OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Fira de Reus

La Fira de Reus és un organisme local organitzador de les fires de la ciutat de Reus.
L'activitat firal a Reus troba el seu origen en el mercat dels dilluns per concessió reial el 1309, i el comerç de l'aiguardent, especialment, al segle xviii.
La primera manifestació firal a la ciutat es va produir el 1925 amb el Primer salón de la electricidad aplicada a la agricultura. A partir de 1942 es va celebrar la primera Feria Provincial de Muestras i el 1948 es va celebrar la segona Feria Oficial de Muestras de la Provincia de Tarragona, que el 1976 va esdevenir EXPROREUS (anagrama d'Exposició Provincial de Reus), una fira convertida en anual per exposar productes de totes les branques anomenada també Fira Catalana del Consumidor.
Inicialment, les fires es feien al Passeig de Mata i després, a l'antiga estació de Renfe propera a la plaça dels Màrtirs, avui plaça de la Llibertat. El 1978 l'ajuntament va construir en aquests terrenys el Palau de Fires i Congressos de Reus. Més tard, el Palau es va ampliar (2000) i s'hi desenvolupen altres Fires (Expo nuvis, Saló de l'Automòbil d'ocasió SAO, Parc Infantil de Nadal…) i Congressos.
Les instal·lacions constaven de 3 sales d'exposició, un saló d'actes, un auditori, les Sales Gaudí i Fortuny, i les Sales de Comissions. L'aparcament era inexistent encara que s'utilitzà l'aparcament del centre comercial Pryca (actual Carrefour), mitjançant un conveni.
El 2007 la Fira es va traslladar a unes instal·lacions provisionals als antics terrenys de Renfe a l'avinguda del Comerç. L'antic palau fou venut a l'empresa Metrovacesa per construir un centre comercial i amb els diners que s'obtindrien de la venda es va iniciar la construcció d'un nou palau a la zona industrial al polígon entre l'autovia de Bellissens i la carretera de Tarragona, a la zona del nou hospital local. Aquest nou palau fou inaugurat per a l'exposició de l'any 2011. L'antic palau, tot i que era una construcció recent, i arranjada només sis anys abans, fou enderrocat i es va començar la construcció del centre comercial. Les obres es van aturar temporalment el 2010 quan l'empresa Metrovacesa va entrar en crisi i no van fer front al pagament de la venda del terreny. El centre fou inaugurat finalment el 6 de novembre de 2015.
El nou recinte firal, que ara es diu Centre de Fires i Convencions disposa d'unes instal·lacions modernes i funcionals de 24.000 m². A la planta baixa hi ha l'auditori exterior de 4.600 m2 on hi cap un miler de persones, a més de tres sales firals. A la planta primera, hi ha l'auditori Antoni Gaudí, amb capacitat per a 754 persones. S'hi poden trobar dues sales d'actes i deu sales de reunions, a més de la sala de juntes i la sala de premsa. A la segona planta hi ha una sala de juntes, i dues sales de gran capacitat, de 106 i 224 m2, respectivament.

## Referències

* ↑ Reusdigital, E. Canovaca/. «La Fira es ven com un "carrer comercial" més de Reus - 06 nov 2015». [Consulta: 29 setembre 2024].
* ↑ «Fira de Reus». Ajuntament de Reus. Arxivat de l'original el 2015-06-18. [Consulta: 31-V-2015].

## Enllaços externs

* Fira de Reus
# Eric Adams (polític)

Eric Leroy Adams (nascut l'1 de setembre de 1960) és un polític estatunidenc i antic oficial de policia. És el 110è alcalde de la ciutat de Nova York des de l'1 de gener de 2022.
Adams va servir com a oficial a la Policia de Trànsit de Nova York i després al Departament de Policia de Nova York durant més de 20 anys, jubilant-se amb el rang de capità. Va servir al Senat de l'estat de Nova York del 2006 al 2013, representant el 20è districte del Senat, per Brooklyn. El novembre de 2013, Adams va ser escollit president del districte de Brooklyn. Va ser reelegit el novembre de 2017 i va ser el primer afroamericà a ocupar el càrrec.
El 17 de novembre de 2020, Adams va anunciar la seva candidatura a l'alcaldia de la ciutat de Nova York. Les primeres enquestes van mostrar que Adams només anava per darrere d'Andrew Yang, que es va beneficiar del reconeixement del seu nom de la seva candidatura presidencial demòcrata el 2020. El 6 de juliol de 2021, Associated Press va declarar Adams guanyador de les primàries de l'alcaldia demòcrata de 2021. Adams va derrotar el republicà Curtis Sliwa a les eleccions generals amb una victòria contundent.
Adams va jurar com a alcalde poc després de la mitjanit de l'1 de gener de 2022. Com a alcalde, Adams ha adoptat el que es considera un enfocament dur amb la delinqüència i ha reintroduït una unitat de policia de paisà que havia estat dissolta per l'administració anterior. En els esforços per millorar els nivells de vida de la ciutat, ha implementat una política de tolerància zero sobre les persones sense llar que dormen als vagons del metro.

## Referències

* ↑ «Eric Adams será el segundo alcalde negro en la historia de Nueva York» (en castellà). El País, 02-11-2021. [Consulta: 3 novembre 2021].
* ↑ Nia Prater=. «Andrew Yang Leads NYC Mayoral Race in New Poll». Intelligencer, 19-04-2021. Arxivat de l'original el 9 juliol 2021. [Consulta: 7 juliol 2021].
* ↑ «Eric Adams poised to be New York's next mayor», 07-07-2021. Arxivat de l'original el 3 novembre 2021. [Consulta: 23 setembre 2021].
* ↑ Miller, Ryan. «Eric Adams is poised to be New York City's next mayor. Who is he?», 07-07-2021. Arxivat de l'original el 9 setembre 2021. [Consulta: 23 setembre 2021].
* ↑ Doherty, Erin «Eric Adams wins New York City mayoral race». Axios, 02-11-2021 [Consulta: 2 novembre 2021].
# Naiara Moreno Aznar

Naiara Moreno Aznar (Saragossa, 29 d'abril de 1997) és una cantant aragonesa, concursant i guanyadora d'Operación Triunfo 2023.

## Biografia

Va néixer a Saragossa, el 29 d'abril de 1997, es va criar al municipi saragossà de Pastriz, d'on és la seva família, i és la gran de sis germans. Naiara ha estat cantant de l'orquestra aragonesa Nova Alaska, fins al seu pas per Operación Triunfo 2023.

## Cursa artística

Naiara va participar en Cántame una canción, concurs que es va emetre el 2010. La seva carrera professional en la música va començar com a cantant de l'orquestra Nova Alaska, on va actuar per diferents municipis i ciutats d'Espanya, especialment a l'Aragó.
El 6 de juliol de 2023, Naiara es va presentar al càsting d'Operación Triunfo a Saragossa. La cantant va ser seleccionada, i va aconseguir passar les diferents fases fins a arribar a la Gala 0, on va actuar per primera vegada al programa el 20 d'octubre de 2023, amb la cançó «Me Muero» de La Quinta Estación. En el seu pas pel programa, va aconseguir ser nòmada favorita del públic en tres ocasions, i va aconseguir un èxit especial a Saragossa, juntament amb Juanjo Bona, cantant jotes durant el seu pas, i donant visibilitat a Aragó.
El 5 de febrer del 2024, Naiara es va convertir en finalista d'Operación Triunfo gràcies a la puntuació atorgada pels membres del jurat, i el 19 de febrer va ser proclamada com a guanyadora de l'edició cantant «Sobreviviré» de Mónica Naranjo amb un 49% dels vots, el màxim en la història del concurs musical.

## Referències

* ↑ LOS40. «Naiara, ganadora de 'OT 2023': así ha quedado la clasificación final de Operación Triunfo | LOS40» (en espanyol europeu). LOS40, 19-02-2024. [Consulta: 22 febrer 2024].
* 1 2 «De Jotalent y la orquesta Nueva Alaska a la final de 'Operación Triunfo' con la jota por bandera» (en espanyol europeu). CARTV, 19-02-2024. [Consulta: 22 febrer 2024].
* 1 2 «La orquesta Nueva Alaska ficha nuevas voces por el ingreso de Naiara en OT» (en castellà). Heraldo de Aragón. [Consulta: 24 febrer 2024].
* ↑ «Naiara y Amaia, dos ganadoras de OT, se conocieron de niñas en otro programa» (en castellà). Heraldo de Aragón. [Consulta: 24 febrer 2024].
* ↑ Digital, Aragón. «Madrugones, acampadas y lágrimas: locura en la firma de Operación Triunfo en Zaragoza» (en castellà). Aragón Digital, 27-01-2024. [Consulta: 22 febrer 2024].
* ↑ Aragón, Heraldo de. «Así fue la emocionante jota que cantaron los aragoneses en la gala de OT 2023» (en castellà). heraldo.es. [Consulta: 22 febrer 2024].
* ↑ Aragón, Heraldo de. «Vídeo: Vídeo | Naiara, campeona de OT y el pabellón Príncipe Felipe explota de alegría» (en castellà). heraldo.es. [Consulta: 22 febrer 2024].
* ↑ Rabal, Lola. «Naiara se corona ganadora de ‘OT 2023’ con un porcentaje abrumador» (en castellà), 20-02-2024. [Consulta: 24 febrer 2024].
# Ramon Jufresa i Lluch

Ramon Jufresa i Lluch (Barcelona, 18 d'abril de 1970) és un jugador d'hoquei sobre herba català, ja retirat, guanyador d'una medalla olímpica. És germà del també jugador d'hoquei Pere Jufresa.
Amb 22 anys va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1992 celebrats a Barcelona (Catalunya), on va aconseguir guanyar un diploma olímpic en la competició masculina d'hoquei sobre herba en finalitzar cinquena posició final. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1996 realitzats a Atlanta (Estats Units) va aconseguir guanyar la medalla de plata en aquesta competició. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 2000 realitzats a Sydney (Austràlia), els seus últims Jocs Olímpics, finalitzà en novena posició. Al llarg de la seva carrera ha guanyat una medalla en el Campionat del Món d'hoquei sobre herba.
A nivell de clubs tota la seva carrera al Club Egara de Terrassa, amb qui guanyà set Lligues espanyoles (1992, 1993, 1996 i 1998-2001), quatre Copes del Rei (1993, 1998, 1999, 2000) i cinc Campionats de Catalunya (1994, 1998-2001).

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – Ramón Jufresa». [Consulta: 20 febrer 2025].
* ↑ Estapé, Sergi. «Una medalla de plata amb regust d’or», 01-08-2021. [Consulta: 20 febrer 2025].
* ↑ «Comité Olímpico Español», 17-03-2023. [Consulta: 20 febrer 2025].
* ↑ «Ramon Jufresa Lluch | enciclopedia.cat». [Consulta: 20 febrer 2025].
# Daniel Amatriaín i Vila

Daniel Amatriaín i Vila (Barcelona, 10 de setembre de 1966), més conegut com a Dani Amatriaín, és un ex-pilot de motociclisme català que competí internacionalment durant la dècada de 1980 i començaments de la de 1990. El seu millor resultat fou un podi al Campionat del Món de Superbike, en acabar tercer a la ronda d'Espanya el 1992. Aquell mateix any fou Campió d'Europa de Superbike. A banda, guanyà el Campionat d'Espanya de velocitat en categoria Superbike l'any 1990 i el de resistència dos anys seguits (1987 i 1988).
Un cop retirat de la competició passà a dedicar-se a la representació de pilots professionals, havent estat durant anys el mànager de Jorge Lorenzo, fins que el mallorquí en prescindí el 2008 per un seguit de desavinences entre tots dos.

## Trajectòria esportiva

Debutà en competició al Campionat del Món de Motociclisme de velocitat la temporada de 1987 a la categoria de 500cc, amb una Honda. L'any següent repetí categoria, i el 1989 provà sort a la de 250cc, repetint-hi el 1991 amb una Aprilia.
Simultàniament, competí al Mundial de Superbike entre els anys 1990 i 1993, havent estat el seu millor resultat global el vuitè lloc final obtingut la temporada de 1992 en aquesta darrera competició.

## Resultats al Mundial de motociclisme

| Any | Categoria | Moto | Curses | Victòries | Podi | Pole | Fast lap | Punts | Posició |
| 1987 | 500cc | Honda | 7 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | - |
| 1988 | 500cc | Honda | 12 | 0 | 0 | 0 | 0 | 7 | 25è |
| 1989 | 250cc | Honda | 14 | 0 | 0 | 0 | 0 | 14 | 26è |
| 1991 | 250cc | Aprilia | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | - |
| Total | | | 34 | 0 | 0 | 0 | 0 | 21 | |

## Referències

* ↑ «Seudonimos de famosos» (en castellà). humano.ya.com. Arxivat de l'original el 26 de novembre 2011. [Consulta: 2 maig 2011].
* ↑ «El Motociclismo, por Dani Amatriain» (PDF) (en castellà). Hemeroteca. El Mundo Deportivo, 01-01-1990. [Consulta: 2 maig 2011].
* ↑ Herreros, Francisco; Aznar, José Luis. «Pilotos españoles en el Mundial». A: Historia del motociclismo en España (en castellà). Barcelona: RACC, 1998, p. 230. ISBN 84-920886-5-6.
* 1 2 «Daniel Amatriain profile» (en anglès). worldsbk.com. Arxivat de l'original el 8 de març 2012. [Consulta: 2 maig 2011].
* ↑ «Dani Amatriaín deja el Mundial después de 24 años "de pasión"» (en castellà). marca.com, 30-10-2008. [Consulta: 2 maig 2011].
* ↑ «Dani Amatriaín es defensa». avui.cat, 20-06-2009. [Consulta: 2 maig 2011].
* ↑ «Daniel Amatriain's profile» (en anglès). motogp.com. Arxivat de l'original el 5 d’octubre 2012. [Consulta: 2 maig 2011].
* ↑ Noyes, Dennis. «Dani Amatriaín». A: SOLO MOTO Grand Prix 89 (en castellà). Barcelona: Alesport, SA, tardor 1989, p. 28.
* ↑ «Daniel Amatriain» (en anglès). motogp.com. Arxivat de l'original el 5 d’octubre 2012. [Consulta: 20 juny 2011].

## Enllaços externs

* Vídeo amb una entrevista a Amatriaín del 2006 Arxivat 2019-04-06 a Wayback Machine. (anglès)
* Imatge d'Amatriaín cap al 2005
# Teatre Apol·lo (Vilanova i la Geltrú)

El Teatre Apol·lo és una obra de Vilanova i la Geltrú (Garraf) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Va existir del 1899 al 2005.

## Descripció

Edifici aïllat de grans dimensions, de planta rectangular amb coberta de teula a dues vessants. Els murs són de fusta i maó vist. La composició de la façana era originalment simètrica, però s'han modificat les obertures, trencant aquesta simetria. A la part posterior hi ha un cos annex de planta poligonal, amb dos nivells i coberta de teula.
Malgrat que no consta que s’hi hagués fet cap funció de circ, l’Apol·lo de Vilanova i la Geltrú era, tipològicament parlant, un teatre circ; el darrer dels de Catalunya. El valor arquitectònic de l’Apol·lo era la seva singularitat. Es distingia per tenir unes característiques inusitades en un teatre a la italiana convencional. L’edifici es componia de dues parts ben diferenciades morfològicament, estructural i constructiva: la circular, destinada segons el cas al públic i a l’arena central, i la caixa escènica, on s’allotjaven també els camerinos. El sistema estructural de la part circular consistia en dues rodelles de pilars de fusta, mentre que la caixa escènica i els camerinos eren de maó.
La construcció té un interès, a més d'històric, tipològic, ja que constitueix un dels escassos exemples d'un cert tipus de local popular d'espectacles de les darreries del segle passat.

## Història

L’origen de l’Apol·lo se situa l’any 1878, quan el marquès de Samà compra un hort que havia estat dels carmelites davant de l’Hospital i obre al públic els Jardins d’Apol·lo, a l’interior dels quals aixeca una sala de ball i l’any 1884 un cafè, just quan cedeix el recinte a l’Hospital. El 20 de maig del 1899 s’inaugura el Teatre Circ Apol·lo, amb materials procedents d’un teatre anterior de Vilanova: el Tívoli. L’any 1907 tenen lloc les primeres sessions de cinema, la programació de les quals pren protagonisme al llarg dels anys cinquanta, alternada amb balls organitzats pel Fomento Vilanovés.
Jean Guy Lecat, que era director tècnic de les Bouffes du Nord i cercador de llocs teatrals de Peter Brook, coneixia la sala des de 1998, la qual l’havia seduït per la seva originalitat i el seu valor espacial. L’any 2004 l’Ajuntament de Vilanova li encarrega un informe sobre la reobertura del local. En l’escrit que va presentar valorava la força teatral d’un lloc que mantenia viva la seva memòria. L’informe es va entregar el mes de desembre i al cap d’un mes el teatre fou pres per les flames. Un «accident» acabà amb la seva existència.

## Referències

* 1 2 3 4 Ramon i Graells, Antoni. «Teatre Circ Apol·lo». Enciclopèdia de les Arts Escèniques Catalanes. Institut del Teatre (reconeixement).
* 1 2 3 4 «Teatre Apol·lo». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 novembre 2017].
# Teatre de l'Orfeó Calellenc

El Teatre de l'Orfeó Calellenc és una obra del municipi de Calella (Maresme) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Per l'estructura i les principals finestres, l'edifici és d'estil historicista; cal destacar les finestres arabitzants del pis superior, el fris i les obertures a l'estil dels grans monuments de Mesopotàmia de la planta. Els elements historicistes contrasten força amb la balustrada del balcó i les columnes de la porta d'accés principal, que corresponen a algunes modificacions fetes a la dècada dels anys 20. Cal esmentar que aquest mateix any el teatre fou adquirit pel nounat Orfeó Calellenc per subscripció pròpia.

## Referències

* ↑ «Teatre de l'Orfeó Calellenc». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 juny 2015].

## Enllaços externs

* Teatre de l'Orfeó Calellenc Arxivat 2015-02-23 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Coelorinchus kaiyomaru

Coelorinchus kaiyomaru és una espècie de peix de la família dels macrúrids i de l'ordre dels gadiformes. Va ser descrit pels ictiòlegs japonesos Takao Arai i Tornio Iwamoto el 1979, que el va distingir del Coelorinchus innotabilis amb se'l solia confondre.

## Morfologia

Els adults poden assolir 43 cm de llargària total.

## Alimentació

Menja decàpodes, gastròpodes i poliquets.

## Hàbitat

És un peix marí d'aigües profundes que viu entre 625-1150 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nova Zelanda, Tasmània i les Illes Malvines.

## Referències

* 1 2 3 Luna, Susan M.; Bailly, Nicolas. «Coelorinchus kaiyomaru Arai & Iwamoto, 1979 Campbell whiptail» (en anglès). Fishbase. [Consulta: 13 juliol 2022].
* 1 2 Arai, Takao; Iwamoto, Tornio «A New Species of the Macrourid Fish Genus Coelorinchus from off Tasmania.New Zealand.and the Falkland Islands». Japanese Journal of Ichthyology, 26, 3, 1979, pàg. 238-246. DOI: 10.11369/jji1950.26.238.
* ↑ Cohen, D.M., T. Inada, T. Iwamoto i N. Scialabba 1990. FAO species catalogue. Vol. 10. Gadiform fishes of the world (Order Gadiformes). An annotated and illustrated catalogue of cods, hakes, grenadiers and other gadiform fishes known to date. FAO Fish. Synop. 10 (125). 442 p.
* ↑ Cohen, D.M., T. Inada, T. Iwamoto i N. Scialabba 1990.
* ↑ Paulin, C., A. Stewart, C. Roberts i P. McMillan, 1989. New Zealand fish: a complete guide. National Museum of New Zealand Miscellaneous Series Núm. 19. xiv+279 p.
* ↑ Paxton, J.R., D.F. Hoese, G.R. Allen i J.E. Hanley, 1989. Pisces. Petromyzontidae to Carangidae. Zoological Catalogue of Australia, Vol. 7. Australian Government Publishing Service, Canberra, 665 p.

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Geistdoerfer, P. 1990. Macrouridae. p. 541-563. A J.C. Quero, J.C. Hureau, C. Karrer, A. Post i L. Saldanha (eds.) Check-list of the fishes of the eastern tropical Atlantic (CLOFETA). JNICT, Lisboa; SEI, París; i UNESCO, París. Vol. 2.
* Iwamoto, T. i E. Anderson, 1994. Review of the grenadiers (Teleostei: Gadiformes) of southern Africa, with descriptions of four new species. Ichthyol. Bull. J.L.B. Smith Inst. Ichthyol. (61):1-28.
* Iwamoto, T. 1999. Order: Gadiformes. Macrouridae (sometimes Coryphaenoididae, Bathygadidae, Macrourididae, Trachyrincidae, in part, in literature). p. 1986-1992. A K.E. Carpenter i V.H. Niem (eds.) FAO species identification guide for fishery purposes. The living marine resources of the WCP. Vol. 3. Batoid fishes, chimaeras and bony fishes part 1 (Elopidae to Linophrynidae). FAO, Roma.
# Rizobial

Els rizobials (Rhizobiales) és un ordre d'alfaproteobacteris. Són gramnegatius. Els rhizobia, que són fixadors de nitrogen i són simbiòtics en les arrels de les plantes. apareixen en diverses famílies diferents aquí. Els Bradyrhizobiaceae, Hyphomicrobiaceae, Phyllobacteriaceae, i Rhizobiaceae són les quatre famílies que contenen, com a mínim, sis gèneres de bacteris fixadors de nitrogen en nòduls radiculars de les lleguminoses. Exemples són els gèneres Bradyrhizobium i Rhizobium. Espècies de Methylocystaceae són metanotrofs, que usen metanol (CH₃OH) o metà (CH₄) acom única font de carboni i d'energia. Altres gèneres importants són Bartonella (patogen) i Agrobacterium (usat en enginyeria genètica).

## Bibliografia

* Kuykendall, L.D., J.M. Young, E. Martinez-Romero, A. Kerr, and H. Sawada. 2005. Genus Rhizobium, a highly divergent genus in a revised family, the Rhizobiaceae. In: Bergey's Manual of Systematic Bacteriology, 2nd Edition, 2nd Volume. George Garrity, (Ed.) Springer-Verlag, New York, NY,, pp. 324–340.
* Chen, W. X., E.T. Wang, and L.D. Kuykendall. 2005. Genus Mesorhizobium, Family Photobacteriaceae. In: Bergey's Manual of Systematic Bacteriology, 2nd Edition, 2nd Volume. George Garrity, (Ed.) Springer-Verlag, New York, NY, pp. 403–408
* Kuykendall, L. D. and Dazzo, F.B. 2005. Allorhizobium. In Brenner, Krieg, Staley and Garrity (Editors), The Alpha-, Beta-, Delta- and Epsilonproteobacteria, The Proteobacteria, Part C, Bergey’s Manual of Systematic Bacteriology, 2nd. Ed., Vol. 2, Springer, New York, NY, pp. 345–346.
* Kuykendall, L.D. 2005. Genus Bradyrhizobium, family Bradyrhizobiaceae. In: Bergey's Manual of Systematic Bacteriology, 2nd Edition, 2nd Volume. George Garrity, (Ed.) Springer-Verlag, New York, NY, pp. 438-443.
* Kuykendall, L. D. 2005 Genus Azorhizobium. In Brenner, Krieg, Staley and Garrity (Editors), The Alpha-, Beta-, Delta- and Epsilonproteobacteria, The Proteobacteria, Part C, Bergey’s Manual of Systematic Bacteriology, 2nd. Ed.,Vol. 2, Springer, New York, NY, pp. 505–506.
# Hipocreàcies

Els Hypocreaceae són una família de fongs. Les espècies d'aquesta família normalment tenen colors brillants dels seus ascocarps. típicament de color groc, taronja o vermell. Giuseppe De Notaris proposà aquesta família el 1844. Té uns 22 gèneres i 454 espècies.

## Gèneres

* Aphysiostroma
* Cladobotryum
* Gliocladium
* Hypocrea
* Hypocreopsis
* Hypomyces
* Mycogone
* Nectria
* Podostroma
* Protocrea
* Rogersonia
* Sarawakus
* Sepedonium
* Sphaerostilbella
* Sporophagomyces
* Stephanoma
* Trichoderma

## Referències

* ↑ «Osservazione su alcuni generi e specie della tribu dei Pirenomiceti sferiacei» (en italian). Giornale botanico Italiano, 2, 1844, pàg. 38-55.
* ↑ Kirk PM, Cannon PF, Minter DW, Stalpers JA.. Dictionary of the Fungi. 10a edició. Wallingford: CABI, 2008, p. 332. ISBN 978-0-85199-826-8.
# Protarchaeopteryx robusta

Protarchaeopteryx robusta és una espècie de dinosaure teròpode oviraptorosaure, que va viure a mitjan període Cretaci, fa aproximadament 124 milions d'anys, en l'Aptià, en allò que avui en dia és Àsia.
De la grandària d'un gall dindi, tenia plomes ben desenvolupades en la seva curta cua i altres simètriques en les seves extremitats davanteres, que eren llargues i lleugeres. Els seus ossos eren buits, com en les aus modernes, i tenia una fúrcula. Sembla ser un dels membres més primitius del grup Oviraptorosauria, i les seves grans dents incisives suggereixen que estava estretament emparentat amb l'incisivosaure, o fins i tot que es tractés del mateix gènere. Probablement era herbívor o omnívor. També posseïa un bec incipient, potes aptes per a la velocitat i cap allargat. Feia 1 metre de longitud i 70 centímetres d'altura.
Protarchaeopteryx és conegut per restes fòssils trobades en la Formació de Yixian, a la Xina, i va viure en el període Cretaci Inferior. Probablement és un animal més primitiu que els arqueòpterix, la qual cosa el converteix en un teròpode no aviari i no en una veritable au. A causa del fet que les aus modernes amb plomes simètriques no poden volar i que l'estructura esquelètica del Protoarchaeopteryx no hagués suportat el vol amb aleteig, se suposa que es tractava d'animals terrestres.

## Referències

* ↑ Qiang, Ji «A Chinese archaeopterygian, Protarchaeopteryx gen. nov.» (pdf). Geological Science and Technology (Di Zhi Ke Ji), 1997, pàg. 38-41 [Consulta: 6 febrer 2015].