OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Rafael García Mahíques

Rafael García Mahíques (Llocnou de Sant Jeroni, 1954) és un historiador valencià, catedràtic d'Història de l'Art a la Universitat de València, i investigador principal del grup d'investigació APES, especialitzat en iconografia de la tradició cristiana. És president de la Sociedad Española de Emblemàtica des de 2005, des d'on ha fundat la revista científica Imago: Revista de Emblemàtica i Cultura Visual, editada per la Universitat de València, tant en format imprès com digital, de la qual és també director. Així també forma part del comitè de redacció de la revista Acta Artis: Estudis d'art Modern . i membre del comitè científic de la revista Eikón Imago de la Universidad Complutense de Madrid.
Les seves principals línies o àmbits de recerca són Iconografia i Iconologia, Emblemàtica, Cultura visual i Patrimoni artístic.

## Obra

* García Mahíques, R. Iconografía e Iconología. Vol. 1. La Historia del arte como Historia cultural. Ediciones Encuentro. p. 496. ISBN 978-84-7490-918-0.
* García Mahíques, R. Iconografía e Iconología. Vol. 2. Cuestiones de método. Ediciones Encuentro. p. 376. ISBN 978-84-7490-968-5.

## Referències

* ↑ «Unitat Docent de Història de l'Art». [Consulta: 8 febrer 2017].
* 1 2 «Diccionari d´historiadors de l'art català, valencià i balear». Institut d'Estudis Catalans. [Consulta: 29 gener 2021].
* ↑ Florilegio de estudios de emblemática : actas del VI Congreso Internacional de Emblemática de The Society for Emblem Studies, A Coruña, 2002, 2004. ISBN 8495289458.
* ↑ «Junta directiva de la SEE». [Consulta: 8 febrer 2017].
* ↑ «Equipo editorial». [Consulta: 8 febrer 2017].
* ↑ «Equip editorial». [Consulta: 8 febrer 2017].
* ↑ «Equipo editorial». Arxivat de l'original el 2017-02-11. [Consulta: 8 febrer 2017].

## Enllaços externs

* pàgina a la Universitat de València
# Àngela Esteve Pérez

Àngela Esteve Pérez (Mislata, 12 de maig de 1912 - Plana Alta, 1998) fou infermera, carlina i humanitària que treballà a Càritas i fou una de les primeres dones de Castelló que circulaven amb moto. També era coneguda com a Angelita.

## Biografia

Va nàixer a Mislata (l'Horta) el 12 de maig de 1912. Era la menuda de cinc germans i, en quedar-se òrfens, ella, amb cinc anys, es va traslladar a viure a Castelló de la Plana acollida per la família carlista de l'advocat Manuel Bellido i Dolors Enric. A Castelló va estudiar fins als 19 anys. Pertanyia a les “Margarites” carlistes i com a tal va participar de les activitats d'aquest col·lectiu on, entre d'altres, va assumir responsabilitats - interventora o apoderada- en les successives eleccions en les que es presentaven els carlistes.
A l'entrada de les tropes rebels a Castelló (juny de 1938), prompte es va convertir en infermera en cap de Front i Hospitals (una organització d'obediència carlista que assistia els ferits de guerra). Aleshores va conèixer i es va fer padrina de guerra d'Isidro Sánchez, un requeté càntabre que formava part de la quarta divisió de Navarra, i que havia estat ferit en el front de la Serra d'Espadà amb qui es casaria més tard, el 27 d'abril de 1942. Va tenir sis fills i una filla.
L'any 1939, quan els franquistes van començar els consells de guerra sumaríssims als republicans, Angelita es va presentar voluntàriament per tal de declarar a favor d'un milicià socialista, Francesc Galmés Sales, amb qui havia travat amistat durant les eleccions de 1936 on ella feia d'apoderada del “partit tradicionalista” i ell d'interventor del socialista.
A més de mestressa de casa i de mantenir la seua nombrosa família, va dedicar-se també a labors humanitàries en Càritas –solia portar a sa casa indigents o transeünts per donar-los menjar-, així com a l'atenció de malalts; de fet, durant 14 anys va acompanyar els qui d'aquests últims volien anar a Lourdes. Va ser una de les primeres dones de Castelló que circulaven amb moto –una Lambretta-, i que utilitzava per a tot tipus d'activitats. Va morir l'any 1998.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Àngela Esteve Pérez». Diccionari Biogràfic de Dones. Barcelona: Associació Institut Joan Lluís Vives Web (CC-BY-SA via OTRS).
# La ricerca della lingua perfetta nella cultura europea

La ricerca della lingua perfetta nella cultura europea (lit. ‘La recerca de la llengua perfecta en la cultura europea’) és un llibre de 1993 d'⁣Umberto Eco sobre els intents d'elaborar un llenguatge ideal. És un assaig en el qual s'utilitza el mite de Babel com a paradigma per connectar pràctiques lingüístiques i socials. Destaca que la recerca d'una llengua perfecta mai ha estat exempta de motivació ideològica. Eco exposa algunes objeccions a la idea i suggereix que una Llengua Auxiliar Internacional, com l'esperanto, és un projecte més realista. Assenyala que la recerca impossible ha tingut alguns efectes secundaris útils (taxonomia, notacions científiques, etc.), però es concentra sobretot en propostes exòtiques. Conté apartats que estan dedicats a Dante, Llull, Kircher, diversos autors del segle XVII i alguns noms menys coneguts d'època posterior. El projecte contemporani per a una Europa política i culturalment unificada ofereix la perspectiva per a una consideració més seriosa del tema.
El tema del llibre, segons l'autor, és una utopia. És la història dels homes a la recerca de la pedra filosofal a fi d'aconseguir el somni impossible. Se centra en la cerca dels homes per trobar la llengua perfecta, un idioma superior que havia de servir per instaurar una fraternitat universal. La llengua triada ha anat canviat al llarg de la història, des de l'antic Egipte fins a l'inventat esperanto.
Eco es planteja sobre la necessitat d'una llengua vehicular única amb la defensa de les tradicions lingüístiques. Es podria crear una llengua perfecta? Abans de tot, la llengua perfecta ha de ser capaç de traduir qualsevol llengua amb la sintaxi corresponent i el lèxic adaptat a la nova llengua de manera perfecta. Hauria de ser una llengua pura, que pogués expressar subtileses modals amb característiques que altres llengües no posseeixen. Aquesta llengua ideal hauria de ser una llengua d'extraordinària flexibilitat amb una gran capacitat per crear neologismes i temes abstractes. Tanmateix, el fet de ser una llengua tan perfecta condicionaria que altres llengües inferiors no fossin capaces de traduir els termes d'aquesta llengua de manera eficaç, amb la qual cosa Eco aconsella deixar de buscar la llengua perfecta.

## Continguts

* D'Adam a Confusio Linguarum
* El pansemiotisme cabalístic
* El llenguatge perfecte de Dante
* L'Ars Magna de Ramon Llull
* La hipòtesi monogenètica i les llengües maternes
* Cabalisme i lul·lisme a la cultura moderna
* El llenguatge perfecte de les imatges
* Llenguatge màgic
* Poligrafies
* Llenguatges filosòfics 'a priori'
* George Dalgarno
* John Wilkins
* Francis Lodwick
* De Leibniz a l'Encyclopédie
* El llenguatge filosòfic des de la Il·lustració fins a l'actualitat
* Les llengües auxiliars internacionals
* Conclusió

## Bibliografia

* ↑ «La búsqueda de la lengua perfecta en la cultura europea» (en castellà). [Consulta: 25 abril 2023].
* ↑ Imparcial, El. «Umberto Eco y la lengua perfecta» (en castellà). [Consulta: 25 abril 2023].
# Jordi Dausà i Mascort

Jordi Dausà i Mascort (Cassà de la Selva, 1 de març de 1977) és un mestre, escriptor i traductor català. És llicenciat en Humanitats. Ha publicat sis novel·les i divuit relats curts en diferents antologies, entre les quals destaquen Els Caus Secrets (2013), Assassins de Girona (2017), Delinqüents (2021) i Històries de Tramuntana (2023). També és autor de dues obres destinades a l'aprenentatge de la llengua catalana i del bloc Tardes de birres.

## Publicacions

* 2010 – Els Fak Eh (Publicacions de l'Abadia de Montserrat) i La caixa de joies (Publicacions de l'Abadia de Montserrat).
* 2010 – Manual de Supervivència (Editorial Montflorit)
* 2012 – El gat de Schrödinger (Editorial Stonberg)
* 2015 – Nits de Matapobres (Brau Edicions)
* 2018 – Lèmmings (Llibres del Delicte)
* 2021 – De sobte pensa en mi (Llibres del Delicte)
* 2023 – Manual de supervivència: una novel·la (reedició revisada, editorial Pagès).
* 2023 – La nit del gall (La Campana)

## Traduccions

* 2022 – L'horror de Dunwich, d'H. P. Lovecraft (Editorial Laertes)
* 2023 – L'home minvant, de Richard Matheson (Editorial Laertes)
* 2023 – La biblioteca d'Arkham, d'H. P. Lovecraft (Editorial Laertes)

## Premis i reconeixements

* Premi Montflorit de novel·la 2010 per Manual de Supervivència.
* Premi del festival Lloret Negre a la millor novel·la negra publicada en llengua catalana 2019 per Lèmmings.

## Referències

* 1 2 Grau, Jordi. «El costat salvatge de Jordi Dausà - 08 juny 2023». El Punt Avui, 08-06-2023. [Consulta: 17 gener 2024].
* ↑ Jordà, Vicenç Pagès; Pagès, Vicenç. «Jordi Dausà: una història de violència», 10-04-2018. [Consulta: 17 gener 2024].
* ↑ Castillón, Xavier. «Jordi Dausà: "No esperava el ‘boom' de la IA" - 07 ago 2023», 17-01-2024. [Consulta: 17 gener 2024].
* ↑ C.González. «Presenten ‘Manual de supervivència' - 10 nov 2010». [Consulta: 17 gener 2024].
* ↑ «El cop de puny de Jordi Dausà». Núvol, 17-06-2017. [Consulta: 17 gener 2024].

## Enllaços externs

* Bloc personal: http://tardesdebirres.blogspot.com/
# David Janer i Oliveras

David Janer i Oliveras (Granollers, 5 de maig de 1973) és un actor català.

## Biografia

Després d'acabar els estudis d'Informàtica al Centre d'Estudis Politècnics de Barcelona, es matricula al Centre d'Activitats Escèniques La Saleta a la seva localitat natal, Granollers. Allà participaria en els seus dos primers espectacles teatrals, El manuscrit del tinent i El somni d'una nit d'estiu.
Més tard va estar lligat a l'escola Carles Lasarte, on va rebre cursos d'interpretació que compaginava amb feines temporals.
Les seves primeres oportunitats arriben de la mà de Televisió de Catalunya, a la qual ha estat lligat durant tot la seva carrera i on participaria en projectes com Temps de Silenci o Laberint d'Ombres, entre d'altres.
El 2001 és escollit per encapçalar, juntament amb Begoña Maestre, la segona "pandilla" protagonista de la sèrie Compañeros després de la sortida d'Antonio Hortelano, Eva Santolaria i companyia. Aquest personatge, que va interpretar durant dues temporades sense arribar a revalidar l'èxit dels seus antecessors, li donaria gran popularitat.
Entre els seus projectes cinematogràfics destaquen Anita no perd el tren, protagonitzada per José Coronado i Rosa Maria Sardà, o Entre viure i somiar, amb Carmen Maura i dues actrius que també van passar per Compañeros: Elena de Frutos i Duna Jove.
Més recentment va col·laborar en diversos capítols de Mesa para cinco a La Sexta, a més d'entrar a formar part del repartiment de Los hombres de Paco a Antena 3, com a investigador d'Assumptes interns.
No hem d'oblidar les seves incursions en el teatre, entre les quals Celobert juntament amb Josep Maria Pou i Marta Calvó, així com les seves incursions en el món de la publicitat amb espots per a la DGT o El Corte Inglés entre d'altres, o la seva participació en videoclips, com és el cas de la cançó San Pedro del grup Revolver.
David està estudiant assignatures de 4t i 5è curs de Filosofia per la UNED, estudis que compagina amb la seva carrera d'actor. Actualment interpreta amb gran èxit d'audiència el paper de Gonzalo de Montalvo a la sèrie Águila roja, emesa per TVE1.

## Trajectòria
### Televisió

* Laberint d'ombres (2000)
* Temps de silenci (2001)
* Compañeros (2001-2002)
* 16 dobles (2002)
* De moda (2004
* El cor de la ciutat (2004)
* Mesa para cinco (2006)
* Mar de fons (2006)
* Cuenta Atrás
* Los Hombres de Paco (2006-2007)
* Águila roja (2009)

### Cine

* Atrapa-la (2000), de Dominic Harari i Teresa Pelegri.
* Anita no perd el tren (2001), de Ventura Pons.
* L'Escala de diamants (2003), de Jordi Marcos.
* Iris TV (2003), de Xavier Manich.
* Entre viure i somiar (2004), de Alfonso Albacete i David Menkes.
* Los girasoles ciegos 2008
* Águila roja: la pel·lícula (2011).

### Teatre

* El manuscrito del teniente
* La enfermedad de la juventud
* El sueño de una noche de verano (1998-1999)
* Celobert (2002-2004)
* Tape (2004).

## Referències

* ↑ «David Janer - IMDbPro». [Consulta: 3 febrer 2019].

## Enllaços externs

* Todotele Arxivat 2011-10-01 a Wayback Machine.
# Rhodnius prolixus

Rhodnius prolixus és una espècie d'hemípter redúvid de la subfamília Triatominae. És un insecte carnívor que s'alimenta de sang. Solen picar persones adormides, prop de la boca, d'on prové el nom anglès "kissing bug", «xinxa petonejadora».
És un dels vectors primaris del paràsit Trypanosoma cruzi que causa la malaltia de Chagas (amb Triatoma infestans). Es diu en castellà "chipo" o "pito"', especialment a Veneçuela i Colòmbia.

## Referències

* 1 2 Nunes-da-Fonseca, Rodrigo; Berni, Mateus; Tobias-Santos, Vitória; Pane, Attilio; Araujo, Helena Marcolla «Rhodnius prolixus: From classical physiology to modern developmental biology». Genesis, 55, 5, 5-2017. DOI: 10.1002/dvg.22995. ISSN: 1526-968X. PMID: 28432816.
* ↑ Fessenden, Marissa «Five Things to Know about Kissing Bugs and Chagas Disease» (en anglès). Smithsonian, 18-11-2015.
* ↑ Dotson, Ellen. «Rhodnius prolixus» (en anglès). -VectorBase. Arxivat de l'original el 2017-08-30. [Consulta: 15 octubre 2018].
# Romandia

Romandia o la Suïssa romanda, també anomenada la Suïssa romana o la Suïssa francesa (en francès: la Suisse romande o la Romandie, en francoprovençal: la Romandie, en alemany: Welschschweiz, en romanx la Svizra romanda o Svizra franzosa, en italià Svizzera Romande o Romandia) és la part de Suïssa on es parla tradicionalment francoprovençal i francès i aquesta darrera és la llengua oficial. Comprèn els cantons de Ginebra, Vaud, Neuchâtel i Jura, així com les zones francòfones dels cantons de Berna, Valais i Friburg. Al voltant d'1,5 milions de persones (el 20 % de la població suïssa) viu a Romandia.
El francès suís i el francès de França són la mateixa llengua amb algunes diferències. Per exemple, com en altres regions de parla francesa, els francòfons suïssos (i també els de Bèlgica) usen septante (setanta) en lloc de soixante-dix (literalment, "seixanta-deu") i nonante (noranta) en comptes de quatre-vingt-dix ("quatre-vint-deu"). En alguns llocs de Romandia, els parlants utilitzen octante o huitante (vuitanta) en comptes del seu homòleg en francès de França quatre-vingt ("quatre-vint").
L'idioma francoprovençal va ser predominant en la major part de les zones rurals d'aquesta regió fins a inicis del segle xx. L'idioma alemany de Suïssa ha retrocedit alguns quilòmetres cap a l'est davant el francès des de finals del segle xix; això es nota principalment al cantó de Valais/Wallis, i queden alguns petits enclavaments aïllats, principalment al cantó del Jura.
El terme Romandia no existeix formalment al sistema polític, però s'usa per a distingir i unificar la població francòfona de Suïssa. El canal de televisió Télévision Suisse Romande (TSR) està destinat precisament a aquesta població, i està sindicat a la TV5.

## Referències

* ↑ «Septante, octant, huitanta, nonante: Construction de quatre-vingts et cent». Arxivat de l'original el 2007-01-01. [Consulta: 13 setembre 2009].

## Vegeu també

* Arpitània
* Suïssa italiana
* Grisons
* Llengües reto-romàniques

## Enllaços externs

* Portal sobre la Suïssa Romanda
* Drets lingüístics de Suïssa Arxivat 2009-07-15 a Wayback Machine.
* Vocabulari romand Arxivat 2006-05-04 a Wayback Machine.
# Net TV

Net TV és una cadena espanyola de televisió digital terrestre que va iniciar les seves transmissions l'any 2002. El seu senyal principal va ser fins al 3 de març del 2008 el canal generalista del mateix nom, Net TV, moment en què va desaparèixer per ser substituït per Intereconomía TV.
Net TV és, junt amb Veo TV, una de les dues concessions de televisió digital terrestre a cadenes privades atorgades l'any 2002. Després de diversos canvis, el seu accionariat s'ha estabilitzat entorn de tres grups de comunicació: Vocento, Intereconomía i Walt Disney.

## Història

Per al rellançament de la TDT realitzat en 2005 Vocento no tenia cap pla en concret, pel qual la gestió dels canals va recaure en l'equip d'Europroduccions (accionista de Net TV, alhora que participada per Vocento). L'estratègia de la productora madrilenya va ser llançar un canal generalista alimentat amb els continguts de la xarxa de televisions locals de Vocento (Punto TV) i aprofitar l'altre senyal concedit pel Govern per a una cadena dedicada al gènere musical, batejada com a Fly Music.
Net TV es podia sintonitzar en el mux 66 de TDT, el qual compartia amb els dos canals Veo TV i Teledeporte de TVE. Fly Music emetia pel mux adjudicat a Telecinco, el 68. Net també estava disponible en els proveïdors de cable com ONO o Imagenio.
El 13 de febrer del 2008, es va fer públic un moviment accionarial en el qual es donava entrada a Walt Disney Ibérica, i per la que el Grup Intereconomía augmentava la seva participació i aconseguint la gestió d'un dels canals, Net TV. El 3 de març de 2008 Intereconomía TV substituïa a Net TV, aconseguint així la seva tornada a l'emissió estatal per TDT després d'haver emès el seu canal primer a Veo TV, i a SET en VEO fins a l'any 2006.

## Programació

La programació del canal Net TV provenia, majoritàriament, de la xarxa de televisions locals de Vocento, Punt TV.
Gran part de la seva programació estava dedicada a l'emissió de telenovel·les, sent la primera cadena espanyola que va emetre la novel·la mexicana Rebel.
* Telenovel·les: Rebelde, La esposa virgen, El manantial, Luz María, Soledad, Ser bonita no basta, Luisa Fernanda, ...
* Cinema
* Programes de cuina: Cocina para Dos
* Sèries: Lassie, Píxels, Prime Time, En Buena Compañía, ...
* Documentals
* Esports: KO Classic
* Dibuixos animats: Saiyuki, Slam Dunk, Daiguard
* Zàping: Punto Zapping, Spotmanía...

## Accionariat
### 2002-2004

* TF1 (França) 7,0%
* SIC (Portugal) 7,0%
* Radio Intereconomia 8,0%
* Europroducciones 9,0%
* Viaplus 18,0%
* Globomedia 12,0%
* Telson 12,0%
* Prensa Española - ABC 25,0%

### 2004-2006

* Pantalla Digital (Vocento) 53,57%
* Urecor (Altadis) 18%
* Europroducciones 9,84%
* Radio Intereconomia 8,75%
* SIC (Portugal) 7,65%
* Dinamia 2,19%

### 2008

* Pantalla Digital (Vocento) 55%
* Homo Videns (Grupo Intereconomía) 25%
* Walt Disney Company Iberia 20%

## Referències

* ↑ «Moncloa deniega a Vocento la autorización para vender el 25% de su TDT a Viacom» (en castellà). El Español, 01-09-2017. [Consulta: 22 novembre 2020].

## Enllaços externs

* Lloc web oficial de la cadena de televisió Net TV
# James Murdoch

James Rupert Jacob Murdoch (nascut el 13 de desembre de 1972) és un home de negocis britànic-americà.
Murdoch va néixer al Regne Unit. És el fill més jove de Rupert Murdoch. Als tretze any son pare va canviar la seva ciutadania i la del fill. L'any 1985, el seu pare va deixar la seva ciutadania australiana per esdevenir un ciutadà dels Estats Units.
Ha treballat en els negocis internacionals de la seva família. El 2012 va haver de deixar la presidència del grup Sky després d'un escàndol de furoneria de comunicacions telefòniques per tal d'obtenir notícies. Ofcom, el servei públic britànic de supervisió de les emissores i telecomunicacions, va dir: «La conducta de James Murdoch a diverse ocasions va ser inferior a l'estàndard que s'esperava del conseller delegat i del president.»
El juliol 2020 va abandonar el consell d'administració del grup familiar News Corp (casa mare de Fox News, New York Post, Wall Street Journal i el London Times) en discrepar amb la línia ultraconservadora de son pare Rupert i de son germà gran Lachlan. Es troba més afí al Partit Democràtic i entre d'altres no comparteix l'escepticisme de Rupert sobre el canvi climàtic.

## Referències

* ↑ Ruddick, Graham «James Murdoch: has the heir apparent changed more than his look?» (en anglès). The Guardian, 29-01-2016.
* ↑ "James Murdoch: A chip off the old block?" BBCNews, 4 November 2003; retrieved 2012-11-6.
* ↑ Tuccille, Jerome. (1989). Rupert Murdoch: Creator of a Worldwide Media Empire, p. 103.
* ↑ Sabbagh, Dan «Sky might be 'fit and proper', but Ofcom has harsh words for James Murdoch» (en anglès). The Guardian, 20-09-2012.
* ↑ Berr, Jonathan «James Murdoch Quits News Corp Board Over Editorial Issues» (en anglèsl data = 31 de juliol del 2020). Forbes.

## Enllaços externs

* «James Murdoch». Forbes.
# Dea Matrona

A la mitologia celta o gal·la, la Dea Matrona ("deessa mare") és la deessa que dona el seu nom al riu Marne (antic riu Matrŏna) un dels afluents del Sena i un dels rius més llargs de l'antiga Gàl·lia. El teònim Mātr-damunt-ā, en llengua gal·la, significa "gran mare". Per aquest motiu, la deessa del Marne o Matrona ha estat interpretada com una deessa mare.
Moltes imatges religioses gal·les, incloent-hi les senzilles figuretes de terracota produïdes en sèrie per a ser utilitzades als templets dintre de les cases, descriuen deesses mare nodrint criatures o sostenint fruites, altres menjars, o petits gossets. També són representades a les làpides. A moltes zones, aquesta Matronae va ser representada en tríades o grups de tres, encara que de vegades només n'apareixen dues, ben presents a tota l'Europa del nord.
Es creu que el nom de la figura mitològica gal·lesa Modron, deessa mare del déu Mabon, deriva de Matrona. Per analogia, la Dea Matrona pot haver estat concebuda pels antics gals com la mare del déu Maponos.
Pel fet que el riu Marne travessa la Xampanya i banya les ribes de la vila de Châlons-en-Champagne, hi ha la possibilitat que aquesta deessa fos important pel poble dels gals catalauns. Segons el Res Gestae (al llibre XV, paràgraf XI)', de l'historiador i militar romà Ammià Marcel·lí (IV dC), els gals catelauni i els remi habitaven aquesta zona del Marne, a la Belgica Secunda.

## Referències

* ↑ Antics autors es refereixen al riu Marne com Matrona entre ells Juli Cèsar, Ammià Marcel·lí, Dècim Magne Ausoni and Sidoni Apol·linar. Charlton T. Lewis and Charles Short. «A Latin Dictionary, 'Matrona'». Perseus, Tufts University, 1879. [Consulta: 1r maig 2014].
* ↑ Xavier Delamarre. Dictionnaire de la langue gauloise. Errance, 2003, p. 219. ISBN 2-87772-237-6.
* ↑ Jacques Lacroix. Les noms d'origine gauloise - La Gaule des dieux. Errance, 2007, p. 59–60. ISBN 2-87772-349-6.
* ↑ Miranda J. Green. Symbol and Image in Celtic Religious Art. Routledge, 1989, p. 188–204. ISBN 0-415-08076-2.
* ↑ Jones, Mary. «Jones' Celtic Encyclopedia». [Consulta: 4 maig 2014].

## Bibliografia

* Beck, Jane (1970) "The White Lady of Great Britain and Ireland", in: Folklore 81:4.
* Loomis, Roger (1945) "Morgain La Fee and the Celtic goddesses", in: Speculum. 20:2.
* Meier, Bernhard (1998) Dictionary of Celtic Religion and Culture; Cyril Edwards, trans. Woodbridge: Boydell and Brewer.

## Vegeu també

* Aveta, una altra deessa mare gal·la.