OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gran Premi de Gran Bretanya del 1952

Resultats del Gran Premi de la Gran Bretanya de Fórmula 1 de la temporada 1952, disputat al circuit de Silverstone el 19 de juliol del 1952.

## Resultats

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 15 | Alberto Ascari | Ferrari | 85 | 2h 46' 11. 0 | 2 | 9 |
| 2 | 17 | Piero Taruffi | Ferrari | 84 | + 1 Volta | 3 | 6 |
| 3 | 9 | Mike Hawthorn | Cooper - Bristol | 83 | + 2 Voltes | 7 | 4 |
| 4 | 6 | Dennis Poore | Connaught - Lea-Francis | 83 | + 2 Voltes | 8 | 3 |
| 5 | 5 | Eric Thompson | Connaught - Lea-Francis | 82 | + 3 Voltes | 9 | 2 |
| 6 | 16 | Nino Farina | Ferrari | 82 | + 3 Voltes | 1 | |
| 7 | 8 | Reg Parnell | Cooper - Bristol | 82 | + 3 Voltes | 6 | |
| 8 | 14 | Roy Salvadori | Ferrari | 82 | + 3 Voltes | 19 | |
| 9 | 4 | Ken Downing | Connaught - Lea-Francis | 82 | + 3 Voltes | 5 | |
| 10 | 21 | Peter Whitehead | Ferrari | 81 | + 4 Voltes | 20 | |
| 11 | 26 | Prince Bira | Gordini | 81 | + 4 Voltes | 10 | |
| 12 | 1 | Graham Whitehead | Alta | 80 | + 5 Voltes | 12 | |
| 13 | 19 | Rudi Fischer | Ferrari | 80 | + 5 Voltes | 15 | |
| 14 | 27 | Johnny Claes | Simca - Gordini | 79 | + 6 Voltes | 23 | |
| 15 | 31 | Lance Macklin | HWM - Alta | 79 | + 6 Voltes | 29 | |
| 16 | 3 | Kenneth McAlpine | Connaught - Lea-Francis | 79 | + 6 Voltes | 17 | |
| 17 | 33 | Harry Schell | Maserati | 78 | + 7 Voltes | 32 | |
| 18 | 34 | Gino Bianco | Maserati | 77 | + 8 Voltes | 28 | |
| 19 | 32 | Toulo de Graffenried | Maserati | 76 | + 9 Voltes | 31 | |
| 20 | 10 | Eric Brandon | Cooper - Bristol | 76 | + 9 Voltes | 18 | |
| 21 | 23 | Tony Crook | Frazer Nash - Bristol | 75 | + 10 Voltes | 25 | |
| 22 | 11 | Alan Brown | Cooper - Bristol | 69 | + 16 Voltes | 13 | |
| Ret | 29 | Peter Collins | HWM - Alta | 73 | Encesa | 14 | |
| Ret | 30 | Duncan Hamilton | HWM - Alta | 44 | Motor | 11 | |
| Ret | 12 | Stirling Moss | ERA - Bristol | 36 | Motor | 16 | |
| Ret | 25 | Maurice Trintignant | Gordini | 21 | Caixa canvi | 21 | |
| Ret | 28 | Tony Gaze | HWM - Alta | 19 | Motor | 26 | |
| Ret | 7 | David Murray | Cooper - Bristol | 14 | Motor | 22 | |
| Ret | 24 | Robert Manzon | Gordini | 9 | Embragatge | 4 | |
| Ret | 20 | Peter Hirt | Ferrari | 3 | Frens | 24 | |
| Ret | 35 | Eitel Cantoni | Maserati | 0 | Frens | 27 | |
| NVS | 2 | Bill Aston | Aston Butterworth | 0 | No va sortir | | |

## Altres

* Pole: Nino Farina 1' 50. 0
* Volta ràpida: Alberto Ascari 1' 52. 0 (a la volta 9)

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2010-01-02. [Consulta: 23 maig 2010].
# Gran Premi de l'oest dels Estats Units del 1977

Resultats del Gran Premi de l'oest dels Estats Units de Fórmula 1 de la temporada 1977, disputat al circuit de Long Beach, el 3 d'abril del 1977.

## Resultats

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 5 | Mario Andretti | Lotus - Ford | 80 | 1h 51' 35. 470 | 2 | 9 |
| 2 | 11 | Niki Lauda | Ferrari | 80 | + 0.773 s | 1 | 6 |
| 3 | 20 | Jody Scheckter | Wolf - Ford | 80 | + 4.857 s | 3 | 4 |
| 4 | 4 | Patrick Depailler | Tyrrell - Ford | 80 | + 1' 14. 487 min. | 12 | 3 |
| 5 | 28 | Emerson Fittipaldi | Fittipaldi - Ford | 80 | + 1' 20. 908 min. | 7 | 2 |
| 6 | 34 | Jean Pierre Jarier | Penske - Ford | 79 | + 1 Volta | 9 | 1 |
| 7 | 1 | James Hunt | McLaren - Ford | 79 | + 1 Volta | 8 | |
| 8 | 6 | Gunnar Nilsson | Lotus - Ford | 79 | + 1 Volta | 16 | |
| 9 | 26 | Jacques Laffite | Ligier - Matra | 78 | Part elèctrica | 5 | |
| 10 | 10 | Brian Henton | March - Ford | 77 | + 3 Voltes | 18 | |
| 11 | 18 | Hans Binder | Surtees - Ford | 77 | + 3 Voltes | 19 | |
| Ret | 3 | Ronnie Peterson | Tyrrell - Ford | 62 | Prob. amb el combustible | 10 | |
| Ret | 22 | Clay Regazzoni | Ensign - Ford | 57 | Caixa canvi | 13 | |
| Ret | 8 | Hans Joachim Stuck | Brabham - Alfa Romeo | 53 | Frens | 17 | |
| Ret | 17 | Alan Jones | Shadow - Ford | 40 | Caixa canvi | 14 | |
| Ret | 2 | Jochen Mass | McLaren - Ford | 39 | Direcció | 15 | |
| DSQ | 7 | John Watson | Brabham - Alfa Romeo | 33 | Desqualificat | 6 | |
| Ret | 16 | Renzo Zorzi | Shadow - Ford | 27 | Caixa canvi | 20 | |
| Ret | 9 | Alex Ribeiro | March - Ford | 15 | Caixa canvi | 22 | |
| Ret | 12 | Carlos Reutemann | Ferrari | 5 | Accident | 4 | |
| Ret | 30 | Brett Lunger | March - Ford | 4 | Accident | 21 | |
| Ret | 19 | Vittorio Brambilla | Surtees - Ford | 0 | Accident | 11 | |

## Altres

* Pole: Niki Lauda 1' 21. 63
* Volta ràpida: Niki Lauda 1' 21. 65 (a la volta 62)

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-10-21. [Consulta: 7 abril 2010].
# Otbert de Lieja

Otbert de Lieja (també Obert o Obbert), (mort a Lieja el 31 de gener de 1119) era canonge al capítol de la catedral de Sant Lambert, prebost de la col·legiata de la Santa Creu de Lieja i canonge de la col·legiata de Juda i Simó a Goslar. El 1091 fou elegit príncep-bisbe del principat de Lieja, un càrrec que va complir fins a la seva mort.
El rei Enric IV el va anomenar a l'inici de 1091 i l'arquebisbe de Colònia va confirmar-lo l'1 de febrer del 1092. Com va triar el costat del rei en la lluita de les investidures, el papa Urbà II va excomunicar-lo. Durant el seu regne va haver conflictes freqüents amb els monestirs que van triar el camp del papa.
Després del cop d'estat d'Enric V contra son pare, Otbert va acollir Enric IV a Lieja. En va, Enric V va assetjar de conquerir Lieja el 1106. Quan Enric IV va morir el 7 d'agost, Otbert va sebollir-lo provisionalment a la catedral abans de cedir el cos al fill. Al mateix any, Pasqual II va atacar-lo ajudat pel comte Robert de Flandes. En fracassar aquesta operació militar, va excomunicar Otbert. Poc després van reconciliar-se. Quan Enric V va rompre amb l'església de Roma el 1112, Otbert va restar-li fidel.
La contribució major d'Otbert a l'expansió territorial del principat va ser l'adquisició del ducat de Bouillon, que el duc Jofré li va vendre el 1082 a la vigília de la seva marxa per a la Primera Croada, segons els cronistes per 1300 marcs d'argent i 2 marcs d'or o 1500 lliures, una de les causes del conflicte amb les abadies que va despullar per a pagar la compra. El major conflicte va esclatar amb l'abadia de Saint-Hubert i l'Abadia de Sant Llorenç. A Sant Hubert, va prendre la tovalla de l'altar, brodat d'or i tres crucifixos d'or incrustats de gemmes. També va adquirir Couvin i Clermont de Balduí IV d'Hainaut en atorgar una prebenda per als seus fills. El 1104 va entrar en conflicte amb el capítol de Sant Llambert que li va retreure el seu abús del tresor de la catedral per a les seves operacions expansionistes sense respectar el dret dels canonges.
Va morir el 31 de gener de 1119 a Lieja on va ser sebollit.

## Vegeu també

Llista dels bisbes de Tongeren, Maastricht i Lieja

## Referències

* ↑ Zielinski, Herbert «Otbert (Obbert,Obert)» (en alemany). Neue Deutsche Biographie, volum 19, 1999, pàg. 641.
* ↑ John Carl Andressohn, The Ancestry and Life of Godfrey of Bouillon.(anglès), North Stratford, Ayer Publishing, 1972, pàgina 51, ISBN 9780836981148
* ↑ Bormans; Schoolmeesters. {{{títol}}}. I n°XXIX, 1893, p. 46 i ss.
* ↑ Gertrud Thoma: Otbert, in: Biographisch-Bibliographisches Kirchenlexikon, tom 6, Nordhausen, Verlag Traugott Bautz, 1993, ISBN 3-88309-044-1, columnes 1132–1333
* ↑ Wattenbach, Wilhelm. «Otbert». A: Allgemeine Deutsche Biographie (en alemany). volum 24. Historische Kommission bei der Bayerischen Akademie der Wissenschaften, 1887, p. 528–529 [Consulta: 26 novembre 2021].
# Ouffet

Ouffet és un municipi de Bèlgica a la província de Lieja, que forma part de la regió valona. És regat pel Neblon, que forma el límit amb Durbuy i la província de Luxemburg. A l'inici de 2008 tenia uns 2613 habitants.

## Història

El primer esment del municipi d'Ouffet datat de 1096. Fins al 1794 era una possessió del capítol de la catedral de Sant Lambert al principat de Lieja. Lizin era una senyoria que pertanyia a una família noble, Ellemelle pertanyia al capítol de la col·legiata de Santa Creu de Lieja. El 1794, França va annexar el territori que després passà al Regne Unit dels Països Baixos (1815) i per fi a Bèlgica (1830). Les fronteres actuals del municipi van fixar-se el 1977.

## Geografia i economia

Ouffet és un municipi rural, típic de la comarca del Condroz, del qual 66% de la superfície són terres de conreu i de pastures, 27% de bosc i 7% de construïdes. L'activitat principal del municipi és l'agricultura i l'explotació dels boscs. Hi ha unes pedreres i es va crear un polígon per a indústries artesanals d'unes 14 hectàrees. Malgrat un potencial de turisme natural, les infraestructures (hotels, restaurants, bars) són poques i disperses.

## Entitats i nuclis

* Ouffet i el lloc dit Lizin
* Ellemelle
* Warzée.

## Monuments i curiositats

* La torre de justícia de 1593 damunt un edifici més antic del 1124. Era la seu de la Cort Superior de Justícia del príncep-bisbe de Lieja
* El mas Scheen, mas quadri-lateral del segle XVIII
* El mas Baye, mas quadri-lateral del segle XVIII
* L'església de Sant Medard de 1775
* El castell i la masia castral d'Ouffet
* La masia castral d'Himbe
* Le grand chêne, un arbre remarcable pluricentenari
* Les masies de La maison forte, Mullens, Collin
* Església de Sant Medard
* Castell d'Ouffet (detall)
* ↑ Chiffres clés pour la commune de Ouffet, Brussel·les, Statbel, 2006
* ↑ Ouffet, Programme communal de developpement rural, Groupement regional économique des vallées de l'Ourthe et de l'Ambleve, 2009, pàgina 4
* ↑ «Parcours découverte d'Ouffet et de ses environs». Arxivat de l'original el 2010-01-30. [Consulta: 18 juliol 2009].
# Parc de les Corts

El Parc de les Corts és una zona verda del barri del mateix nom de Barcelona. Es troba entre els carrers de Numància i de Nicaragua i té una superfície total de 0,71 hectàrees

## Història

En aquests terrenys hi havia les bòbiles del Perelló, també conegudes com a Macians. Als anys 1920, era una de les més destacades del barri de les Corts i servia com a proveïdor de materials de construcció de Barcelona, com per exemple les dues primeres línies de metro. L'empresa va plegar als anys 1960.

## Disseny

Compta amb un riu artificial que travessa tots els terrenys, una àrea per a gossos, una àrea de jocs infantils i dues taules de ping-pong.
El riu artificial neix en un extrem del part (carrer de Numància) sota una arcada feta de maó que recorda al passat industrial del barri. Justament en aquest punt una gran bola metàl·lica feta amb quatre cercles homenatja la geometria euclidiana. El final del seu recorregut és una altra arcada de totxana situada a l'altra punta del parc, al carrer de Nicaragua. Durant el seu recorregut, hi ha diferents passarel·les per tal de passar d'un costat a l'altre del petit riu.
Al costat de l'arc de maó (construïda l'any 1988 sota el projecte de Carme Fiol) que hi ha tocant al carrer de Numància hi destaca, dins del canal d'aigua, l'escultura Euclidiana, de Luis Gueilburt (1988), coneguda també com Els quatre elements (d'Euclides). És una bola formada per quatre cercles d'acer inoxidable amb peces ceràmiques que són suportats per un tub vertical damunt una base de pedra calcària. L'escultura pren com a referència el matemàtic i geòmetra grec Euclides i la seva obra Elements de geometria. Inaugurada per la festa major de Les Corts de 1989, va ser col·locada primerament al jardí de Les Infantes, però el 13 de març de 1996 es va decidir de traslladar-la al parc de Les Corts.

### Vegetació

Tot i les dimensions reduïdes, en aquest parc hi ha una varietat considerable d'arbres. Les espècies més abundants són el freixe de fulla gran (Fraxinus excelsior) i el pollancre del Canadà (Populus x canadensis). També són nombroses les alzines (Quercus ilex), els pins blancs (Pinus halepensis) i les espècies arbòries de floració acolorida i profusa: tipuanes (Tipuana tipu), acàcies tapereres (Albizia julibrissin) i algunes magnòlies (Magnolia grandiflora). Destaquen, així mateix, els cedres de l'Himàlaia (Cedrus deodara) i de l'Atles (Cedrus atlantica) i els pins pinyers (Pinus pinea).

## Referències

* 1 2 3 «Parc de les Corts». Espais verds. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Euclidiana. Els quatre elements». Art públic. Ajuntament de Barcelona.

## Vegeu també

* Camp de les Corts
* Parcs i jardins de Barcelona
# Park Ji-hoo

Park Ji-hoo (coreà: 박지후) (Daegu, Dong-gu i Sincheon-dong, 7 de novembre de 2003) és una actriu sud-coreana coneguda pels seus papers protagonistes a la pel·lícula House of Hummingbird (2018), i a les sèries Jigeum Uri Hakgyoneun de Netflix (2022) i Jag-eun Assideul de TVN (2022).

## Trajectòria

Park va matricular-se al departament de teatre i cinema de la Universitat de Hanyang el novembre de 2021. El 2014 Park va començar a actuar ocasionalment després de participar en una audició al carrer. Després va fer el seu debut com a actriu al curtmetratge Home Without Me el 2016, abans d'aconseguir papers menors a Vanishing Time: A Boy Who Returned (2016), Fabricated City (2017) i The Witness (2018).
El 2018 Park va protagonitzar House of Hummingbird, interpretant el seu primer paper principal en un llargmetratge, tasca que li va valer el reconeixement general per la seva actuació a la pel·lícula. A l'abril de 2021, Park va rodar la pel·lícula de thriller de catàstrofes d'Um Tae-hwa Concrete utopia, juntament amb Lee Byung-hun, Park Bo-young i Park Seo-joon.
El 2022 va obtenir reconeixement internacional després de treballar a la sèrie de Netflix sobre un apocalipsi zombi, Jigeum Uri Hakgyoneun. També va aparèixer a la sèrie Jag-eun Assideul de TVN al costat de Kim Go-eun, Nam Ji-hyun i Wi Ha-joon.

## Referències

* ↑ «'지금 우리 학교는' 박지후, 고등학교 졸업...윤찬영 "졸업 축하한다 후배야" | 연예가화제 : 네이트 연예» (en coreà). nate. Arxivat de l'original el February 14, 2022. [Consulta: 14 febrer 2022].
* ↑ 이도연. «'벌새' 박지후 "주인공 은희, '서늘한 아이'라는 말에 끌려"» (en coreà). 연합뉴스, 21-08-2019. Arxivat de l'original el August 21, 2019. [Consulta: 14 febrer 2022].
* ↑ «PARK Ji-hu». Korean Film Biz Zone. Arxivat de l'original el June 12, 2020. [Consulta: 10 juny 2020].
* ↑ Lee, Do-yeon. «'벌새' 박지후 "주인공 은희, '서늘한 아이'라는 말에 끌려"» (en coreà). Yonhap News, 21-08-2019. Arxivat de l'original el August 21, 2019. [Consulta: 10 juny 2020].
* ↑ Jung Yu-jin «[단독 '벌새' 박지후, 이병헌·박보영 만난다..'콘크리트 유토피아' 합류]» (en coreà). , 05-04-2021.
* ↑ Kim, Ji-won. «이병헌, '영탁' 된다...'콘크리트 유토피아' 크랭크인» (en coreà). Hankyung, 16-04-2021. Arxivat de l'original el April 16, 2021. [Consulta: 16 abril 2021].
* ↑ Bae, Aurora. «Netflix reveals main cast of zombie-themed drama 'All of Us Are Dead' led by Yoon Chan-young, Park Ji-hoo». Kdramapal, 03-07-2020. Arxivat de l'original el August 13, 2020. [Consulta: 1r gener 2021].
* ↑ «김고은X남지현X박지후, '작은 아씨들' 캐스팅 확정 [공식]» (en coreà). n.news.naver.com. Arxivat de l'original el December 23, 2021. [Consulta: 9 febrer 2022].
# Pascal Lainé

Pascal Lainé (Anet, 10 de maig de 1942 - Ivry-sur-Seine, 30 de desembre de 2024) va ser un escriptor i guionista francès, Premi Goncourt de l'any 1974 per la seva novel·la La Dentellière.
Pascal Lainé va néixer el 10 de maig de 1942 a Anet, (Eure-et-Loir), on els seus pares s'havien instal·lat durant la guerra. Va estudiar a L'Escola Normal Superior de Fontenay-Saint Cloud (1962) i va fer de professor universitari de filosofia.

## Obres

* 1967 : B comme Barabbas
* 1971: L'Irrévolution
* 1974: La Dentellière. L'any que va rebre el Premi Goncourt va vendre 350.000 exemplars en l'edició normal i 500.000 en l'edició de France Loisirs.
* 1974: La Femme et ses images
* 1978: Si on partait
* 1979: L'Eau du miroir i Tendres Cousines
* 1982: Terres des ombres
* 1984: Le Dîner d'adieu
* 1985: Trois petits meurtres et puis s'en va
* 1986: i Jeanne du bon plaisir ou Les hasards de la fidélité
* 1987: L'assassin est une légende
* 1988: Les Petites Égarées
* 1989: Plutôt deux fois qu’une
* 1990: Monsieur vous oubliez votre cadavre
* 1992: Dialogues du désir
* 1993: L'Incertaine
* 1994: Collision fatale i La semaine anglaise
* 1994: Les enquêtes de l'inspecteur Lester
* 1996: Fleur de pavé
* 1997: Le Commerce des apparences
* 1998: Capitaine Bringuier (teatre) i Il n'est rien passé
* 2000: Sacré Goncourt !, À croquer, i Quatre femmes
* 2001: Derniers jours avant fermeture
* 2002: Votre libre de la semaine
* 2003: La Presque Reine i Stupéfiantes lucarnes
* 2004: La légende vrai d'Evita
* 2005: Le Mystère de la Tour Eiffel i Traité de nudité (assaig)
* 2006: Un clou chasse l'autre ou La vie d'artiste i L'Instant amoureux)
* 2008: Maman, quand je serai grand je veux être patron du CAC 40 (assaig) i Nude Attitude, llibre sobre el naturisme.

### Adaptacions al cinema i a la TV

* 1976: La Dentellière va ser adaptada al cinema pel director Claude Goretta i protagonitzada entre altres per Isabelle Hupert.
* 1976: Le jardin des supplices del director Christian Gion i protagonitzada entre altres per Jean-Claude Carrière
* 1980: Tendres Cousines, que amb el mateix títol va ser adaptada al cinema per David Hamilton.
* 1995: Les vacances de l'inspecteur Lester, dirigida per Alain Wermus
* 2005: La légende vrai de la Tour Eiffel, dirigida per Simon Brook
* 2014. Dommages collatéraux, dirigida per Michel Favart

## Referències

* ↑ Boutakrint, Mohamed. «Renowned French Author Pascal Lainé Dies at 82» (en anglès americà), 01-01-2025. [Consulta: 7 gener 2025].
* ↑ Lamy, Jean-Claude «Pascal lainé, dans l'ombre du Goncourt» (en francès). Le Figaro, 24-07-2008.
* ↑ Frey, Pascal «Pascal Lainé» (en francès). L'express, 1 0ctubre 1997.
* ↑ Es va emetre per primer cop a TV3 el 10 de gener de 2000.
* ↑ «La dentellière». CCMA. [Consulta: juliol 2020].
* 1 2 3 4 «Laine Pascal Lainé» (en anglès). Imdb. [Consulta: juliol 2020].
# Pasticcio

A música, un pasticcio o pastiche és una òpera o qualsevol altre tipus de composició escrita per diversos compositors, que poden o no pot haver-hi estat treballant junt, o una adaptació o nacionalització d'una obra prèviament existent i que es va perdre, que pot ser un arranjament no autoritzat o sense prou autenticitat.

## Etimologia

Aquest terme es troba documentat per primer cop al segle xvi, en referència a una classe del pastís que conté carn i pasta (veu pastítsio) o a una mescla literària. Pel que fa a la música, el primer testimoni del seu ús data del 1795 en italià i del 1742 en anglès. Deriva del llatí clàssic tardà pasticium (segle xiii), amb el significat de pastís o de pastós.

## A l'òpera

Al segle xviii eren freqüents les òperes pasticcio, fetes per compositors com ara Handel -per exemple Muzio Scevola (1721), Oreste (1734), Alessandro Severo (1738) i Giove en Argo (1739)- així com Gluck, i Johann Christian Bach. Aquestes composicions consistien principalment en parts d'altres compositors incloses en una obra, tot i que també podien incloure parts compostes per a l'obra. Les parts manllevades d'altres compositors podien incloure's lliurement adaptat, especialment en el cas d'àries d'òperes pasticcio, a les quals s'incorporava un text nou substituint l'original. A finals del segle XVXIII, alguns dels compositors anglesos d'obres pasticcio van ser Samuel Arnold o William Shield, sent les parts manllevades cançons irlandeses o britàniques.

## En música instrumental

Les obres instrumentals poden ser també en ocasiones fetes a partir de composicions prèvies, com ara el cas notable dels quatre primers concerts per a piano de Wolfgang Amadeus Mozart. Aquests concerts (K. 37, 39–41) van ser construïts gairebé completament a partir de moviments de sonates per a teclat de compositors contemporanis, als qual el jove Mozart va afegir les parts orquestrals.

## Vegeu també

* Pastitx

## Referències

* ↑ Oxford English Dictionary, versió de març de 2008, pasticcio

## Bibliografia

* "Pasticcio", Don Michael Randel, ed., The New Harvard Dictionary of Music. Cambridge, MA: Belknap Press de Harvard University Press, 1986 (ISBN 0-674-61525-5), p. 614.
* Warrack, John and West, Ewan (1992), The Oxford Dictionary of Opera, 782 pàgines, ISBN 0-19-869164-5
# Paul Ricœur

Paul Ricœur (Valença, 27 de febrer de 1913 - Châtenay-Malabry, 20 de maig de 2005) va ser un filòsof i antropòleg francès conegut pel seu intent de combinar la descripció fenomenològica amb la interpretació hermenèutica. Va ser precursor del corrent interpretatiu de principis de la dècada del 1970. És el creador del concepte de filòsofs de la sospita per definir el pensament filosòfic de Karl Marx, Nietzsche i Freud. Al costat d'altres autors com Gadamer va promoure una tensió a la filosofia que fins avui dia encara és vigent. En el punt més baix de la seva popularitat i desencantat de la seva vida a França, el 1970 Ricœur es va traslladar a la Universitat de Chicago on romandria fins a l'any 1985. Gràcies a aquest canvi Ricœur es va familiaritzar amb la filosofia americana i les ciències socials, convertint-se en un dels pocs pensadors igualment còmodes amb el món intel·lectual de parla francesa, alemanya i anglesa.

## L'hermenèutica i la fenomenologia de la religió

Segons Ricœur, l'objecte de l'hermenèutica és recuperar i restaurar el significat El filòsof francès tria el model de la fenomenologia de la religió, en relació amb la psicoanàlisi, destacant que es va caracteritzar per una preocupació en objecte. Aquest objecte és el sagrat, que és vist en relació als profans. El sagrat és vist com una manifestació de poder espiritual pel fenomenòleg holandès de la religió, Gerardus van der Leeuw. El fenomenòleg romanès de la religió, Mircea Eliade, segueix l'exemple proposat per Ricœur, escrivint als tres reduccionistes: Karl Marx, que és reduccionista, ja que redueix la societat a l'economia, en particular, als mitjans de producció; Friedrich Nietzsche, que és reduccionista, ja que redueix l'home a un concepte arbitrari de superhome, i Sigmund Freud, que és reduccionista perquè redueix l'ésser humà a l'instint sexual. Ricœur els anomena «els tres grans destructors», «els mestres de la sospita».

## Referències

* ↑ Eliade, Mircea (1987), The Sacred and the Profane: The Nature of Religion, (en anglès), traduït per Willard R. Trask. San Diego: Harcourt Brace Jovanovich, Inc.
* ↑ Leeuw, Gerardus van der (1933), Religion in Essence and Manifestation: A Study in Phenomenology, (en anglès), traduït per John Evan Turner, Nova York: Macmillan.
* ↑ Itu, Mircea (2002), Introducere în hermeneutică, (en romanès) «Introducción a la hermenéutica», Brașov: Orientul latin, p. 63.
* ↑ Ricœur, Paul (1965), De l'interprétation: Essai sur Freud, (en francès), Paris: Editions du Seuil.
# Antoine Perrenot de Granvelle

Antoine Perrenot de Granvelle (Ornans, 20 d'agost de 1517 - Madrid, 21 de setembre de 1586) va ser un Cardenal de l'Església Romana i polític d'origen borgonyó (nascut al Franc Comtat). Fill del també borgonyó Nicolau Perrenot de Granvelle, secretari de Carles I, a qui va succeir com a conseller imperial el 1550 va ser a més a més bisbe d'Arràs i arquebisbe de Malines i Besançon.
El 1559 Felip II el nomenà membre del Consell d'Estat dels Països Baixos i principal conseller de la governadora Margarida de Parma, encarregat de definir i aplicar la política imperial en les Disset Províncies que componien els Països Baixos. El seu objectiu era imposar la uniformitat religiosa catòlica i reformar la fiscalitat per poder obtenir el màxim de diners. El primer objectius s’assoliria nomenant els bisbes de forma centralitzada, escollint-los entre els inquisidors més fiables. I el segon fiscalitzant tots els bens possibles, des de la malta a la sal. El seu pla despertà una forta resistència en uns Països Baixos on el protestantisme havia captat molts feligresos, i fins i tot va es guanyar l’enemistat de l’estatúder Guillem I d'Orange-Nassau. Perrenot de Granvelle va haver de marxar el març de 1564.

## Referències

* ↑ Schama, 1999, p. 47.
* ↑ Schama, 1999, p. 48.

## Bibliografia

* Schama, Simon. Rembrandt's Eyes (en anglès). Nova York: Alfred A. Knopf, 1999. ISBN 0-679-40256-X.

## Enllaços externs

* Antoine Cardinal Perrenot de Granvella a Catholic Hierarchy