OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Victoria (Brașov)

Victoria (pronunciat en romanès: [vikˈtori.a]; en alemany: Viktoriastadt; en hongarès: Viktóriaváros) és una ciutat a la part occidental del comtat de Brașov, Transsilvània, Romania, a prop de les muntanyes Făgăraș.
Segons el cens del 2011 tenia 7.067 habitants.
El 1939, l'estat romanès va signar un contracte amb l'empresa alemanya Ferrostaal d'Essen per construir una fàbrica (anomenada "Ucea") al lloc de l'actual Victoria. El contracte es va cancel·lar després que Romania declarés la guerra a Alemanya el 1944, durant la Segona Guerra Mundial.
L'edifici de la ciutat va començar el 1949 i tenia els noms provisionals de "Colonia Ucea" i "Ucea Roșie" (Ucea vermella), que es va canviar el novembre de 1954 per Victoria.

## Clima

Victoria té un clima continentfal càlid i estiu humit (Dfb a la classificació climàtica de Köppen).

## Ciutats germanes

* Chevilly-Larue, França (1994)
* Utrechtse Heuvelrug, Països Baixos (2005)
* Lariano, Itàlia (2007)

## Fills il·lustres

* Cosmin Băcilă
* Iulian Popa

## Referències

* ↑ «Populația stabilă pe sexe și grupe de vârstă – județe, municipii, orașe, comune (XLS)». Arxivat de l'original el 2018-12-21. [Consulta: 17 octubre 2021].

## Enllaços externs

* www.orasulvictoria.ro Arxivat 2018-04-08 a Wayback Machine.
# Prejmer

Prejmer (en alemany: Tartlau; hongarès: Prázsmár) és una comuna de la província de Brașov, Transsilvània. Està composta per tres pobles: Lunca Câlnicului (Farkasvágó), Prejmer, i Stupinii Prejmerului (Rohrau; Méheskert). Es troba a 18 km al nord-est de Sostenidorșov, i el riu Olt hi passa.
Al 2011 cens, 90.7% dels habitants eren romanesos, 6.3% gitanos, 1.9% hongaresos i 0.8% alemanys.

## Història

Els cavallers teutònics van construir la fortalesa de Tartlau entre 1212 i 1213 com a part de la seva colonització de la regió de Burzenland. La ciutat de Prejmer, prop del castell, havia començat a desenvolupar-se el 1225 i era l'assentament més oriental dels saxons de Transsilvània. Prejmer va ser envaït repetidament al llarg de l'edat mitjana per diversos grups, inclosos els mongols, els tàtars, els hongaresos, els turcs otomans, els cosacs i els moldaus. Tanmateix, el castell només va ser capturat una vegada, per Gabriel Báthory el 1611. La majoria de la població alemanya de Prejmer va fugir de la comuna després de la Revolució Romanesa de 1989.
Prejmer destaca per la seva església fortificada, una de les més ben conservades d’aquest tipus a l’Europa de l’Est. Entre el 1962 i 1970, el govern romanès la va restaurar amb cura a la seva condició actual; els treballs de restauració es van fer sota la direcció de l'arquitecta Mariana Angelescu i l'enginyer Alexandru Dobriceanu. L'església té el model de les esglésies de Jerusalem, a més de ser construïda a l'estil de les esglésies del gòtic tardà de Renània. Al segle xv estava envoltada per un mur de 12 m d’alçada que formava un quadrilàter amb cantonades arrodonides. La muralla estava reforçada per quatre torres en forma de ferradura, dues d’elles desaparegudes. L'entrada, una galeria voltada està protegida per una barbacana i flanquejada per una paret lateral. L'estructura defensiva es veu reforçada per espitlleres i bretecs, mentre que el camí cobert està envoltat per un ampit. Els graners i les habitacions que acollien els vilatans es distribueixen en quatre nivells sobre els cellers.

## Fills il·lustres

* Darie Magheru (1923–1983), poeta i actor de teatre romanès
* Leonard Oprea (n. 1953), escriptor romanès

## Galeria

* Casa típica a Prejmer
* Pintura a les parets de la Ciutadella de Prejmer
* Església fortificada
* Entrada a l'església fortificada

## Referències

* ↑ «Tab8. Populația stabilă după etnie – județe, municipii, orașe, comune». Institutul Național de Statistică din România, iulie 2013. Arxivat de l'original el 2016-01-18. [Consulta: 5 agost 2013].
* ↑ «Recensământul Populației și al Locuințelor 2002 - populația unităților administrative pe etnii». Kulturális Innovációs Alapítvány (KIA.hu - Fundația Culturală pentru Inovație). Arxivat de l'original el 2013-10-14. [Consulta: 6 agost 2013].

## Vegeu també

* Turisme a Romania
* Pobles amb esglésies fortificades a Transsilvània

## Enllaços externs

* Prejmer - Lloc web oficial
* Les avaluacions dels béns culturals, a la UNESCO Convenció de Patrimoni Mundial, Marràqueix, Marroc novembre 29 i 4 de desembre de 1999 pp.177 i 182
* Imatge aèria de la fortalesa de Prejmer (en alemany)
# Feldioara

Feldioara (en alemany: Marienburg, ( escolteu-ho); en hongarès: Földvár o Barcaföldvár) és un municipi del comtat de Brașov, Transsilvània, Romania, a uns 15 quilòmetres de la ciutat de Brașov. Està compost per tres pobles: Colonia Reconstrucția (Bohntelep), Feldioara i Rotbav (Rothbach ; Szászveresmart).
La comuna es troba a la part central-est del comtat, a l'extrem nord del Burzenland. Està situat a la riba esquerra del riu Olt, que segueix majoritàriament el límit amb el comtat de Covasna. El riu Bârsa s'uneix a l'Olt prop de Feldioara.
Segons el cens de 2011, el 88,8% dels habitants eren romanesos, el 6,9% hongaresos i el 3,5% gitanos.
Feldioara té una fortalesa de l'edat mitjana es creu que va ser construïda per l'Orde Teutònic. Tanmateix, estudis més recents mostren que la fortalesa de Feldioara va ser construïda realment per la comunitat local. El nom del poble prové de la paraula hongaresa földvár, que significa "la fortalesa d'argila". Les ruïnes de la fortalesa encara es poden veure avui dia. El nom alemany Marienburg significa "fortalesa de la Mare de Déu".
* Fortalesa de Feldioara
* fortificada de Feldioara
* Església fortificada de Rotbav

## Història

Entre el 1211 i el 1225, Feldioara va ser el barri dels cavallers teutons, que després esdevindrà un bastió de pagesos. Un document de 1439 afirma que els civils de Feldioara van construir aquesta fortalesa “amb grans despeses econòmiques i físiques” per tal de protegir les seves famílies i possessions. La fortalesa va resistir la invasió turca de 1421, però va ser greument danyada per una segona invasió el 1432. Va trigar a restaurar-lo fins a l'any 1457.
Durant les batalles de 1612, els exèrcits dirigits pel príncep Gabriel Báthori van conquerir la fortalesa, i al setembre els exèrcits de Brașovi van tenir Feldioara assetjada durant tres dies. El 16 de setembre de 1612 es va lliurar una batalla entre els hongaresos, dirigits per Báthori, i els brasovians, dirigits per l'alcalde Michael Weiss. Els brasovians van perdre la lluita i Weiss va morir al camp de batalla.
La fortalesa, usada des de fa temps per a la seva finalitat original, va ser utilitzada com a graner fins al 1838, quan un gran terratrèmol la va malmetre. Després d'aquest esdeveniment, fins i tot el guardià de la fortalesa va abandonar l'edifici. Des de llavors, la fortalesa ha estat en ruïnes.

## Vegeu també

* Esglésies fortificades de Transsilvània

## Referències

* ↑ Rezultatele finale ale Recensământului din 2011: «Tab13. Populația stabilă după religie – județe, municipii, orașe, comune». Institutul Național de Statistică din România, iulie 2013. Arxivat de l'original el 2020-08-07. [Consulta: 5 agost 2013].
* ↑ Ol' man river: geo-archaeological aspects of rivers and river plains, Morgan de Dapper et al, Ghent, Belgium: Academia Press in cooperation with Ghent University, Dept. of Archaeology and Ancient History of Europe, 2009, ISBN 978-90-382-1404-7, ISBN 90-382-1404-9
* ↑ «Kronstadts Übergabe kam nicht in Frage» (en alemany), 19-10-2012. [Consulta: 23 novembre 2020].
# Ken Block

Kenneth Paul Block (Long Beach, Califòrnia; 21 de novembre de 1967- Park City, Utah; 2 de gener de 2023), més conegut com a Ken Block, va ser un pilot d'automobilisme i un dels fundadors de la marca de calçat DC Shoes i de Hoonigan Racing Division. Participà a esdeveniments d'acció de molts esports com skate, snowboard, motocròs i ral·li.
El pilot estatunidenc morí el 2 de gener de 2023 a causa d'un accident amb una moto de neu.

## Ral·lis

Block s'inicia als ral·lis al Campionat dels Estats Units de la mà del equip Vermont Sportscar amb un Subaru WRX STi, quedant subcampió els anys 2006 i 2008, així com tercer al 2007. L'any 2007 debuta al Campionat Mundial al disputar el Ral·li de Mèxic i el Ral·li de Nova Zelanda.
L'any 2010 fa el salt definitiu al Campionat Mundial de Ral·lis de la mà del Monster World Rally Team amb un Ford Focus RS WRC 08. Disputa set ral·lis amb resultats força discrets, repetint experiència amb idèntics resultats al 2011. El seu millor resultat seria un vuitè lloc al Ral·li d'Alsàcia del 2011.
Block esdevé un pilot mundialment conegut per la seva conducció en gimcanes d'obstacles dins dels circuits.
Disputa les temporades 2016 i 2017 del Campionat Mundial de Ral·li Cross amb un Ford Focus RS, aconseguint com a millor resultat un tercer lloc al World RX de Hockenheim 2016.

## Referències

* ↑ «Muere Ken Block en un accidente con una moto de nieve» (en castellà), 03-01-2023. [Consulta: 3 gener 2023].
* ↑ Shacki. «Ken Block - rally profile eWRC-results.com» (en anglès). [Consulta: 3 gener 2023].
* ↑ Fernischumi, Iván Fernández-. «Rally de Alsacia 2011: no pudo ser. Victoria para Sébastien Ogier» (en castellà), 02-10-2011. [Consulta: 3 gener 2023].
* ↑ «Vídeo: aquí tienes todas las gymkhanas de Ken Block. ¡A disfrutar!» (en castellà), 14-09-2016. [Consulta: 3 gener 2023].
# Bonnie Tsui

Bonnie Tsui (Nova York, 1977) és una escriptora, periodista, nedadora i surfista nord-americana d'origen hongkongès. Es va graduar a la Universitat Harvard en literatura anglesa i Americana. El 2021 vivia a la badia de San Francisco, estant la seva vida sempre lligada a l'aigua. El 2009 va publicar American Chinatown: A People’s History of Five Neighbourhoods, guanyadora del premi de literatura nord-americana asiàtica/pacífica 2009-2010, on explora les lluites de classes, rivalitats, costums i dialectes dels barris xinesos de les ciutats. El 2019 va rebre la beca National Press Foundation i el premi Jane Rainie Opel Young Alumna de la Universitat Harvard. El 2020, va publicar Why We Swim, on aprofundeix en la història de l'esser humà i la seva relació amb l'aigua, i que figura en la llista dels 100 llibres que cal llegir el 2020 segons la revista Times.

## Referències

* 1 2 Sanchís, Ima. «“La vida ve de l'aigua i alguna cosa al nostre interior hi continua”». La Vanguardia, 11-05-2021. [Consulta: 13 maig 2021].
* ↑ Ciuraru, Carmela. «A talk with Bonnie Tsui, writer of 'American Chinatown'» (en anglès). Los Angeles Times, 07-09-2009. [Consulta: 15 agost 2020].
* ↑ «Off the Shelf» (en anglès). Harvard Magazine, 10-04-2020. [Consulta: 13 maig 2021].
* ↑ Pols, Mary «Eat. Sleep. Swim. Repeat.» (en anglès). , 14-04-2020.
# Hali Flickinger

Hali Flickinger (York, 7 de juliol de 1994), és una nedadora americana. És especialista en papallona, estils i lliures.

## Referències

* ↑ «Hali Flickinger» (en castellà). Eurosport. [Consulta: 26 juliol 2021].
* ↑ «Hali Flickinger» (en anglès). Team USA. [Consulta: 26 juliol 2021].
# Trina Jackson

Trina Jackson (Jacksonville, 16 de febrer de 1977), coneguda de casada com a Trina Falca, és una nedadora estatunidenca, ja retirada, que va competir durant la dècada de 1990.
El 1996 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu d'Atlanta on va disputar tres proves del programa de natació. Fent equip amb Cristina Teuscher, Sheila Taormina i Jenny Thompson guanyà la medalla d'or en els 4x200 metres lliures, mentre en els 200 metres lliures fou quarta i en els 200 metres papallona vuitena.
En el seu palmarès també destaquen una medalla d'or i una de plata al Campionat del Món en piscina curta de 1993 en els 400 i 800 metres lliures; una d'or, una de plata i una de bronze als Campionats de Natació Pan Pacific de 1995 i tres d'or als Jocs Panamericans de 1995.
Un cop retirada exercí d'entrenadora.

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – Trina Jackson». [Consulta: 13 juliol 2021].
# Foradada verda

Una foradada verda o vial de carpins és una via (eventualment coberta) o una tanca viva espessa tallada i emparrada amb art topiària formada per carpins. La paraula també designa una planta de petits carpins.
Els carpins —en el sentit «passadís» — sovint tenen la característica de no ser despullats a l'hivern, gràcies a la naturalesa marcescent del fullatge del carpí.
Del punt de vista de l'agricultura i l'ecologia, una propietat interessant del carpí és d'atraure colònies senceres de mallerengues, que alliberen els conreus dels seus insectes paràsits.

## El bressol

Una de les foradades verdes més importants d'Europa, la charmille du Haut-Marais, és a La Reid (municipi de Theux) a Bèlgica. Creada el 1895 i avui classificada, és formada per 4.700 carpins incurvats (del 60 al 70 % són centenaris) en un veritable túnel vegetal llarg de 573 metres.

### Història de l'Haut-Marais

Al començament del segle xvii, Simon des Marets, receptor general del Príncep-bisbe de Lieja, va fer construir un conjunt format de castell i dependències. La foradada verda va ser erigida l'any 1885 per J. R. Nys, un antic industrial que vivia de rendes. Els carpins van ser plantats pels forestals de La Reid l'any 1885. Com tota la zona de l'Haut-Marais, la foradada verda esdevingué durant molts anys propietat del CPAS de Verviers, que tenia un centre de revalidació en aquestes altures de Theux. El maig del 1991, va ser adquirit com tota la resta de l'Haut-Marais per la província de Lieja que va transformar els edificis en un internat per als alumnes de l'Institut agronòmic de La Reid.

## Galeria

* Illes Brijuni, Comtat d'Istria, Croàcia
* Carrer de Nova Orleans, novembre 2000
* Norfolk, Regne Unit
* Tunel de l'amor, Klevan, Ucraïna
* Kirchspiel, Dülmen, Rin del Nord-Westfàlia, Almanya
* Tunel a Srirampuram village, Rajamahendravaram, Andhra Pradesh, India

## Referències

* ↑ «10 Enchanting Tree Tunnels» (en anglès). www.killerdirectory.com. Killer Directory, 06-08-2009. [Consulta: 4 març 2012].
* ↑ «12 Romantic Tree Tunnels» (en anglès). www.freedating.co.uk. FreeDating.co.uk. [Consulta: 4 març 2012].
* ↑ Inventaire des promenades couvertes d'Europe (S.I. La Reid / Michel Matthieu) - 1997

## Vegeu també

* Pèrgola
# Anna Sugrañes Boix

Anna Sugrañes Boix (Barcelona, 1911 - Reus, 2004) va ser una militant antifranquista afiliada al PSUC.
De ben jove va aprendre de cosir ensenyada per la seva àvia i la seva mare, cosa que li va permetre d'entrar a treballar en un taller d'alta costura. Les condicions laborals del taller van fer que s'afiliés a la UGT per defensar els drets de les treballadores quan es va proclamar la República, i també a Esquerra Republicana de Catalunya. Discrepàncies ideològiques amb Esquerra, la van fer abandonar el partit, ja en plena guerra civil, i afiliar-se al PSUC. Acabada la guerra, es va exiliar a França, després d'haver destruït molts documents comprometedors als arxius del partit i de la UGT i d'haver ajudat a agafar el camí de l'exili a moltes persones en perill, col·laborant amb l'organització del PSUC perquè poguessin creuar els Pirineus.
A França es va casar amb un sindicalista francès que a la Guerra Mundial va ser detingut i deportat a Auschwitz, on va morir. També un germà d'Anna Sugranyes va ser detingut i enviat a Mauthausen, però aquest va sobreviure. Mentrestant, ella ajudava a la resistència francesa i casa seva era un lloc de reunió dels resistents del PCE i del PSUC. L'any 1946 es va tornar a casar amb Llorenç Rivas, també militant del PSUC. A partir dels inicis dels anys cinquanta Anna Sugrañes va entrar i sortir d'Espanya de forma clandestina actuant de correu pel partit. El 1959 va tornar a Catalunya i s'instal·là amb el seu marit a Reus, on va intentar reorganitzar el PSUC i va poder crear una petita cèl·lula que actuava clandestinament amb certa repercussió. Com a militant del partit, va participar en diversos congressos celebrats a l'exili. Va participar a Reus en la creació del sindicat de Comissions Obreres. A la mort del dictador Franco i una vegada legalitzats el PSUC i Comissions Obreres, va tenir una gran activitat militant i es va presentar diverses vegades a eleccions. Va ser guardonada l'any 2001 amb la Medalla al Treball President Macià, per haver destacat per les seves qualitats i mèrits personals i pels serveis prestats en benefici dels interessos generals, dins del món del treball.

## Referències

* ↑ Tricaz, Enric. Homes i dones pels carrers de Reus. Valls: Cossetània, 2010, p. 13-14. ISBN 9788497916929.

## Bibliografia

* Rivas, Clara; José Ignacio Fiz. L'Anita: Anna Sugrañes Boix, comunista i sindicalista. Tarragona: Silva, 2022. ISBN 9788412622959
# Joan Font i Giralt

Joan Font i Giralt (Girona, 4 d'agost de 1899 – el Sallent, 17 d'agost de 1936) va ser un sacerdot i esperantista català.
Va ser professor del seminari-col·legi de Santa Maria del Collell, a la província de Girona. A més, durant els darrers anys de la seva vida va complementar aquesta tasca amb la de rector de la parròquia del Torn.
Pel que fa a la seva faceta d'esperantista, va aprendre la llengua auxiliar internacional esperanto l'any 1909. El seu pare li va ensenyar els fonaments bàsics poc abans del congrés internacional de Barcelona, on va poder saludar Zamenhof. Durant tota la seva vida va ser molt actiu al moviment esperantista catòlic. Així, va ser president de la Unió Internacional Catòlica Esperantista (IKUE) des de 1927 fins a 1935. També va ser el redactor de la revista Espero Katolika, des de 1932 fins a 1934. Va participar en diversos congressos universals i va presidir els Jocs Florals Internacionals diverses vegades. Va guanyar premis internacionals d'oratòria, entre ells el del congrés de Cracòvia. L'any 1931 va fer un viatge per onze països d'Europa, on va visitar diversos grups d'IKUE i va donar conferències i entrevistes.
A més d'esperantista, Joan Font i Giralt va ser un convençut catalanista, com mostrava Kálmán Kalocsay en una poesia que va escriure sobre ell el 1934, a la revista Literatura Mondo, a la sèrie Rimportretoj [Retrats rimats].
Joan Font i Giralt va morir a l'inici de la guerra civil a mans de milicians.
És el tiet de l'escriptora Maria Assumpció Soler i Font i també familiar del fotògraf, dibuixant i periodista Jordi Soler i Font, també conegut amb el pseudònim d'Hèlios.

## Vegeu també

* Repressió en la zona republicana durant la Guerra Civil Espanyola

## Referències

* ↑ Ivan Širjaev; Ludoviko Kökény; Vilmos Bleier; Kálmán Kalocsay. Enciklopedio de Esperanto (en esperanto). Budapest: Literatura Mondo, 1933-1934.
* ↑ «Mossèn Joan Font Giralt». Arxivat de l'original el 2014-12-04. [Consulta: 27 novembre 2014].
* 1 2 3 «Biografio de Joan Font i Giralt». Arxivat de l'original el 2017-12-26. [Consulta: 27 novembre 2014].
* 1 2 3 Amouroux, Jean. "Pastro Joan Font i Giralt. (1899-1936) Arxivat 2006-03-20 a Wayback Machine.". Katolika Esperantisto, 167, 1999
* ↑ Poblet i Feijoo, Francesc i Hèctor Alòs i Font. Història de l'esperanto als Països Catalans (en català i esperanto). Barcelona: Associació Catalana d'Esperanto, 2010. ISBN ISBN 978-84-936728-6-7.
# William Boddington

William Boddington (Jersey City, 22 de novembre de 1910 - Colorado Springs, 15 de novembre de 1996) va ser un jugador d'hoquei sobre herba estatunidenc que va competir durant la dècada de 1930.
El 1932 va prendre part en els Jocs Olímpics de Los Angeles, on va guanyar la medalla de bronze com a membre de l'equip estatunidenc en la competició d'hoquei sobre herba. Quatre anys més tard, als Jocs de Berlín quedà eliminat en la primera ronda de la competició d'hoquei sobre herba.
Entre 1941 i 1945 va servir a la 10a Divisió de Muntanya de l'exèrcit dels Estats Units. Va rebre l'Estrella de Bronze pel seu valor durant la campanya d'Itàlia.
Posteriorment es va instal·lar a Colorado Springs, on va obrir una empresa de fusta i fou el primer entrenador de futbol del Colorado College.

## Referències

* ↑ «WILLIAM W. BODDINGTON PAPERS». Denver Public Library. [Consulta: 20 juliol 2024].
* ↑ «Olympedia – Bill Boddington». [Consulta: 24 febrer 2025].
* 1 2 «Bill Boddington» (en anglès americà). [Consulta: 24 febrer 2025].
# Pica d'aigua beneita

En la religió catòlica un pica d'aigua beneita, beneitera o aiguabeneitera és un vas de pedra o de metal instal·lat a l'entrada de les esglésies que conté aigua beneita perquè se senyin els fidels. L'aigua beneita té una doble significació: és un reviure simbòlic del baptisme i alhora de rentar-se espiritualment abans d'entrar en l'església.
També es podien trobar a les cases, normalment a la cambra principal. Habitualment, les beneiteres domèstiques eren de petit format i fetes de ceràmica o de vidre, per a ser penjades a la paret. Era un regal tradicional pels pares o avis a l'ocasió d'una cerimònia religiosa: baptisme, comunió… servien per prevenir o exorcitzar desgràcies, per ajudar la guarició de malalts i per altres ritus familiars.
L'origen de les piques d'aigua beneita es remunta als primers temps de l'Església Catòlica: els arqueòlegs consideren que ho són certs gots i dipòsits de marbre o de fang cuit que es troben a les catacumbes. Però la forma i posició de les piques, tal com es troben ara a l'entrada de les esglésies, va començar al segle xii i es va generalitzar a la fi del segle xiv.
Hi ha beneiteres molt diverses. N'hi ha de peu o d'encastades a la paret. Sovint són fetes amb una gran petxina natural o una escultura de petxina. També n'hi ha que tenen una mà que simula aguantar-la, com la de l'abat Pere Frigola que es troba a l'entrada de l'església del monestir de Sant Benet de Bages (per la banda del claustre).
Les sitres per portar l'aigua beneita es troben ja al segle x, com es veu per exemple a la basílica de Sant Ambròs de Milà (Itàlia), però sens dubte daten de més antic com l'ús de l'aigua beneita.
| « | A pica de l'aigua beneita i mossa d'hostal, tothom hi fica mà | » |
| — Saviesa popular |||

## Referències

* ↑ «beneitera». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Alcover, Antoni M.; Moll, Francesc de B. «aiguabeneitera». A: Diccionari català-valencià-balear. Palma: Moll, 1930-1962. ISBN 8427300255.
* ↑ «Pica d'aigua beneita». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Wijwater – H. Aartsengel Michael, bescherm ons!» (en neerlandès). [Consulta: 24 febrer 2025].
* 1 2 «Les "bénitiers de chevet" [Les beneiteres casaneres]» (en francès). États généraux du Patrimoine religieux, 20-03-2024. [Consulta: 24 febrer 2025].
* ↑ Roma i Riu, Josefina. «Els rituals i les festes de l’aigua». A: Tradicionari. Barcelona: Grup Enciclopèdia.
* ↑ «Regeln für Messen: Handkommunion, kein Weihwasser [Les normes per a les misses: comunió a la mà i cap aigua beneita.]» (en alemany). ORF, 03-05-2020. [Consulta: 24 febrer 2025].
* ↑ Pujol i Vila, Jordi. 5.000 refranys de nostra terra. 1. ed. Tarragona: Arola Ed, 1999. ISBN 978-84-95134-29-5.
# Andreas Gryphius

Andreas Gryphius (Glogau, 1616- Glogau, 1664) fou un escriptor barroc, considerat el creador del teatre alemany i conegut també per la seva poesia. Fill d'un prevere de Silèsia, va viatjar a Gdańsk (on residí gran part de la seva vida), França, Itàlia. La seva obra mostra el pessimisme característic del període, agreujat per l'experiència de guerra.
Entre els seus escrits més cèlebres destaquen:
* Kirchhofsgedanken
* Absurda Comica, oder Herr Peter Squentz
* Die geliebte Dornrose
* Horribilicribrifax
* Carolus Stuardus
* Katharine von Georgien
En les seves representacions adaptà els models llatins als temes contemporanis, reversionant històries antigues o creant nous arguments on es mostra la dificultat per ser feliç (fins i tot a les comèdies).

## Referències

* ↑ «Andreas Gryphius | Baroque poet, dramatist, satirist» (en anglès). Encyclopædia Britannica. [Consulta: 24 febrer 2025].
* ↑ «Andreas Gryphius». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Salllmann, Klaus G. «The epigrams of Andreas Gryphius (1616-1664) a young poet and an old tradition». A: Ferran Grau i Codina. Studia Humanitatis" i renovació cultural a la Europa i al nou món (en anglès). Universitat de València, 2003, p. 177-192. ISBN 84-370-5544-X.