OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bruno Zevi

Bruno Zevi (Roma, 22 de gener de 1918 - 9 de gener de 2000) fou un arquitecte, crític d'art i polític italià.

## Biografia

Va néixer a Roma, en una família jueva, i va aconseguir la "maturità" (batxillerat) clàssica al Liceo Tasso. El 1938, com a resultat de les lleis racials, va deixar Itàlia, i va viatjar a Londres i després els Estats Units.
Es va doctorar en arquitectura a Harvard amb Walter Gropius i va estudiar l'obra de Frank Lloyd Wright, obra que va contribuir a divulgar a Itàlia amb nombros llibres i articles al llarg de tota la seva vida.
A la seva tornada a Europa, el 1943, va participar en la lluita antifeixista al costat del Partito d'Azione. El 1944 va fundar l'Associazione per l'Architettura Organica (APAO) i l'any següent la revista Metron-architettura, i es va convertir en un dels teòrics més rellevants del Racionalisme italià de la postguerra.
El 1948 va esdevenir professor d'Història de l'arquitectura de la IUAV de Venècia i el 1964 de la facultat d'Arquitectura de la Universitat de La Sapienza de Roma. Va dimitir dels seus càrrecs acadèmics el 1979, després d'haver denunciat l'estat de degradació cultural i l'excessiva burocratització de la universitat.
Del 1954 al 2000 escriu columnes setmanals sobre arquitectura a Cronache i a L'Espresso i el 1955 funda la revista mensual L'architettura-cronache e storia, que dirigirà fins al 2000.
Va ser nomenat doctor honoris causa per les universitats de Buenos Aires, Michigan i per la Politècnica de Haifa. També va ser anomenat membre honorari del Royal Institute of British Architects i de l'American Institute of Architects, secretari general de l'Istitut Nazionale di urbanstica (INU), acadèmic de San Luca, vicepresident de l'Istitut Nazionale di Architettura (In/Arch). L'any 1979 va ser elegit president emèrit del Comitato Internazinale dei Critici di Architettura(CICA). El 1988 va esdevenir President d'Honor del Partit Radical. El 1998 va ser un dels principals fundadors del Partit d'Acció Liberal Socialista.

## Obres Principals

* Verso un'architettura organica, Torí: Einaudi, 1945
* Saper vedere l'architettura, Torí: Einaudi, 1948
* Storia dell'architettura moderna, Torí: Einaudi, 1950
* Poesia dell'architettura neoplastica, Torí: Einaudi, 1953
* Il linguaggio moderno dell'architettura, Torí: Einaudi, 1973

## Enllaços externs

* Architettura Organica
* Fondazione Bruno Zevi
# Riu Klickitat

El Klickitat és un afluent del Columbia, d'unes 96 milles (154 km) de llargada, al centre-sud de Washington (EUA). Drena una altiplà a la banda oriental de Cascade Range al nord-est de Portland, Oregon. Abasta una conca hidrogràfica de 3.500 km². El 1986 10 milles (16 km) del riu foren designades Wild and Scenic des de la confluència amb Wheeler Creek, prop del poble de Pitt, fins a la confluència amb el riu Columbia.
El Klickitat neix als cims de les Cascades prop de Gilbert Peak, al nord-oest del comtat de Yakima, en un racó remot de la reserva índia Yakama. Davalla cap al sud-est, i després cap al sud a travessant l'altiplà Lincoln. Entra al nord del comtat de Klickitat i serpenteja cap al sud travessant canyons escarpats. Conflueix amb un cabal mitjà de 44,5 m$^3$/s amb el Columbia al nord a Lyle, a unes 10 milles (16 km) al nord-nord-oest de The Dalles, Oregon. La ruta estatal 142 ressegueix les 15 milles (24 km) del seu curs. A la seva desembocadura el riu té un viaducte per a la ruta estatal 14.

## Referències

* ↑ Klickitat Subbasin Plan Arxivat 2012-02-13 a Wayback Machine., Northwest Power and Conservation Council
* ↑ Wild and Scenic Klickitat River Arxivat 2010-06-10 a Wayback Machine. - National Wild and Scenic Rivers System
* 1 2 Water Resources Data-Washington Water Year 2005, USGS

## Enllaços externs

* Riu salvatge i paisatgístic Klickitat - Sistema nacional de rius salvatges i paisatgístics
# Constance Gay

Constance Gay (20 de febrer de 1992) és una actriu francesa coneguda principalment per interpretar un dels papers protagonistes a la sèrie de televisió belga Unité 42. També va participar en la sèrie Engrenages.

## Biografia

Nascuda a la regió de París, Constance Gay va estudiar als instituts La Bruyère i Blanche de Castille. Es va incorporar a una escola de negocis per dedicar-se finalment al periodisme a la premsa escrita i la ràdio.
Apassionada dels textos i de la música clàssica, va superar el concurs de la Classe Libre du Cours Florent l'any 2014 i es va incorporar a la XXXV promoció sota la direcció de Jean-Pierre Garnier.
Va començar la seva carrera amb el paper principal a la sèrie Unité 42, emesa per RTBF i France 2, en la qual interpreta a Billie Vebber, una jove hacker que s'infiltra en una unitat de cibercrim. Actua regularment al teatre.

## Filmografia
### Televisió

* 2014: Engrenages
* 2017-2019: Unité 42: agent de policia Billie Webber
* 2018: Les ombres de Lisieux de Nicolas Guicheteau: Doctora Laëtitia Green
* 2020: Grand Hôtel de Yann Samuell et Jérémy Minui : Sonia
* 2021: Face à face de July Hygreck et Julien Zidi : Comandant de policia Vanessa Tancelin

### Curtmetratges

* Demi-Sang de Laetitia Mikles i Pierre Primetens
* Qu'est ce qu'on attend ?
* Loop
* Retcon
* 2015: Summer Wine in Time

### Cinema

* 2018 : Vous êtes jeunes, vous êtes beaux de Franchin Don
* 2019 : Chamboultout d'Éric Lavaine
* 2019 : <i>La Belle Époque</i> de Nicolas Bedos
* 2023 : Vaincre ou mourir de Paul Mignot iVincent Mottez

## Teatre

* 2014 : La chair des sentiments
* 2014 : Festin (Compagnie Les Epis Noirs)
* 2016 : Rien ne pouvait nous arriver, escenografia de Sébastien Pouderoux de la Comédie Française
* 2016 : Le petit théâtre de Treplev, Mis en scène par Jean-Pierre Garnier
* 2018 : J'avais un pays autrefois, escenografia de Jean-Christophe Blondel del Théâtre de l'Étoile du Nord

## Notes i referències

* ↑ «Constance Gay : "Je n’avais jamais joué dans une série"» (en francès). www.cinetelerevue.be, 03-12-2017. Arxivat de l'original el 2019-07-03. [Consulta: 17 juny 2022].
* ↑ «Demi-sang |». [Consulta: 16 desembre 2018].
# Darko Mitrevski

Darko Mitrevski (Skopje, 3 d'octubre de 1971) és un director de cinema macedoni. Des del 2007 viu a Los Angeles, Califòrnia.
Entre altres pel·lícules ha dirigit Zbogum na dvaesettiot vek!, (que va participar en la secció oficial del XXXII Festival Internacional de Cinema Fantàstic de Catalunya, Bal-Kan-Kan, i Treto poluvreme.

## Referències

* ↑ TV Guide Online review
* ↑ Arranca el festival Sitges'99, un certamen “de miedo” con cine para todos los públicos, La Vanguardia, 6 d'octubre de 1999
* ↑ Variety review
* ↑ «"Трето полувреме" македонски кандидат за Оскар». Утрински весник. Arxivat de l'original el 2013-01-03. [Consulta: 13 setembre 2012].
* ↑ «27th Moscow International Film Festival (2005)». MIFF. Arxivat de l'original el 2013-04-03. [Consulta: 9 abril 2013].

## Enllaços externs

* The Third Half (web oficial)
# Isidre Roselló i Vilella

Isidre Roselló i Vilella (1880 - 1939) fou un compositor de música de revista vinculat al Teatre Còmic, Teatre Nou i Teatre Victòria del Paral·lel barceloní a les dècades 20 i 30 del segle passat. També fou mestre director i concertador d'espectacles.
L'any 1926 amb motiu del XXè Congrés Internacional de Tramvies, de Ferrocarrils d'interès local i de Transports públics automòbils. Va dirigir al Gran Teatre del Liceu de Barcelona les sarsueles Maruxa i La Dolores de Amadeu Vives i Tomás Bretón respectivament.

## Obra dramàtica musical

* De Colón a Canaletas
* Abajo el telón o ¡Té, l'últim que em queda!
* El debut de Consuelillo
* Pim-pam-pum o También los del Paralelo quieren tener su revue
* Las mujeres de todos
* El cafè Novedades o La de las perlas
* No hi ha res com Barcelona!
* La lepra
* Fiat-lux
* Vuala Revue!
* Cleopatra
* Venus genitrix
* Todo a cero sesenta y cinco
* Una mujer y un cantar
* Tots al front o Els almogàvers d'avui
* El enemigo
* Fray Jerónimo, estrenada al Teatre Nou, el 16 de febrer de 1935.

## Referències

* ↑ https://peoplepill.com/people/isidre-rosello-i-vilella
* ↑ https://ddd.uab.cat/record/141843
# Herbert Binkert

Herbert Binkert (3 de setembre de 1923 - 4 de gener de 2020) va ser un futbolista alemany que va jugar internacionalment amb la Selecció del Sarre.

## Carrera de club

Amb el club 1.FC Saarbrücken va participar en la Copa d'Europa de 1955–56.

## Carrera internacional

Binkert va marcar sis gols en dotze partits internacionals amb el Sarre.

## Referències

* ↑ «Saar-Fußballer Herbert Binkert gestorben», 23-02-2021. Arxivat de l'original el 13 gener 2020. [Consulta: 4 gener 2020].
* ↑ «Profile» (en alemany). ludwigspark.de. Arxivat de l'original el 2 de febrer 2014. [Consulta: 18 octubre 2012].
* ↑ Martin Neu. «Die Spieler der saarländischen Fußball-Nationalmannschaft» (en alemany). Saar Nostalgie. [Consulta: 7 maig 2017].
* ↑ Arnhold, Matthias. «Herbert Binkert - Goals in International Matches». RSSSF.com, 15-01-2006. [Consulta: 12 gener 2020].

## Enllaços externs

* Herbert Binkert a worldfootball.net
* Herbert Binkert at National-Football-Teams.com
# Ivo Trajkov

Ivo Trajkov (Иво Трајков, Skopje, SR Macedònia, SFR Iugoslàvia, 27 de juny 1965) és un director de cinema macedoni.

## Biografia

Ivo Trajkov va completar els seus estudis a la Facultat de Cinema i Televisió de l'Acadèmia d'Arts Escèniques (FAMU) a Praga i després va decidir començar la seva carrera a la República Txeca. Va escriure guions i va produir pel·lícules en una gran varietat de gèneres: comèdia, docudrama, cinema històric i cinema experimental. Ivo Trajkov dirigeix el departament de postproducció de FAMU.
Es va fer conegut internacionalment a través de la pel·lícula Golemata voda (2004). La seva producció va participar en la XXVI edició de la Mostra de València, on va guanyar la Palmera d’Or, el premi a la millor banda sonora i a la millor fotografia.
Ivo Trajkov està casat amb Verica Nedeska. La parella té un fill.

## Filmografia

* 2022: Piargy
* 2015: Honey Night
* 2013: For Losers Only (curtmetratge)
* 2011: 90 Minuten – Das Berlin Projekt
* 2009: Ocas jesterky
* 2007: Movie
* 2004: Golemata voda
* 1998: Minulost
* 1993: Kanarska spojka
* 1992: Jan (telefilm)

## Referències

* ↑ Pro-idea s.r.o. / www.pro-idea.cz. «Ivo Trajkov | MIDPOINT International Script Development Program».
* ↑ El cine macedonio gana por primera vez la Mostra de València con un filme sobre el terror estalinista, El País, 21 d'octubre de 2005
* ↑ «Ivo Trajkov». IMDb.
# Joan Sanz Bartra

Joan Sanz Bartra (Olesa de Montserrat, 26 de juliol de 1959) és un actor, actor de doblatge i guionista català.
El seu primer paper fix en una sèrie va ser en Nakano de Musculman. Mesos després, el dia que complia 31 anys, va ser convocat per participar en el doblatge de la sèrie Bola de Drac, on va aconseguir el paper d'en Vegeta. Amb aquest paper, en Joan Sanz va adquirir fama entre els fans de la sèrie i, en general, entre els seguidors de l'anime en català.
A la primera meitat de la dècada del 2010 hi hagué una temporada en que ja no es dedica professionalment al doblatge, tret de doblar en Vegeta i algun paper menor, ja que se centrà en les altres vessants de la seva vida professional.
Com a guionista, cal destacar els telefilms de TV3 Cafè & Clixé (1997), Orígens (2000) i Temps afegit (2002). També ha estat la idea original i coguionista, juntament amb en Dídac Cervera, del llargmetratge Mil coses que faria per tu, producció d'Alhena Production i TV3. El 2019 tots dos tornarien a guionitzar ¿Porqué miente la gente?, amb Carmen Machi al paper protagonista.
Com a actor, va participar en la sèrie catalana La Riera els anys 2012 i 2013. També ha escrit, juntament amb Marc Zanni, el llibre La sèrie de la teva vida.

## Referències

* ↑ López, Sonia. «‘La sèrie de la teva vida’ de Marc Zanni y Joan Sanz» (en castellà), 15-02-2015. [Consulta: 8 gener 2025].
* ↑ TV3. «Joan Sanz sobre el fenomen "Bola de Drac": "Quan va morir el Vegeta li van fer un minut de silenci al pati"», 01-12-2024. [Consulta: 8 gener 2025].
* ↑ «FESCIGU 2019: ¿Por qué miente la gente?». [Consulta: 8 febrer 2025].
* ↑ Els actors de doblatge de Bola de drac publiquen un llibre (El Periódico. 3 de novembre de 2012).
# José María Elorrieta de Lacy

José María Elorrieta de Lacy (Madrid, 1 de desembre de 1921 - 1 de març de 1974) va ser un director de cinema espanyol. Fill del senador i catedràtic de dret polític Tomás Elorrieta y Artaza i Rosario de Lacy y Palacio, i cosí d'Edgar Neville. És pare de Javier Elorrieta.

## Biografia

Es llicencià en dret per la Universitat de Madrid però des del 1945 es va dedicar al cinema. El 1949 roda el seu primer llargmetratge, La tienda de antigüedades, amb la seva pròpia productora, Aladino Films. Simultàniament va treballar com a director de l'Escola Tècnica de Cinematografia, censor de guions de la Direcció General de Cinematografia i Teatre, professor auxiliar d'Història del cinema en l'Institut d'Investigacions i Experiències Cinematogràfiques (IIEC) o funcionari tècnic de la Dirección General de Tráfico. El 1952 va participar en la pel·lícula col·lectiva El cerco del diablo i el 1955 fou gerent d'Universitas Films, amb la que va rodar nou llargmetratges, entre ells El fenómeno (1956), protagonitzat per Fernando Fernán-Gómez, i Muchachas en vacaciones (1957), que va suposar el primer paper protagonista de Concha Velasco. El 1961-1962 fou gestor de la Cooperativa Cinematográfica Unión i el 1962 fundaria la seva productora P. C. Alesanco, que el 1967 canviaria el nom a Lacy Internacional Films. Amb ella es va especialitzar en spaghetti western i pel·lícules de terror. Va morir sobtadament mentre rodava Las alegres vampiras de Vogel (1974),

## Filmografia

* Ginesito (inacabada)
* María Dolores
* El fenómeno (1956)
* Mensajeros de paz (1957)
* Una cruz en el infierno (1957)
* Muchachas en vacaciones (1958)
* La corista (1960)
* Pasa la tuna (1960)
* Melodías de hoy (1960)
* Usted tiene ojos de mujer fatal (1962)
* El hombre de la diligencia (1963)
* Fuerte Perdido (1964)
* Dos mil dólares por Coyote (1965)
* Una bruja sin escoba (1966)
* Los 7 de Pancho Villa (1967)
* El tesoro de Makuba (1967)
* La muchacha del Nilo (1969)
* Las amantes del diablo (1971)
* Si quieres vivir… dispara (1975)

## Referències

* ↑ GASCA, Luis. Los héroes de papel. Barcelona: Editorial Taber/Epos, S. A., Colección Comics, 1969, p. 182-183. Depósito Legal: B-41.919-1969.
* ↑ Thomas Weisser. Spaghetti Westerns--the Good, the Bad and the Violent: A Comprehensive, Illustrated Filmography of 558 Eurowesterns and Their Personnel, 1961-1977. McFarland, 2005, p. 182
* ↑ José María Elorrieta, Real Academia de la Historia
# Acantiza argentada

L'acantiza argentada (Acanthiza cinerea) és una espècie d'ocell de la família dels acantízids (Acanthizidae) que habita els boscos de les muntanyes de Nova Guinea, des de le muntanyes Arfak, cap al sud.

## Taxonomia

Ha estat ubicada al gènere Gerygone, però avui és classificada a Acanthiza i es considera germana de l'acantiza daurada (Acanthiza nana).

## Referències

* ↑ «Acantiza argentada». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021(català)
* ↑ AS Nyári et L Joseph. 2012. Evolution in Australasian mangrove forests: multilocus phylogenetic analysis of the Gerygone warblers (Aves: Acanthizidae). PLoS ONE 7(2): e31840. doi:10.1371/journal.pone.0031840.
# Parc de Sant Martí

El parc de Sant Martí es troba al barri de Sant Martí de Provençals de Barcelona, al voltant de l'església del mateix nom, dedicada a Sant Martí de Tours.

## Història

Va ser creat en diferents fases: el 1979 es van iniciar les obres amb un projecte original de Nicolau Maria Rubió i Tudurí, encara que a causa de la seva defunció va ser acabat pels arquitectes Antonio Armesto, Carles Martí i Miquel Sodupe, amb una primera fase finalitzada el 1985 i la segona el 1992.

## Descripció

S'estructura en dues zones: una plaça quadrada que ocupa l'illa compresa pels carrers de Menorca, Huelva, Treball i Agricultura, amb una zona pavimentada que s'usa com a pista de bàsquet i dues àrees fitades per tanques, una amb bancs per asseure's i una altra amb una zona infantil; i l'àrea de major extensió, que té forma de triangle irregular, dividida al seu torn en una zona verda amb un llac i una àrea perimetral en el vessant del carrer de Menorca, que acull diverses instal·lacions i equipaments: un camp de futbol, un mercat i un institut de secundària. A més de l'església de Sant Martí de Provençals, també s'hi troben tres antigues masies, Ca l'Arnó, Can Planes i Can Cadena, reconvertides en espais cívics per als veïns, com una ludoteca, un centre residencial i un centre de recerca d'agricultura biològica, que inclou un hort urbà i corrals amb animals de granja.
L'àrea al costat del llac acull amplis prats amb verns, trèmols i pollancres, que rememoren el passat agrícola de la zona, mentre que l'àrea amb equipaments està resolta amb espais pavimentats i placetes amb tarongers i oliveres, que acullen a més àrees de jocs infantils i pistes esportives.
Un altre element artístic del parc és una font-escultura d'Antoni Roselló, de gairebé 5 m d'alçada, elaborada en coure, travertí romà i Pedra calcària. Es tratar d'un sortidor d'aigua que cau des de dalt d'una columna a un canal que desemboca en un petit estany una mica més enllà, i que recorda una bomba d'aigua típica de les zones rurals, com era antigament aquesta part de la ciutat.

## Referències

* ↑ Viladevall-Palaus, Ignasi. Cincuenta parques, más dos. Barcelona: La Vanguardia, 2004.
* ↑ «Parc de Sant Martí». Parcs i jardins. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ Gabancho, Patrícia. Parcs i jardins de Barcelona. Barcelona: Ajuntament de Barcelona, 2000. ISBN 84-7609-935-5.
* ↑ «Font-escultura al Parc de Sant Martí». Art Públic. Ajuntament de Barcelona.

## Vegeu també

* Parcs i jardins de Barcelona
# Can Planes

«Can Planes» té aquests significats:
* Masies:
** Can Planes (Anglès), masia d'Anglès (la Selva)
** Can Planes (Corbera de Llobregat)
** Can Planes (Cerdanyola del Vallès), masia de Cerdanyola del Vallès (Vallès Occidental)
** Can Planes (les Corts)
** Can Planes de Matamala, masia de les Llosses
** Can Planes (Molins de Rei)
** Can Planes (Palau-solità i Plegamans)
** Can Planes (Sitges), masia de Sitges (Garraf)
** Can Planes (Sant Martí), masia de Sant Martí de Provençals (Barcelona)
** Can Planes (la Vall de Bianya), masia de la Vall de Bianya (La Garrotxa)
** Can Planes Vell, monument al municipi de Santa Coloma de Farners (Selva)
* Masia de Can Planes o la Masia, residència dels joves de les categories inferiors del FC Barcelona
* Muntanyes:
** Turó de Can Planes, muntanya al municipi de Corbera de Llobregat (Baix Llobregat)
** Turó Gros de Can Planes, muntanya al municipi de Fogars de la Selva (la Selva)
# Casa Grases

La Casa Grases o Can Grases és un edifici situat al carrer Major de Sarrià, 189-193, al barri de Sarrià de Barcelona, catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C).

## Història

La construcció data de la segona meitat del segle xviii, quan era un palauet residencial, amb detalls historicistes, del que conserva pintures murals atribuïdes a Frances Pla i Duran «el Vigatà». El 1888, l'advocat i polític Bonaventura Grases i Hernández (1844-1930), que va reunir una magnífica col·lecció d'obres d'art, n'encarregà la reforma al mestre d'obres Josep Arnau i Piera.
A mitjans del segle xx va allotjar l'escola Tàber, fins al 2002, que l'abandonà a conseqüència del mal estat en que es trobava. La casa restà sense ús i va ser ocupada, fins que el 2019 el Banc Sabadell va decidir rehabilitar-la com a habitatges de luxe. L'equip GCA arquitectes hi va mantenir els elements protegits, obtenint un dels premis a la Millor Actuació Immobiliària a Habitatge als premis Asprima-Sima 2022.

## Descripció

L'edifici, situat entre l'Hostal Major de Sarrià i el parc de Joan Reventós, és de grans dimensions, d'estil senyorial noucentista, amb terrasses i baranes d'obra. Hi destaca la gran galeria, oberta a ponent, d'arcs rebaixats i baranes de terra cuita.

## Referències

* 1 2 «Casa Grases (Escoles Tàber)». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 de Oleza i Roncal, 2023.
* ↑ «Bonaventura Grases. Caputxins 63 (actualment Major de Sarrià 189 - 193). "D. Buenaventura Grases solicitando permiso para reformar la fachada de su casa en la calle de Capuchinos"». 6.7 Llicències d'obres particulars 1888/0025. AMDSG, 17-09-1888.
* ↑ «Veïns de Sarrià demanen que es rehabiliti l’antiga Escola Tàber». betevé, 27-11-2019.
* ↑ de Oleza, Jaume «La Casa Grases de Major de Sarrià, un antic palauet residencial noucentista». El Jardí, 18-02-2023.

## Bibliografia

* de Oleza i Roncal, Jaume. Arquitectura a Sant Gervasi, Sarrià i Vallvidrera. Passejades pel patrimoni arquitectònic. Barcelona: Premsa Local El Jardí SCCL, 2023, p. 116. ISBN 978-84-09-55644-1.
# Aleksandr Liapunov

Aleksandr Liapunov (rus: Александр Михайлович Ляпунов) (Iaroslavl, 6 de juny de 1857 - Odessa, 3 de novembre de 1918), nom complet amb patronímic Aleksandr Mikhàilovitx Liapunov, fou un matemàtic i estadístic rus.
Liapunov és conegut pel seu desenvolupament de la teoria de l'estabilitat d'un sistema dinàmic i també per la física matemàtica i la teoria de la probabilitat.

## Biografia

Liapunov nasqué a Iaroslavl, en l'Imperi Rus. El seu pare Mikhaïl Vassílievitx Liapunov (1820–1868) va ser un astrònom i el seu germà, Serguei Liapunov, un compositor i pianista.
El 1876 Liapunov entrà a la facultat fisico-matemàtica de Sant Petersburg i després d'un mes es traslladà al departament de matemàtica.
Entre els professors de matemàtica hi havia Txebixov. El 1880 Liapunov va rebre una medalla d'or pel seu treball en hidroestàtica, coincidí amb l'estudiant Andrei Màrkov amb qui es mantingué en contacte al llarg de la seva vida. Se suïcidà amb un tret al cap a la ciutat d'Odessa.

## Algunes publicacions

* 1884, Sobre l'estabilitat de figures el·lipsoidals... (en rus)
* 1892, Problema general de l'estabilitat del moviment (en rus)
* 1897, Sur certaines questions qui se rattachent au problème de Dirichlet
* 1901, Novelle forme du théorème sur la limite de probabilité
* 1901, Sur un théorème du calcul des probabilités
* 1902, Sur une série dans la théorie des équations différentielles linéaires du second ordre à coefficients périodiques
* 1903, Recherches dans la théorie de la figure des corps célestes
* 1904, Sur l'équation de Clairaut et les équations plus générales de la théorie de la figure des planètes

## Referències

* Liapunov, A. M.. The general problem of the stability of motion. London: Taylor & Francis, 1992. ISBN 978-0748400621.
* Parks, Patrick C. «A. M. Lyapunov's stability theory – 100 years on». IMA Journal of Mathematical Control & Information, 9, 4, 1992, p. 275–303. DOI: 10.1093/imamci/9.4.275.
* Shcherbakov, Pavel S. «Alexander Mikhailovitch Lyapunov: On the centenary of his doctoral dissertation on stability of motion». Automatica, 28, 5, 1992, p. 865–871. DOI: 10.1016/0005-1098(92)90140-B.
* Smirnov, Vladimir Ivanovich «Biography of A. M. Lyapunov». International Journal of Control, 55, 3, 1992, p. 775–784. DOI: 10.1080/00207179208934258.
* Barrett, J. F. «Bibliography of A. M. Lyapunov's work». International Journal of Control, 55, 3, 1992, p. 785-790. DOI: 10.1080/00207179208934259.
* Sinai, Yakov. Russian Mathematicians in the 20th Century. World Scientific, 2004. ISBN 978-9812383853.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Aleksandr Liapunov» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* Aleksandr Liapunov al Mathematics Genealogy Project.
* Ляпунов Александр Михайлович a www.mathsoc.spb.ru (en rus)
* High Anxieties - The Mathematics of Chaos Documental de la BBC (en anglès)
# Portada/efemèride març 11

Bobby McFerrin
« 10 de març · 11 de març · 12 de març »