OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Eleccions a Eslovènia

Eleccions a Eslovènia dona informació de les eleccions i resultats electorals a Eslovènia.
Eslovènia escull a nivell nacional un cap d'estat - el president - i una legislatura. El president és elegit per cinc anys per vot popular. L'Assemblea Nacional d'Eslovènia (Državni zbor) té 90 membres, elegits per a quatre anys, 88 d'ells elegits pel sistema mixt de representació proporcional i 2 membres elegits per les minories ètniques pel Mètode Borda. Eslovènia té un sistema multipartidista, amb nombrosos partits dels quals generalment cap d'ells pot governar en solitari, raó per la qual gairebé sempre es governa en coalició.

## Resultats electorals

Resultat de les eleccions de 3 d'octubre de 2004 a l'Assemblea Nacional d'Eslovènia
| Partits | Vots | % | Escons |
| Partit Democràtic Eslovè (Slovenska demokratska stranka, SDS) | 281,710 | 29.1 | 29 |
| Liberal Democràcia d'Eslovènia (Liberalna demokracija Slovenije, LDS) | 220,848 | 22.8 | 23 |
| Llista Unida dels Socialdemòcrates (Združena Lista socialnih demokratov, ZLSD) | 98,527 | 10.2 | 10 |
| Nova Eslovènia – Partit Cristià Popular (Nova Slovenija – Kršcanska ljudska stranka, NSi) | 88,073 | 9.0 | 9 |
| Partit Popular Eslovè (Slovenska ljudska stranka, SLS) | 66,032 | 6.8 | 7 |
| Partit Nacional Eslovè (Slovenska nacionalna stranka, SNS) | 60,750 | 6.3 | 6 |
| Partit Democràtic dels Pensionistes d'Eslovènia (Demokraticna stranka upokojencev Slovenije, DeSUS) | 39,150 | 4.0 | 4 |
| Eslovènia Activa (Aktivna Slovenija) | | 3.0 | - |
| Eslovènia és Nostra (Slovenija je naša, SJN) | | 2.6 | - |
| Partit dels Joves d'Eslovènia (Stranka mladih Slovenije, SMS) | | 2.1 | - |
| Minories ètniques hongareses i italianes | | | 2 |
| Total (participació 60.5 %) | 991,123 | | 90 |
| Ciutadans amb dret de vot | 1,634,402 | | |
| Font: Center Vlade za Informatiko. ||||
Resultat de les eleccions presidencials eslovenes del 10 de novembre i 1 de desembre de 2002
| Candidat - partit | % | % |
| Janez Drnovšek - Liberal Democràcia d'Eslovènia | 44.4 | 56.5 |
| Barbara Brezigar | 30.8 | 43.5 |
| Zmago Jelinčič Plemeniti - Partit Nacional Eslovè | 8.5 | |
| Franc Arhar | 7.6 | |
| Franc Bučar | 3.2 | |
| Lev Kreft - Llista Unida de Socialdemòcrates | 2.2 | |
| Anton Bebler - Partit Democràtic dels Pensionistes d'Eslovènia | 1.8 | |
| Gorazd Drevenšek - Nova Eslovènia – Partit Cristià Popular | 0.9 | |
| Jure Jurček Cekuta | 0.5 | |
| Total (participació 71.3 resp. 65.2%) | 100.0 | 100.0 |
| Font: Center Vlade za informatiko |||||

## Vegeu també

* Sistema electoral

## Enllaços externs

* Arxiu d'eleccions d'Adam Carr
# Aviació Legionària

L'Aviació legionària italiana (Aviazione Legionaria en italià) fou una divisió expedicionària de les Força Aèria Italiana enviada el 1936 per Benito Mussolini per tal de donar suport al bàndol nacional durant la Guerra Civil espanyola. Juntament amb el seu equivalent alemany, la Legió Còndor, participaren en el conflicte fins al 1939. La seva base d'operacions era la l'aeròdrom de Garray, després a l'aeroport de Logronyo i la base aèria de Saragossa des d'on abastaven Madrid, el front del Nord i el front d'Aragó, i en paral·lel a l'Aeròdrom de Son Bonet, a Mallorca. Són responsables, entre d'altres, del Bombardeig de Lleida de novembre de 1937, el Bombardeig de Barcelona del gener de 1938 i del març de 1938, el Bombardeig de Granollers el 31 de Maig del mateix any i en 1939 del Bombardeig de Xàtiva.

## Referències

* ↑ Medina, Luis. Savoia Marchetti “S.79”, un trimotor de bombardeo que hizo historia (en castellà). Defensa.
* ↑ Miret, S. «Commemoració dels bombardejos del 1937». El Punt Avui, 03-11-2016. [Consulta: 21 abril 2020].

## Vegeu també

* Corpo Truppe Volontarie

## Enllaços externs

* L'Aviazione Legionaria al web barcelonabombardejada.cat Arxivat 2017-09-22 a Wayback Machine. (català) (castellà) (italià)
# Ermita de Polop

L'Ermita de Polop o Ermita de Sant Isidre Llaurador està situada a la Vall de Polop, Alcoi, (l'Alcoià) entre els parcs naturals de la Serra de Mariola i de la Font Roja.
L'ermita va ser construïda al segle xvii o xviii per donar servei religiós a les nombroses masies de la Vall de Polop i la seua construcció va ser impulsada pels habitants de les masies de la vall. Està consagrada al culte de Sant Isidre Llaurador.
Administrativament, pertany a la partida rural de Polop Alt, a Alcoi. Eclesiàsticament, l'ermita va ser constituïda en parròquia el 15 de juny de 1972, encara que és atesa pel rector de Sant Josep Obrer del barri alcoià de Batoi, el barri més proper a la vall a Alcoi, pertanyent també a l'Arxidiòcesi de València.
Arquitecturalment, consta d'una única nau central de planta rectangular i mesura 15,56 per 3,97 metres, forma dos altars o capelles en tots dos laterals construïdes per particulars els noms de les quals figuren en elles. L'ermita consta també de l'antiga rectoria, l'habitatge del rector. Fins a finals del segle xix l'ermita va estar habitada pel rector, el qual disposava d'un habitatge propi annexa a la pròpia ermita.
En l'exterior consta d'una esplanada entre pins, amb un monument dedicat al Sagrat Cor de Jesús de l'artista alcoià Ferran Cabrera i Cantó. Té una base realitzada sobre pedra calcària i sobre ella s'alcen tres columnes d'ordre dòric. En el seu fris hi ha una inscripció en llatí Chcristus Vincit i en la part posterior MCMXVII, l'any 1917 de la seua construcció. Finalment està rematat per una figura de Jesús.
Tradicionalment ha estat sustentada i mantinguda per les masies de la vall. El seu estat de conservació és bo. Fins fa poc, les cadires de l'ermita estaven retolades en el seu respatller amb el nom de cada masia que les va aportar.
En l'ermita se celebra la tradicional processó de la benedicció dels camps de la vall de Polop en l'últim diumenge del mes d'agost. La celebració està dedicada a Sant Isidre i demana anualment per les bones collites dels camps i l'agricultura de la vall.

## Himne de Polop

Durant la celebració de la Processó de la benedicció dels camps també es canta un senzill però centenari himne propi de la vall, popularment conegut com a Himne de Polop. El seu contingut és de caràcter religiós.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 [VICEDO SANFELIPE, Remigio (1925), Guía de Alcoy, (p. 216-217)]
# Absorció (farmacologia)

En farmacocinètica, l'absorció és el viatge d'un fàrmac des del lloc d'administració fins al torrent sanguini o a un lloc d'acció immediat (per exemple, en els tractaments per la pell).
El fàrmac viatja per alguna via d'administració (oral, tòpica, etc.) en una forma de dosificació escollida (per exemple, comprimits, càpsules o en solució). La via més ràpida d'absorció és la inhalació.
L'absorció per altres vies, com ara la via intravenosa, la injecció intramuscular són encara més senzilles (ja que no impliquen absorció a través d'una membrana o epiteli i no hi ha pèrdua de fàrmac) i no hi ha problemes de variabilitat en la biodisponibilitat, ja que és sovint propera al 100%.
L'absorció és un enfocament principal en el desenvolupament de fàrmacs i la química medicinal, ja que un fàrmac s'ha d'absorbir abans que pugui tenir efectes medicinals. A més, el perfil farmacocinètic del fàrmac es pot canviar de manera fàcil i significativa ajustant els factors que afecten l'absorció.

## Referències

* ↑ Alsanosi, Safaa Mohammed M.; Skiffington, Craig; Padmanabhan, Sandosh. «Pharmacokinetic Pharmacogenomics». A: Handbook of Pharmacogenomics and Stratified Medicine. Elsevier, 2014, p. 341–364. DOI 10.1016/b978-0-12-386882-4.00017-7. ISBN 978-0-12-386882-4.
* ↑ Yang, Y.; Zhao, Y.; Yu, A. [et al.].. «Oral Drug Absorption». A: Developing Solid Oral Dosage Forms. Elsevier, 2017, p. 331–354. DOI 10.1016/b978-0-12-802447-8.00012-1. ISBN 978-0-12-802447-8.
* ↑ LE.JENNIFER. «Drug Absorption - Clinical Pharmacology». MSD Manual Professional Edition, 27-03-2020. [Consulta: 28 març 2020].
* ↑ Kaplan Pharmacology 2010, Video Lectures, Absorption chapter
* ↑ Kaplan Pharmacology 2010, page 6, Absorption
# Peggy Ashcroft

Edith Margaret Emily «Peggy» Ashcroft DBE (Surrey, 22 de desembre de 1907 - Londres, 14 de maig de 1991) fou una actriu anglesa, que s'inicià en el cinema amb la pel·lícula Els trenta-nou graons d'Alfred Hitchcock encarnant a la grangera que ajuda a Richard a fugir.
Preferint quedar-se al Regne Unit abans que marxar a Hollywood, es dedicà principalment al teatre. Fou a finals dels anys 1960 que rodà més: després de Secret Ceremony de Joseph Losey el 1968, se la veié a Diumenge, maleït diumenge de John Schlesinger el 1971, Passatge a l'Índia de David Lean el 1985 (que li valgué un Oscar) i Madame Souzatska de John Schlesinger el 1988.
Foren netes seves la periodista francesa Manon Loizeau, Premi Albert Londres 2006, i la cantant francesa Emily Loizeau, Premi Constantin 2009.

## Filmografia

* 1933: The Wandering Jew: Olalla Quintana
* 1935: Els trenta-nou graons (The 39 Steps): Margaret Crofter
* 1936: Rhodes of Africa: Anna Carpenter
* 1939: A People Eternal: Alloyah Quintino
* 1939: Twelfth Night (TV): Viola
* 1939: The Tempest (TV): Miranda
* 1940: Channel Incident: The Woman
* 1941: Quiet Wedding: Flower Lisle
* 1959: Història d'una monja (The Nun's Story): Sor Mathilde (Africa)
* 1965: War of the Roses (fulletó TV): Margaret
* 1968: From Chekhov with Love (TV)
* 1968: Tell Me Lies
* 1968: Secret Ceremony: Hannah
* 1969: Three Into Two Won't Go: Belle
* 1971: Diumenge, maleït diumenge (Sunday Bloody Sunday): Mrs. Greville
* 1973: Der Fußgänger: Lady Gray
* 1977: Joseph Andrews: Lady Tattle
* 1978: Hullabaloo Over Georgie and Bonnie's Pictures (TV): Lady Gee
* 1978: Edward & Mrs. Simpson (fulletó Tv): Queen Mary
* 1980: Cream in My Coffee (TV): Jean Wilsher
* 1984: The Jewel in the Crown (fulletó TV): Barbie Batchelor
* 1984: Passatge a l'Índia (A Passage to India): Mrs. Moore
* 1986: Murder by the Book (TV): Agatha Christie
* 1986: When the wind blows: Hilda Bloggs (veu)
* 1987: A Perfect Spy (fulletó Tv): Miss Dubber
* 1988: Madame Sousatzka: Lady Emily
* 1989: She's Been Away (TV): Lillian Huckle
* 1989: The Heat of the Day (TV): Nettie
* 1989: The Wars of the Roses (sèrie TV): Margaret

## Premis

* Oscar a la millor actriu secundària per Passatge a l'Índia (1986)
* Globus d'Or a la millor actriu secundària per Passatge a l'Índia (1985)
* BAFTA a la millor actriu de televisió per Cream in My Coffee (1981)
* BAFTA a la millor actriu de televisió per The Jewel in the Crown (1985)
* BAFTA a la millor actriu secundària per Passatge a l'Índia (1986)

## Enllaços externs

* Peggy Ashcroft a l'Screenonline del British Film Institute (anglès)
# Avinguda al Vedat

L'avinguda al Vedat, fins a l'octubre de 2009 avinguda del País Valencià, és la via urbana més important de Torrent. Aquest nom substuí l'anterior, Avenida de los Mártires el 1979. Transcorre de nord a sud durant uns 3 km, des del centre de la ciutat - vora l'Ajuntament - fins al barri del Vedat. Va ser la primera gran avinguda de la ciutat, i fins fa poc l'única, per la qual popularment es coneix com l'"Avinguda" en valencià, o "L'Avenida" en castellà i sovint també emprada pels valencianoparlants.
Es caracteritza per ser un vial de tipus rambla, amb un passeig apte per a vianants enmig, flanquejat de palmeres. Així doncs té un important paper social, ja que és ben típic trobar gent de totes les edats descansant o jugant a l'avinguda. A mig camí, i un carrer a l'est, es troba l'estació de Torrent Avinguda.

## Història

Fou inaugurada l'1 d'octubre de 1929 com a avinguda del Vedat després de l'enderroc de dues cases que formaven la plaça de la palla, ara del Bisbe Benlloch. Aquesta avinguda va obrir Torrent cap al desenvolupament urbanístic futur creant l'avinguda més gran de la ciutat i també el principal vial econòmic i social. Durant el franquisme, el seu nom va canviar a la Avenida de los Mártires, en clara al·lusió a la Guerra Civil. De fet hi existia una Creu dels Caiguts, ara desapareguda. El 1979, amb l'arribada de la democràcia, aquest nom es va canviar a l'avinguda del País Valencià, un nom que ha estat criticat per les tendències conservadores i defensat per aquelles de caràcter progressista. El 2009, tornà a canviar-se de nom, assumint l'actual avinguda al Vedat (noteu el canvi de preposició respecte del nom original).

## Canvi de nom

L'agost de 2009, l'Ajuntament de Torrent -que en les eleccions d'abril d'aquell any havia passat a ser governat pel Partit Popular- va fer una enquesta als ciutadans del municipi en què demanà si volien canviar el nom de l'Avinguda del País Valencià. Amb un 4% de participació guanyà el 'sí', malgrat que es qüestionaven la legitimitat del procés per la baixa participació, pel fet que hi havia 85 vots més que votants i que només sumant les tres opcions de canvi arribaren al 51%, mentre que el 'no' era l'opció més votat en termes absoluts.

### Resultats primera ronda

| Noms proposats | Nombre de vots |
| Avinguda del País Valencià (sense canvi) | 957 |
| Avinguda del Vedat | 307 |
| Avinguda del Regne de València | 306 |
| Avinguda de Torrent | 299 |
| Avinguda de la Comunitat Valenciana | 41 |
| Vot nul | 63 |
| Vots en blanc | 2 |
| Altres opcions | 37 |

## Resultats de la segona ronda

A continuació, a la segona quinzena de setembre es va referendar les tres opcions de canvi més votades. Finalment, guanyà l'opció d'avinguda al Vedat amb un 37,03% dels vots emesos.
| Noms proposats | Nombre de vots |
| Avinguda al Vedat | 454 |
| Avinguda del Regne de València | 419 |
| Avinguda de Torrent | 353 |
Aquest canvi no ha estat al gust de tothom, i alguns individus ja han esmenat els nous rètols per restituir el nom anterior.

## Referències

* 1 2 3 www.avui.cat
* 1 2 3 4 www.levante-emv.com
* ↑ www.elpunt.cat
* ↑ www.elpunt.cat
* ↑ www.avui.cat
# Mario Roncoroni

Mario Roncoroni va ser un actor de cinema i director italià actiu durant l'era del silenci. A finals de la dècada de 1920 va treballar al indústria cinematogràfica espanyola..

## Filmografia
### Director

* Filibus (1915)
* Il medico delle pazze (1919)
* Saetta più forte di Sherlock Holmes (1921)
* La nave (1921)
* Nostradamus (1925)
* Rosa de Levante (1926)

## Referències

* ↑ Dalle Vacche p.93
* ↑ Labanyi & Pavlović p.18

## Bibliografia

* Labanyi, Jo & Pavlović, Tatjana. A Companion to Spanish Cinema. John Wiley & Sons, 2012.
* Vacche, Angela Dalle. Diva: Defiance and Passion in Early Italian Cinema. University of Texas Press, 2008.
# Ermita de Sant Antoni Abat (Albaida)

L'ermita de Sant Antoni Abat és un temple situat al carrer Arqueòleg Ballester, en el municipi d'Albaida. És un Bé de Rellevància Local amb identificador nombre 46.24.006-016.

## Història

El temple va ser erigit al segle XIX. A inicis del segle xxi, es desenvolupa en ella culte de forma ocasional.

## Descripció

Es troba en un carrer escarpat, el carrer del Crist de la Fe, en la cantonada amb la de l'Arqueòleg Ballester. Els altres dos costats de l'edifici, de planta rectangular, limiten amb habitatges particulars. La teulada de l'edifici és a dues aigües. La façana, rectangular, s'adequa a l'ascens del terreny. Sobre ella, en els seus dos extrems, hi ha sengles espadanyes amb campanes. Entre ambdues, una rematada barroca amb un penell.
En la façana es troba la porta, rectangular, amb llindar. Sobre ella hi ha una obertura semicircular, i sobre aquest un petit retaule ceràmic amb la imatge de Sant Antoni Abat, advocació titular del temple.
L'interior és també rectangular. El seu sostre és pla amb escòcia, parets llises i pis en forma d'escacs. En el retaule barroc del presbiteri es venera la imatge del Crist de la Fe, mentre que la imatge del sant titular es troba en una fornícula del lateral dret. Aquesta talla de Sant Antoni és policromada feta al segle xviii.

## Referències

* ↑ http://www.cult.gva.es/dgpa/brl/Detalles_brl.asp?
* 1 2 3 4 5 http://www.ermitascomunidadvalenciana.com/vvbalb1.htm Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine.
* ↑ http://www.archivalencia.org/contenido.php?a=87&pad=87&modulo=64&id=188&v=63 Arxivat 2015-09-23 a Wayback Machine.
# Escut d'Eritrea

L'escut d'Eritrea és l'escut de l'Estat d'Eritrea, adoptat el 24 de maig del 1993, data en què el país va declarar-se independent d'Etiòpia.
Es tracta d'un emblema circular, més que no pas un escut heràldic, amb la representació d'un dromedari contornat i terrassat al natural, voltat per una garlanda de fulles d'olivera. A la part inferior hi ha una cinta amb el nom oficial de l'estat, «Estat d'Eritrea», en les tres llengües oficials: a la destra en tigrinya (ሃገረ ኤርትራ, Hagere Ertra), al mig en anglès (THE STATE OF ERITREA) i a la sinistra en àrab (دولة إرتريا, Dawlat Iritriyā).

## Escuts usats anteriorment

A l'època en què Eritrea fou una colònia italiana, el 1919 va adoptar un escut heràldic truncat. A la partició superior, d'argent, hi tenia un lleó passant de gules carregat d'una estrella de cinc puntes damunt el pit, mentre que a la partició inferior hi havia un faixat ondat d'atzur i argent. Durant el règim feixista italià, quan Eritrea va passar a formar part de l'Àfrica Oriental Italiana (1936-1941), s'hi va afegir un cap de gules carregat amb el feix i els llorers. Durant l'administració britànica posterior a la guerra, es va tornar a adoptar l'escut originari fins al 1952, en què Eritrea es va federar amb Etiòpia i es van deixar de banda els hàbits heràldics europeus.
Durant el període de la federació (1952-1962), el territori autònom d'Eritrea estava representat per un emblema que consistia en una branca d'olivera posada en pal encerclada per una garlanda també d'olivera, tot de sinople. Aquest símbol és el mateix que apareix, en groc, a l'actual bandera eritrea. Arran de l'annexió a Etiòpia i fins a la declaració d'independència, Eritrea va deixar de tenir un símbol propi i es va veure obligada a usar el lleó imperial etíop.
* Escut durant l'administració italiana (1919-1936)
* Escut durant el període feixista italià (1926-1941)
* Escut durant l'administració britànica (1941-1952)
* Escut durant la federació amb Etiòpia (1952-1962)

## Vegeu també

* Bandera d'Eritrea

## Enllaços externs

* Heraldry of the World – Escut d'Eritrea (anglès)
* Hubert Herald – Història de l'escut d'Eritrea (anglès)
# Elecció papal de 1143

L'elecció papal de 1143 va seguir la mort del Papa Innocenci II i acabà amb l'elecció del Papa Celestí II.
El Papa II Innocenci II va morir el 24 de setembre de 1143 a Roma. Durant els primers vuit anys del seu pontificat va afrontar el cisme amb l'Antipope Anaclet II (1130–1138), que finalment es va acabar el maig de 1138 amb l'abdicació del successor d'Anaclet, l'Antipapa Víctor IV (1138). El Concili del Laterà II a l'abril de 1139 va fer marxar de les oficines eclesiàstiques a tots els partidaris anteriors d'Anaclet. Tanmateix, malgrat el triomf sobre l'antipapa, els últims anys del pontificat d'Innocenci no van ser fàcils, ja que els exèrcits papals foren derrotats pel rei Roger II de Sicília, que havia rebut la corona d'Anaclet II i va exigir el reconeixement del seu títol. Després de la batalla perduda de Galluccio el 22 de juliol de 1139, el papa esdevingué presoner de Roger i fou forçat a confirmar tots els privilegis que Anaclet II havia donat al rei. Poc després sorgí un nou problema a la ciutat de Roma. El 1143, poc abans de la mort d'Innocenci II, el poble rumà va crear una comuna que va rebutjar el govern secular del papat a la Ciutat Eterna. L'elecció del successor d'Innocenci es va celebrar a l'ombra d'aquesta revolució municipal.
Els cardenals presents a Roma es van reunir a la basílica de Sant Joan del Laterà i el 26 de setembre 1143 fou elegit el cardenal Guido del Castello de San Marco, que havia estat prèviament llegat d'Innocenci II davant el rei Roger el 1137, i era el primer cardenal amb el títol de magister. Va prendre el nom de Celestí II i va ser consagrat en el mateix dia.

## Referències

* ↑ See Robinson, p. 384-387
* ↑ Robinson, pp. 78 and 453
* ↑ Cf. Zenker, p. 83-84
* ↑ Robinson, p. 220-221
* ↑ Robinson, p. 525; Jaffé, II, p. 1.

## Bibliografia

* Ganzer, Klaus. Die Entwicklung des auswärtigen Kardinalats im hohen Mittelalter. Ein Beitrag zur Geschichte des Kardinalkollegiums vom 11.bis 13. Jahrhundert (en alemany). Tübingen: Max Niemeyer Verlag, 1963.
* Robinson, Ian Stuart. The Papacy 1073–1198. Continuity and Innovation. Cambridge University Press, 1990. ISBN 0-521-31922-6.
* Jaffé, Phillipp. Regesta pontificum Romanorum ab condita Ecclesia ad annum post Christum natum MCXCVIII, vol. I–II (en llatí), 1885–1888.
* Kehr, Paul Fridolin. Regesta pontificum Romanorum. Italia Pontificia. Vol. I–X (en llatí). SUL Books in the Public Domain, 1906–1975 [Consulta: 30 abril 2017]. Arxivat 2006-02-23 a Wayback Machine.
* Zenker, Barbara. Die Mitglieder des Kardinalkollegiums von 1130 bis 1159 (en alemany), 1964.
* Brixius, Johannes Matthias. Die Mitglieder des Kardinalkollegiums von 1130-1181 (en alemany). Berlin: R. Trenkel, 1912.
# Acadèmia de Ciències de Cuba

L'Acadèmia de Ciències de Cuba (Academia de Ciencias de Cuba) és una institució oficial de la República de Cuba, que té un caràcter independent i consultiu en matèria científica i ambiental, la seva seu està situada al majestuós edifici del Capitoli, a l'Havana, capital del país. Fins al 2009 comptava amb 253 membres plens.

## Història

La primera Acadèmia de Ciències de Cuba va ser fundada per decret de la Reina Isabel II d'Espanya el 19 de maig de 1861, com la Reial Acadèmia de Ciències Mèdiques, Físiques i Naturals de l'Havana. La seva seu original ocupa actualment el Museu Històric de Ciències de Carlos J. Finlay
La primera acadèmia fundada a Cuba es va crear el 19 de maig de 1861, quan regnava Isabel II i sent Domingo Dulce Capità General de l'illa, amb el nom de Reial Acadèmia de Ciències Mèdiques, Físiques i Naturals de l'Havana. La seva seu original ocupa actualment el Museu Històric de Ciències de Carlos J. Finlay. En passar Cuba a mans nord-americanes el 1899, l'acadèmia perd el qualificatiu de Reial. El 19 de març de 1923, durant un acte d'homenatge a l'activista feminista uruguaiana Paulina Luisi, va tenir lloc l'anomenada Protesta de los Trece, en la qual un grup de tretze joves intel·lectuals van protestar per la corrupció del govern del President Alfredo de Zayas. El 1959 triomfa la Revolució cubana, i es crea el 1962 la Comissió Nacional per a l'Acadèmia de Ciències de Cuba, amb el que adquireix un caràcter nacional, ja que amb anterioritat la major part del seu treball es desenvolupava solament a la capital.
El 1976 en proclamar-se la Constitució Socialista, l'acadèmia va quedar establerta com un organisme administratiu amb caràcter d'Institut Nacional, el 1980 adquireix caràcter ministerial. El 1994 a causa del procés de reorganització ministerial donat a Cuba producte de la crisi de 1990, la institució passa a formar part del Ministeri de Ciència, Tecnologia i Medi ambient. El 1996 s'estableix una diferenciació especial per a l'acadèmia donant-li un sistema selectiu per escollir als millors científics de l'illa.
Durant les últimes dècades, l'Acadèmia de Ciències de Cuba ha treballat amb la Smithsonian Institution dels Estats Units en els intercanvis científics malgrat les desgastades relacions polítiques entre els dos estats.

## Objectius actuals

L'acadèmia té diversos objectius primordials dins del desenvolupament econòmic de la nació, com són: contribuir amb la divulgació científica nacional i internacionalment, valorar la recerca científica i ajudar a la protecció del medi ambient.

## Referències

* ↑ «Cuba, Academia de Ciencias de Cuba». Arxivat de l'original el 2015-09-22. [Consulta: 20 juny 2017].
* ↑ «The Carlos J. Finlay Historical Museum of Sciences».
* ↑ «Building a Lasting Cuba-U.S. Bridge through Science». Science & Diplomacy.

## Vegeu també

* CITMA

## Enllaços externs

* Acadèmia de Ciències de Cuba - Lloc web oficial