blake Ross, cofundador del navegador web Mozilla Firefox, descobrint que ell mateix patia la condició i que no tothom ho feia. Aquest estudi gaudí de gran difusió als mitjans de comunicacions i a les xarxes socials.

## Conceptes relacionats

L'afatansia és semblant a les dificultats per a diferenciar els colors o reconèixer cares, en el sentit que les persones afectades per aquests fenòmens no tenen la capacitat de fer certes activitats que la majoria sí que poden. Tot i que no pateixen una discapacitat com a tal, no poden visualitzar coses a la seva ment. Poden distingir i concebre-ho tot, però per visualitzar-los requereix estar al davant d'aquests.

## Referències

* ↑ Larner, A. J.. A Dictionary of Neurological Signs. Springer.
* ↑ Galton, Francis «Statistics of Mental Imagery». Mind, os-V, 19, 19-07-1880, pàg. 301–318. 10.1093/mind/os-V.19.301 [Consulta: 26 abril 2016].
* ↑ «Lives without imagery – Congenital aphantasia». Cortex, 03-06-2015. ISSN: 0010-9452. 10.1016/j.cortex.2015.05.019 [Consulta: 24 juny 2015].
* ↑ Gallagher, James. «Aphantasia: A life without mental images». BBC News Online, 26-08-2015. [Consulta: 26 agost 2015].
* ↑ Zimmer, Carl «Picture This? Some Just Can’t». The New York Times, 22-06-2015 [Consulta: 24 juny 2015].
* ↑ «My mind’s eye is blind – so what’s going on in my brain?». New Scientist, 20-04-2016 [Consulta: 9 juliol 2016].
* ↑ Ross, Blake. «Aphantasia: How it feels to be blind in your mind», 22-04-2016. [Consulta: 27 juliol 2016].
* ↑ Wolcher, Louis E. The Ethics of Justice Without Illusions. Routledge.

## Enllaços externs

* Aphant.asia – Comunitat en línia per a persones que s'identifiquen amb aquesta condició.
* Quirks and Quarks – Article: "Aphantasia: When The Mental Image Is Missing" - 25 de juny de 2016 - Part 1 ((anglès))
# Assumpció Bernal i Giménez

Assumpció Bernal i Giménez (València, 1961) és una filòloga, historiadora i docent valenciana, especialitzada en la Història de la literatura contemporània.
Com a docent, exerceix de professora de literatura a la facultat de lletres de la Universitat de València. Traçà com a principal línia d'investigació acadèmica l'estudi de literatura contemporània i acabà publicant l'any 1987 l'obra La narrativa valenciana de preguerra. Més endavant, centrà la seva especialització en l'obra literària de Joan Perucho, a qui dedicà diversos articles i assaigs. En aquest sentit, l'any 2003 s'encarregà de la reedició de Diana i la mar morta, afegint-hi també el pròleg. L'any anterior, al 2002, publicà juntament amb la filòloga, historiadora i docent Carme Gregori, el llibre Realisme i compromís en la narrativa de la postguerra europea.

## Referències

* 1 2 3 4 «Assumpció Bernal i Giménez». Diccionari de la literatura catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Fitxa personal M. Assumpció Bernal Giménez». UV.es. [Consulta: 20 abril 2020].
# Eugenio Burriel de Orueta

Eugenio Luis Burriel de Orueta (València, 14 d'agost de 1944) és un geògraf, professor, advocat i polític valencià, conseller de la Generalitat Valenciana, delegat del govern i governador civil.

## Biografia

Militant del PSPV, fou diputat a les Corts Valencianes a la III Legislatura (1991-1995), ocupant el càrrec de Conseller d'Obres Públiques, Urbanisme i Transports en el període 1989-1995, al Consell del president Lerma. Abans seria Governador Civil i Delegat del Govern en la Comunitat Valenciana (1982-1989). Va fer tallar les emissions de TV3 al País Valencià quan començava a emetre al País Valencià. El juliol de 2004, després del Congrés de Castelló del PSPV on Joan Ignasi Pla fou designat Secretari General, Burriel de Orueta serà el Secretari de Territori i Habitatge de l'Executiva socialista, fins al congrés de 2008.
Eugenio L. Burriel de Orueta és Catedràtic de Geografia Humana i doctorat en Dret per la Universitat de València. Ha estat professor de les universitats Autònoma de Madrid, La Laguna (Tenerife) i Autònoma de Barcelona. També ha ocupat el despatx de degà de la Facultat de Filosofia i Lletres de la Universitat Autònoma de Barcelona entre 1978 i 1980, i director del Departament de Geografia de la Universitat de València.

## Obres

* La huerta de Valencia, zona sur: estudio de geografía agraria (1971), Ed. Institució Alfons el Magnànim (València)
* Canarias: población y agricultura en una sociedad dependiente (1982), Ed. Oikos-Tau (Barcelona)

## Enllaços externs

* Bibliografies de polítics valencians Arxivat 2013-06-18 a Wayback Machine.
# Don Dixon

Don Dixon (Easton, Pennsilvània; 3 de juny de 1951) és un pintor i il·lustrador estatunidenc contemporani d'art espacial. Ha participat en exposicions de pintura i convencions de ciència-ficció a Alemanya, Noruega i Estats Units.

## Biografia

Dixon va néixer el 3 de juny de 1951 a la ciutat d'Easton (Pennsilvània). És el fill únic de Donald Dixon (militar americà d'ascendència irlandesa) i Filomena Buscemi (d'ascendència siciliana), tots dos originaris d'Easton. El seu pare va morir a França en un accident automobilístic pocs mesos després del naixement del seu fill. Dixon va ser criat per la seva mare vídua a Nova Jersey; Ontario, Canadà i finalment a Califòrnia. En els primers anys de la seva vida va mostrar un gran interès per l'astronomia, així com una gran capacitat artística. Amb divuit anys va ingressar a la Universitat de Califòrnia, Berkeley per estudiar física i va començar la seva carrera artística a principis dels 1970, quan va rebre la tasca de crear il·lustracions per a les missions espacials de la NASA. És cofundador de l'Associació Internacional d'Artistes Astronòmics (IAAA) i director artístic de l'Observatori Griffith a Los Angeles. Actualment viu a Long Beach, Califòrnia.

## Obra

La pintura de Dixon segueix la tradició de Chesley Bonestell, astrònom i pintor americà que és considerat com a fundador de l'art espacial modern. Les seves obres es caracteritzen pel seu realisme astronòmic i la seva estètica minuciosa. Dixon nomena a Vincent van Gogh, Johannes Vermeer i a Albert Bierstadt com a les seves principals fonts d'inspiració artística. També esmenta el neoplatonisme alexandrí del segle iii com una gran inspiració estètica. Va produir la majoria de les seves primeres obres a l'oli sobri tela, però al llarg de la seva carrera ha realitzat la gran part de la seva pintura en acrílic i en aiguada, mitjans que li permeten obtenir l'exactitud realista que és particular de la seva obra. Des de finals dels 1990 usa principalment Adobe Photoshop i Cinema 4D per crear les seves obres comercials.
Ha dissenyat art de tapa per a diverses revistes nord-americanes, incloent Scientific American, Sky & Telescope, OMNI, The Magazine of Fantasy & Science Fiction i Astronomy.

## Bibliografia

* Don Dixon (1981). Universe. Boston: Houghton Mifflin. ISBN 0395312906.
* Chong, Jia-Rui (2006). «Imagine That: NASA's Photos Eclipse Space Art». Los Angeles Times (18 de juny).

## Enllaços externs

* Cosmographica, lloc web oficial (anglès)
* Història de l'Associació Internacional d'Artistes Astronómics (IAAA) Arxivat 1998-12-06 a Wayback Machine. (anglès)
* The SF Site: «Una entrevista amb Don Dixon» (anglès)
* «Putting the Universe on Canvas with Don Dixon», entrevista en Planetary Radio Arxivat 2011-05-24 a Wayback Machine. (anglès)
# Huang Shen

Huang Shen (xinès simplificat: 黄慎; xinès tradicional: 黃慎; pinyin: Huáng Shèn) fou un pintor, cal·lígraf i poeta xinès que va viure sota la dinastia Qing. Va néixer a Ninghua, província de Fujian el 1687 i va morir el 1768 (altres fonts mencionen el 1772). La seva família era pobra i va tenir una existència precària mentre es guanyava la vida venent retrats. De jove, va residir a Yangzhou i va ser un pintor professional la resta de la seva vida.
Va destacar com a pintor de figures humanes, flors i paisatges. Les seves pintures solen mostrar moviments audaços del pinzell, enèrgics i, en certa forma, incomplets. Pertany al col·lectiu conegut, en la història de l'art, com els Vuit excèntrics de Yangzhou. Entre les seves obres destaquen, entre d'altres El pescador i la seva dona, El monjo embriac i El pastor Su Wu.

## Bibliografia

* Lifestyle and Entertainment in Yangzhou de Lucie B. Olivová i Vibeke Børdahl. Ed NIA Press. 2009. ISBN 978-87-7694-0355. Pàgs. 394-395.
* Pintura china tradicional: historia cantada en poemas sin voz de Zhuang Jiayi i Nie Chongzheng. China International Press Pàgs.138-139.
* The Art Book of Chinese Paintings. Long River Press.
# Cabana pasiega

La cabana pasiega és una tipologia d'arquitectura popular mixta (habitatge-edifici ramader), propi de les zones muntanyoses de Cantàbria, sobretot, de les conques altes dels valls d'Asón i del Pas, l'origen contrastat es remunta al segle XVI. És similar a la borda.
Usualment es tracta d'edificis d'una nau, dividides en dues plantes, amb suport en els murs perimetrals i en un o dos pilars que sustenten la divisòria d'aigües de la coberta. Es construeixen en mampuesto de bona grandària, amb roca calcària del lloc, amb cobertes de llasts pissarroses. L'accés a la planta baixa, emprada com a corral per a animals, es realitza directament des del nivell de camp, mitjançant una porta amb llindar de fusta. La planta superior, usualment habilitada per a habitatge o magatzem, sol tenir accés a través d'un patín, consistent, en els exemples més arcaics, en una escala de graons de llosa, amb una solana o replà, que sol cobrir-se amb una prolongació de l'aler de coberta. De vegades, quan la cabana es troba en fort desnivell, es realitza l'accés des d'un lateral situat a la cota alta, encara que no és l'usual. Els buits en els murs són escassos i de mida reduïda, com a defensa contra el fred.
Aquestes cabanes estaven sempre vinculades a una explotació ramadera, i al sistema "pasiego" de transhumància, denominat mudas, entre les zones baixes i urbanitzades de les valls, i les praderies altes. A la temporada càlida, els ramats eren portats a aquests prats frescos d'altura, anomenats branizes, per passar l'estiu, traslladant-se la família a la cabana durant aquest període. En arribar la tardor, tornaven a les terres baixes. Molt rarament, les cabanes estaven habitades tot l'any, en aquest cas podia donar-se la coexistència de dos o més edificis en un mateix prat. Durant el segle xix i el començament del XX, només es desplaçaven a elles els membres més joves de les cases.
Aquest caràcter vinculat a una explotació ramadera fa que, usualment, tinguin annex un tancat, amb tancament mitjançant mur de pedra, denominat finques o clau.

## Referències

* ↑ Ruiz de la Riva, E: Casa i llogaret a Cantàbria: Un estudi sobre l'arquitectura a les valls de Saja-Nansa, Santander, 1991, pags. 248-257
* ↑ García Alonso, Manuel & Bohigas Roldán, Ramón: La vall de Soba: Arqueologia i etnografia, Edt. Tres, Santander, 1995
* ↑ El nombre de cabanes "pasiegas" associades a una mateixa explotació familiar solia variar i depenia de la quantitat de mudes que realitzava a l'any.
* ↑ García Alonso & Bohigas Roldán: op. cit., pàg.60
# Welcome To New York

«Welcome to New York» és una cançó de la cantant estatunidenca Taylor Swift inclosa al seu cinquè àlbum d'estudi 1989. Swift la va compondre junt a Ryan Tedder, vocalista de la banda OneRepublic, i aquests dos la van produir junt amb Noel Zancanella.

## Composició i descripció

Taylor Swift la va compondre junt a Ryan Tedder, vocalista de la banda OneRepublic, i aquests dos la van produir junt a Noel Zancanella. «Welcome to New York» és la primera pista de 1989, perquè, segons Swift, «volia començar l'àlbum amb aquesta cançó perquè Nova York fou un important paisatge i localització per a la història de la meva vida als últims anys». A una entrevista amb E! News, comentà que: «La inspiració que trobo a aqueixa ciutat és difícil d'explicar i difícil de comprar amb qualsevol altra força d'inspiració que he experimentat a la meva vida. M'apropà a mudar-me allà amb ulls oberts d'optimisme i vaig vuere que era un lloc de potencial i possibilitats infinites. Pots escoltar açò reflectat a aquesta música i especialment a aquesta cançó». El vers de la cançó «You can want who you want, Boys and boys and girls and girls» —en català: «Pots voler a qui vulguis, nois i nois i noies i noies»— fou relacionat amb la comunitat LGBT i portà al tema a ser anomenat un «himne d'igualtat»

## Recepció
### Crítica

Daniel D'Addario de la revista Time va escriure una crítica centrada de la interpretació LGBT de la cançó, i la comparà pel seu significat amb «Born This Way» de Lady Gaga, «Firework» de Katy Perry, «We R Who We R» de Kesha i «Vogue» de Madonna.

## Referències

* 1 2 «Taylor Announces NEW SONG from 1989!» (en anglès). Taylor Swift. Arxivat de l'original el 2014-10-23. [Consulta: 26 febrer 2017].
* 1 2 «Taylor Swift Talks New Single Welcome to New York, Says It's Very Sexist to Claim She Only Writes About Exes» (en anglès). E! News.
* 1 2 «Taylor Swift’s ‘Welcome to New York’ Is a New Kind of Equality Anthem» (en anglès). Time.
# Laura Soler Azorín

Laura Soler Azorín (Alacant, 1980) és una política i filòloga valenciana, diputada a les Corts Valencianes a la X Legislatura.

## Biografia

Soler té una discapacitat des de ben jove, una paràlisi cerebral l'obliga a desplaçar-se amb cadira de rodes. És Doctora en Filologia Hispànica per la Universitat d’Alacant i ha treballat en diferents projectes d’accessibilitat (com a Campus Accessible Igualitari de la Universitat d’Alacant), i en projectes internacionals vinculats a la matèria. També ha exercit de docent i investigadora en la Facultat d’Educació en la mateixa universitat.
L'any 2007 accedeix a l'ajuntament d'Alacant pel PSPV i esdevé la primera regidora amb discapacitat a la institució. El 2019 aconsegueix l'acta de diputada a les Corts Valencianes des d'on impulsa la remodelació de l'hemicicle per tal d'adaptar-lo i fer-lo accessible.
Laura Soler a més ha escrit diversos llibres com el Manual de inclusión y diversidad en la empresa (2022) junt amb Jorge Ayala, director del Departament d'Inclusió i Accessibilitat de l'Institut Tecnològic de Monterrey (Mèxic). També dos llibres de converses amb els escriptors Ximo Caturla i Bernat Capó editats per la Universitat d'Alacant.

## Referències

* ↑ «Las barreras sociales hacen la discapacidad humana: Laura Soler» (en castellà). [Consulta: 6 juliol 2022].
* ↑ «Las barreras de Les Corts para la primera diputada en silla de ruedas» (en castellà), 28-03-2019. [Consulta: 6 juliol 2022].
* ↑ «MANUAL DE INCLUSION Y DIVERSIDAD EN LA EMPRESA | JORGE AYALA | Casa del Libro» (en espanyol europeu), 31-03-2022. [Consulta: 6 juliol 2022].
* ↑ «Comisión especial de estudio sobre discapacidad/diversidad funcional». [Consulta: 6 juliol 2022].
# Long Beach Museum of Art

El Museu d'Art de Long Beach, oficialment i en anglès Long Beach Museum of Art, és un museu situat a l'Ocean Boulevard del barri de Park Bluff de Long Beach, a Califòrnia. El museu ocupa la històrica casa de 1912 d'Elizabeth Milbank Anderson, atribuïda a l'arquitecte Charles Alonzo Rich i un nou pavelló de dos pisos.
Entre els elements destacats de la col·lecció permanent es troben objectes d'arts decoratives Estatunidenques, art de principis del segle XX europeu, obres del període modernista de Califòrnia i art contemporani de Califòrnia.
El museu també té una cafeteria amb vistes al mar amb taules a l'aire lliure. És membre del programa North American Reciprocal Museums.

## Vegeu també

* Between the Frames: The Forum, obra d'Antoni Muntadas

## Referències

* ↑ The Buildings and Projects of Lamb & Rich, Architects,and Related Firms, 1876-1935
* ↑ «Claire's at the Museum». Long Beach Museum of Art, 2009. Arxivat de l'original el 6 de desembre 2010. [Consulta: 25 febrer 2011].

## Enllaços externs

* Long Beach Museum of Art web oficial
# Hymenocallis

Hymenocallis és un gènere de plantes de la família de les amaril·lidàcies (Amaryllidaceae). Pertanyen al grup de plantes que s'anomenen "lliris". Hi ha 63 espècies.
* Hymenocallis acutifolia (Herb. ex Sims) Sweet
* Hymenocallis araniflora T.M.Howard
* Hymenocallis arenicola Northr.
* Hymenocallis astrostephana T.M.Howard
* Hymenocallis azteciana Traub
* Hymenocallis baumlii Ravenna
* Hymenocallis bolivariana Traub
* Hymenocallis caribaea (L.) Herb.
* Hymenocallis choctawensis Traub
* Hymenocallis choretis Hemsl.
* Hymenocallis cleo Ravenna
* Hymenocallis clivorum Laferr.
* Hymenocallis concinna Baker
* Hymenocallis cordifolia Micheli
* Hymenocallis coronaria (Leconte) Kunth
* Hymenocallis crassifolia Herb.
* Hymenocallis durangoensis T.M.Howard
* Hymenocallis duvalensis Traub ex Laferr.
* Hymenocallis eucharidifolia Baker
* Hymenocallis fragrans (Salisb.) Salisb.
* Hymenocallis franklinensis Ger.L.Sm.
* Hymenocallis gholsonii G.Lom.Sm. & Garland
* Hymenocallis glauca (Zucc.) M.Roem.
* Hymenocallis godfreyi G.L.Sm. & Darst
* Hymenocallis graminifolia Greenm.
* Hymenocallis guatemalensis Traub
* Hymenocallis guerreroensis T.M.Howard
* Hymenocallis harrisiana Herb.
* Hymenocallis henryae Traub
* Hymenocallis howardii Bauml
* Hymenocallis imperialis T.M.Howard
* Hymenocallis incaica Ravenna
* Hymenocallis jaliscensis M.E.Jones
* Hymenocallis latifolia (Mill.) M.Roem.
* Hymenocallis leavenworthii (Standl. & Steyerm.) Bauml
* Hymenocallis lehmilleri T.M.Howard
* Hymenocallis limaensis Traub
* Hymenocallis liriosme (Raf.) Shinners
* Hymenocallis littoralis (Jacq.) Salisb.
* Hymenocallis lobata Klotzsch
* Hymenocallis longibracteata Hochr.
* Hymenocallis maximilianii T.M.Howard
* Hymenocallis multiflora Vargas
* Hymenocallis occidentalis (Leconte) Kunth
* Hymenocallis ornata (C.D.Bouché) M.Roem.
* Hymenocallis ovata (Mill.) M.Roem.
* Hymenocallis palmeri S.Watson
* Hymenocallis partita Ravenna
* Hymenocallis phalangidis Bauml
* Hymenocallis pimana Laferr.
* Hymenocallis portamonetensis Ravenna
* Hymenocallis praticola Britton & P.Wilson
* Hymenocallis proterantha Bauml
* Hymenocallis pumila Bauml
* Hymenocallis puntagordensis Traub
* Hymenocallis pygmaea Traub
* Hymenocallis rotata (Ker Gawl.) Herb.
* Hymenocallis schizostephana Worsley
* Hymenocallis sonorensis Standl.
* Hymenocallis speciosa (L.f. ex Salisb.) Salisb.
* Hymenocallis tridentata Small
* Hymenocallis tubiflora Salisb.
* Hymenocallis venezuelensis Traub
* Hymenocallis woelfleana T.M.Howard

## Referències

* ↑ Sunset Western Garden Book, 1995:606–607
# Roda hidràulica

La roda hidràulica, és una "roda de pales" (o àleps) que es fa girar mitjançant aigua en moviment, utilitzada a Europa a l'edat mitjana, per a una gran varietat d'usos industrials El Domesday Book , el cadastre anglès elaborat en el 1086, per exemple reporta 5624 molins d'aigua, tots del tipus vitruvià. Aquests molins van ser usats per accionar serradores, molins de cereals i per minerals, molins amb martells per treballar el metall o per batans, per accionar els martinets i les manxes de les fargues o per a una gran varietat d'altres aplicacions. D'aquesta manera van tenir també un paper important en la redistribució territorial de l'activitat industrial.
Una altra forma d'energia desenvolupada a l'Edat Mitjana va ser el molí de vent. Desenvolupat originalment a Pèrsia al segle vii, sembla que va tenir el seu origen en les antigues rodes d'oracions accionades pel vent utilitzades a Àsia central. Una altra hipòtesi plausible però no demostrada, és que el molí de vent es derivaria de les veles dels navilis. Durant el segle x aquests molins eòlics van ser àmpliament utilitzats a Pèrsia, per bombar aigua. Els molins perses estaven constituïts per edificis de dos pisos, al pis inferior hi havia una roda horitzontal accionada per 10 a 12 ales adaptades per captar el vent, connectades a un eix vertical que transmetia el moviment a la màquina situada al pis superior, amb una disposició que recorda els molins d'aigua grecs. Els molins de vent d'eixos horitzontals es van desenvolupar a Europa del nord entorn del segle xiii.

## Funció

L'objectiu d'una roda hidràulica és aprofitar l'energia de l'aigua (potencial, cinètica o mixta) transformant-la en energia mecànica. Una roda hidràulica és un motor que proporciona una certa potència. Dit d'una altra manera: una roda hidràulica proporciona un parell motor determinat a una certa velocitat de gir (rpm).

## Documents

* c 70 aC. Lucreci, en el poema didàctic De rerum natura, esmenta les rodes hidràuliques.

## Referències

* ↑ Diccionario de Agricultura práctica y Economía Rural. Imp. de Luis Garcia, 1855, p. 412–.
* ↑ Jacques Eugène Armengaud. Traité théorique et pratique des moteurs hydrauliques: comprenant le notions préliminaires sur l'hydraulique, les calculs et tables sur les dépenses d'eau, les applications aux roues à aubes planes et à aubes courbes, aux roues à augets recevant l'eau sur le sommet et sur le côté, et aux turbines ou roues horizontales de divers systèmes. Texte. Auteur, 1858, p. 236–.
* ↑ Josep Maria Martí i Font. Introducció a la metodologia del disseny. Edicions Universitat Barcelona, 1999, p. 57–. ISBN 978-84-8338-121-2.
* ↑ Titus Lucretius Carus. Titi Lucretii Cari De rerum natura: libri sex. In aedibus Ricardi Taylor, 1824, p. 207–.

## Vegeu també

* Molí d'aigua
* Molí de vent
* Sínia
* Shaduf

## Enllaços externs

* Molins d'aigua