OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Arc volcànic del sud de l'Egeu

L'Arc volcànic del sud de l'Egeu és una cadena d'illes volcàniques al sud del mar Egeu formada per la tectònica de plaques a conseqüència de la subducció de la Placa Africana sota la Placa d'Euràsia. Té aproximadament 450 km de llarg i de 20 a 40 km d'amplada i s'estén des de l'istme de Corint a la part continental de Grècia fins a la península de Bodrum a la part continental de Turquia.
La part activa de l'arc volcànic del sud de l'Egeu comprèn una sèrie de volcans adormits i de volcans actius, com ara Susakí, Egina, Metana, Melos, Santorí, Kolumbo, Cos, Níssiros, Guialí i Akyarlar. D'aquests, només Santorí, Kolumbo i Níssiros han esclatat o han mostrat cap evidència significativa de disturbis durant els darrers 100 anys.
Una de les erupcions més notables va ocórrer a l'illa de Santorí en el segon mil·lenni a.C. (anomenada erupció minoica) i en ella la ciutat d'Akrotiri va ser destruïda i en queden restes en conservades sota la cendra volcànica.

## Referències

* ↑ The South Aegean Active Volcanic Arc: Present Knowledge and Future Perspectives By Michaēl Phytikas, Georges E. Vougioukalakis, 2005, Elsevier, 398 pages, ISBN 0-444-52046-5
* ↑ «Aegina volcano» (en anglès). Volcanodiscovery.com. [Consulta: 13 agost 2022].
* ↑ «Methana volcano» (en anglès). Volcanodiscovery.com. [Consulta: 13 agost 2022].
* ↑ «Milos volcano» (en anglès). Volcanodiscovery.com. [Consulta: 13 agost 2022].
* ↑ «Santorini volcano» (en anglès). Volcanodiscovery.com. [Consulta: 13 agost 2022].
* ↑ «Kolumbo volcano» (en anglès). Volcanodiscovery.com. [Consulta: 13 agost 2022].
* ↑ «Kos volcano» (en anglès). Volcanodiscovery.com. [Consulta: 13 agost 2022].
* ↑ «Nisyros volcano» (en anglès). Volcanodiscovery.com. [Consulta: 13 agost 2022].
* ↑ «Yali» (en anglès). Smithsonian Institution National Museum of Natural History Global Volcanism Program. [Consulta: 13 agost 2022].
* ↑ Chapter 15 (Volcanoes), The Physical Geography of the Mediterranean, ed. Jamie C Woodward, Oxford University Press, 2009, ISBN 0-19-926803-7
* ↑ C. Michael Hogan, Akrotiri, The Modern Antiquarian (2007)
# Calosoma sycophanta

L'escarabat lluent (Calosoma sycophanta) és un coleòpter de la família Carabidae. Cal tenir en compte que també s'anomena escarabat lluent a Chrysomela bankii o a diverses espècies de la família dels histèrids. Calosoma sycophanta una espècie autòctona a la majoria d'Europa i Orient Mitjà, si bé també es troba a Nova Anglaterra, on va ser introduïda, importada des d'Europa, per fer control biològic de la cuca peluda del suro. També va ser introduïda a Java a principis del segle XX. Aquest escarabat és un gran depredador d'erugues, especialment la cuca peluda del suro, la processionària del pi i la processionària del roure, tant durant el seu estadi larvari com en la fase adulta. S'ha calculat que poden arribar a consumir 50 erugues durant el període larvari, mentre que els adults depreden diversos centenars d'erugues durant aquesta fase, que oscil·la entre els 2 i els 4 anys. L'escarabat lluent i altres coleòpters del gènere s'anomenen "caçadors d'erugues" en algunes regions.

## Descripció

Es tracta d'un escarabat gran, que pot amidar entre 20 i 35 mil·límetres quan és adult, tot i que habitualment oscil·la entre 24 i 30 mm. Té el cap, el protòrax i la part ventral de color negre-blau metàl·lic. El pronot és petit, transvers, arrodonit i marginat lateralment. Les èlitres són amples, quadrangulars, estriades i amb punts gruixuts en les interestries 4ª, 8ª i 12ª. La coloració és verda, amb reflexos iridiscents de colors daurats i courencs, fet que li val el qualificatiu de "lluent". Les antenes i les potes són negres, i té els ulls molt desenvolupats.

## Referències

* ↑ «Escarabat lluent». Enciclopèdia catalana. [Consulta: 4 juliol 2021].
* 1 2 «Calosoma (Calosoma) sycophanta (Linnaeus, 1758)». Catalogue of Life. [Consulta: 4 juliol 2021].(anglès)
* ↑ «escarabat lluent». Termcat. [Consulta: 8 agost 2021].
* ↑ «escarabat». Diccionari Català. [Consulta: 8 agost 2021].
* 1 2 «Know your friends - Ground Beetles». University of Wisconsin. Arxivat de l'original el 2009-05-14. [Consulta: 18 juliol 2021].(anglès)
* 1 2 3 «Carábidos: Calosoma sycophanta». Universidad Complutense de Madrid. [Consulta: 12 agost 2021].(castellà)
* ↑ «Informació d'interès: plaga de l'eruga peluda del suro». Ajuntament de Llavaneres, 15-06-2020. [Consulta: 6 juliol 2021].
* 1 2 «Calosoma sycophanta (Linnaeus, 1758)». coleoptera.org. [Consulta: 1r agost 2021].(anglès)
# Associació Watauga

L'Associació Watauga (de vegades coneguda com la República de Watauga) va ser un govern semiautònom creat el 1772 per colons fronterers que vivien al llarg del riu Watauga, en el que avui dia és Elizabethton (Tennessee). Encara que va durar només uns pocs anys, l'Associació Watauga va proporcionar una base per a allò que més tard es va desenvolupar com l'estat de Tennessee i probablement va influir en altres governs de la frontera occidental a la regió més enllà dels Apalatxes. Carolina del Nord va annexar l'àrea d'assentaments de Watauga, aleshores coneguda com el Districte de Washington, el novembre de 1776. En un any, la zona es va col·locar sota un govern de comtat, convertint-se en el Comtat de Washington, el novembre de 1777.
Encara que no hi ha cap evidència que l'Associació Watauga hagués demanat d'estar fora del territori sobirà de l'Imperi Britànic, els historiadors sovint han citat l'Associació com l'intent més primerenc dels colons nascuts a l'Amèrica del Nord per formar un govern democràtic independent. El 1774, el governador de Virgínia Lord Dunmore va dir que l'Associació Watauga era un "exemple perillós" de nord-americans que formaven un govern "diferent i independent de l'autoritat de sa majestat". El president Theodore Roosevelt va escriure més tard que els colons de Watauga eren els "primers homes nascuts a l'Amèrica del Nord que van establir una comunitat lliure i independent al continent". Encara que no s'ha trobat mai cap còpia del conveni dels pobladors (conegut com els Articles de l'Associació Watauga), els documents relacionats tendeixen a implicar que els pobladors de Watauga seguien considerant-se subjectes britànics, fins i tot després que haguessin començat les hostilitats inicials de la Revolució Americana.

## Vegeu també

* Territori del Sud-oest
* Estat de Franklin

## Referències

* ↑ Samuel Cole Williams, William Tatham, Wataugan (Johnson City, Tenn.: The Watauga Press, 1947), pp. 11–28.
* ↑ Samuel Cole Williams, "The Admission of Tennessee Into the Union." Tennessee Historical Quarterly Vol. IV, no. 4 (December 1945), p. 291.
* ↑ Paul Fink, "Some Phases of the History of the State of Franklin." Tennessee Historical Quarterly Vol. XVI, no. 3 (1957), p. 195.
* ↑ W. Calvin Dickinson, "Watauga Association"; Tennessee Encyclopedia of History and Culture (2002); Retrieved: 24 May, 2018
* ↑ John Finger, Tennessee Frontiers: Three Regions in Transition (Bloomington, Ind.: Indiana University Press, 2001), pp. 46–47.
# Arca de la Portella

L'Arca de la Portella és un dolmen de la comuna d'Aiguatèbia i Talau, a la comarca del Conflent, de la Catalunya del Nord.
Està situada a la zona central - oriental del terme comunal d'Aiguatèbia i Talau, a prop al sud-oest del poble de Talau.
Citat i localitzat per Jean Abelanet, les recents recerques de megàlits a la Catalunya del Nord afirmen no haver-lo tornat a trobar.

## Vegeu també

* Llista de monuments megalítics de la Catalunya del Nord

## Bibliografia

* Abélanet, Jean. Itinéraires mégalithiques : dolmens et rites funéraires en Roussillon et Pyrénées nord-catalanes (en (francès)). Canet: Trabucaire, 2011. ISBN 9782849741245.
* Becat, Joan. «1 - Aiguatèbia i Talau». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Carreras Vigorós, Enric; Tarrús Galter, Josep. 181 anys de recerca megalítica a la Catalunya Nord (1832-2012). Girona: Annals de l'Institut d'Estudis Gironins, n. 54, 2013.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Aiguatèbia». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Referències

* ↑ L'Arca de la Portella en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Carreras i Tarrús, 2013.
# Parc lineal de la Gran Via

El parc lineal de la Gran Via es troba al districte de Sant Martí de Barcelona, en un tram de la Gran Via de les Corts Catalanes comprès entre la plaça de les Glòries Catalanes i Sant Adrià de Besòs. Té una superfície de 25 ha i una longitud de 2,5 km, amb un amplada mitjana de 100 m.

## Història i descripció

Va ser dissenyat per Andreu Arriola i Carme Fiol el 2002, i les obres d'execució es van perllongar fins al 2007.
En aquest tram, la Gran Via es converteix en la carretera C-31, per la qual cosa té nombrós tràfic, i la contaminació acústica és un dels seus principals inconvenients. Altres problemes de la zona abans de la intervenció, la solució de la qual reclamaven els veïns, eren la connectivitat entre tots dos costats de la via i la dificultat d'enllaçar amb transports públics. El nou projecte va donar prioritat als vianants i als factors mediambientals.
La primera actuació va ser guanyar terreny augmentant les calçades laterals 3,5 m en volada sobre la carretera, amb el que la visió de la calçada central va quedar reduïda de 57 m a 22 m. Sobre el marge d'aquestes volades es van instal·lar una sèrie de pantalles acústiques per protegir els veïns del soroll del tràfic, dissenyades per Enric Miralles, Benedetta Tagliabue i Joan Callís. Realitzades en formigó, de 4 m d'altura, tenen petites obertures amb vidres de diferents colors, la qual cosa crea un agradable efecte visual que embelleix un element de simple tancament.
D'altra banda, s'hi van construir noves passarel·les, dissenyades per Albert Viaplana, que van reduir l'espai entre ponts de 400 m a 130 m. El nou espai guanyat va permetre instal·lar un carril de tramvia (Trambesòs), amb un total de quatre estacions en el trajecte corresponent a la Gran Via. Es van instal·lar també aparcaments subterranis.
Quant a les calçades laterals van ser dissenyades com un parc lineal que combina zones verdes i espais urbans amb noves places i àrees d'esbarjo, en un entramat de formes sinuoses i trams de lleuger pendent. Es van instal·lar diverses zones infantils i altres serveis, i un mobiliari urbà del que destaquen uns bancs de diferent disseny: caragol, oreneta, estel, espiral o bumerang. Un altre element destacat és un canal d'aigua elevat que connecta quatre estanys, generant uns salts d'aigua en cadascun.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Sánchez Vidiella, Àlex. Barcelona. Paisatgisme urbà - Urban Landscape. Barcelona: Ajuntament de Barcelona, 2011, p. 344. ISBN 978-84-9850-355-5.

## Vegeu també

* Parcs i jardins de Barcelona
# Associació d'Actors i Directors Professionals de Catalunya

L'Associació d'Actors i Directors Professionals de Catalunya (AADPC) és un organisme, de caràcter professional, sindical, autogestor i autònom, fundat el 1981, que aglutina actors, directors i ajudants de direcció que desenvolupen la seva activitat a Catalunya. En l'actualitat el seu president és l'Àlex Casanovas i la vicepresidenta, l'Ester Bartomeu.
El 2006 va obtenir la Creu de Sant Jordi.

## Enllaços externs

* Associació d'Actors i Directors Professionals de Catalunya - Lloc web oficial
* Entreacte - Revista d'Arts Escèniques i Audiovisuals
# Ermita de Sant Joan del Castell d'Atzeneta del Maestrat

L'Ermita de Sant Joan Baptista d'Atzeneta del Maestrat, a la comarca de l'Alt Maestrat, és un edifici religiós conegut també com a ermita del Castell, que està situat a uns tres quilòmetres aproximadament del municipi d'Atzeneta del Maestrat, al costat del Castell.
Està reconeguda com a Bé de Rellevància Local segons la Disposició Addicional Cinquena de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, de la Generalitat Valenciana, de modificació de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni Cultural Valencià (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007), presentant com a codi identificador el 12.04.001-004.

## Descripció històrica-artística

L'ermita està dedicada a Sant Joan Baptista i a Sant Sebastià, malgrat que inicialment, després de la seva construcció al segle xviii estava sota l'advocació de la Mare de Déu de l'Esperança i els sants Fabià i Sebastià. Es va construir com a edifici exempt, però més tard es va ampliar (existint documents en l'arxiu parroquial de la sol·licitud per part del Pare Pere Joan i d'un altre veí d'Atzeneta del Maestrat, d'indults a Roma para tots els que ajudin en l'ampliació de l'ermita) en afegir una sagristia (que servia al seu torn per accedir al cor), que va ocupar l'espai que separava l'ermita de la torre homenatge del Castell.
L'edifici es va construir seguint les pautes de l'estil gòtic, amb una façana senzilla de pedra, amb frontó acabat en una petita espadanya per a una sola campana, que es remata amb una bola de decoració i creu de ferro. Com a decoració es pot destacar les dovelles que emmarquen, formant un arc de mig punt, la porta d'accés a l'ermita, presentant una d'elles un escut eclesiàstic.
La seua planta, que és única, és de forma rectangular, de fàbrica de maçoneria amb reforços de carreus, amb capçalera plana a quatre trams i presenta coberta a dues aigües.
La il·luminació interior s'augmenta gràcies a una finestra rectangular envidrada, que il·lumina el cor alt, situat sobre la porta d'accés; situada en la façana principal sobre la porta d'accés, abans d'arribar a l'espadanya.
Respecte al seu interior, destaca el retaule datat al segle xv, i atribuït a Mateu Montoliu, que actualment es troba a l'església parroquial d'Atzeneta del Maestrat. La decoració interior consisteix en pintures de les diferents advocacions que al llarg de la seva història ha tingut l'ermita, obra d'Àngel Costa.

## Referències

* 1 2 http://www.cult.gva.es/dgpa/brl/Detalles_brl.asp?
* 1 2 3 4 5 6 7 http://www.ermitascomunidadvalenciana.com/calatz2.htm Arxivat 2015-05-04 a Wayback Machine.
* 1 2 3 4 Plan General de Atzeneta del Maestrat (Castellón).
* ↑ http://www.atzenetadelmaestrat.es/es/content/castillo Arxivat 2014-02-03 a Wayback Machine.
* 1 2 3 http://www.turismodecastellon.com/103076_es/Ermita-de-San-Juan-Bautista-%28Atzeneta-del-Maestrat%29-templo-gotico/ Arxivat 2015-05-05 a Wayback Machine.
# Alta tensió (pel·lícula)

Alta tensió (títol original en anglès The Living Daylights) és una coproducció britànico-estatunidenca dirigida l'any 1987 per John Glen. Aquesta pel·lícula ha estat doblada al català.

## Argument

El General Giorgi Koskov, agent de la KGB, planeja una escapatòria durant un concert a Bratislava amb la finalitat de fugir del seu país. Una jove violoncel·lista anomenada Kara Milovy, i que actua en l'orquestra, falla en el seu intent d'assassinar Koskov, gràcies a la intervenció de James Bond. En un amagatall del Servei Secret Britànic, Blayden, el desertor revela l'existència d'una perillosa operació dels soviètics, anomenada "smiert spionam" o "mort als espies", que té com a objectiu l'assassinat d'un gran nombre d'agents britànics i americans. En aquesta missió, James Bond haurà de localitzar i neutralitzar el responsable de l'operació, el General Pushkin, home que és successor del General Gogol en els serveis secrets del seu país.

## Repartiment

* James Bond: Timothy Dalton
* Miss Moneypenny: Caroline Bliss
* M: Robert Brown
* Q: Desmond Llewelyn
* Felix Leiter: John Terry
* Brad Whitaker: Joe Don Baker
* Kara Milovy: Maryam d'Abo
* Kamran Shah: Art Malik
* General Georgi Koskov: Jeroen Krabbé
* General Leonid Pushkin: John Rhys-Davies
* Sir Fredrick Gray (Ministre de Defensa): Geoffrey Keen
* General Anatol Gogol: Walter Gotell
* Necros: Andreas Wisniewski
* Desmond Llewelyn
* John Rhys-Davies
* Maryam d'Abo

## Referències

* ↑ Títol en català a Ésadir.cat
* ↑ «The Living Daylights» (en anglès). The New York Times.
# Arca de sant Domènec

L'Arca de sant Domènec, (en italià Arca de San Domenico) és el monument que conté les restes de sant Domènec de Guzmán, a la basílica de San Domenico a Bolonya.

## Història

Després de la mort de Domènec de Guzman el 1221, les seves despulles van ser posades l'any 1233, en un simple sarcòfag de marbre, dintre de l'altar d'una capella lateral de l'església de San Domenico. A fi de ser visible per als fidels, el 1267 les restes del sant, van ser traslladats a un monument més gran decorat amb episodis de la vida del sant, obra de Nicola Pisano i els seus deixebles Fra Gugliemo Agnelli i Arnolfo di Cambio. Més endavant va ser modificada la seva decoració per Niccolo di Bari (que des d'aquesta obra seria més conegut com a Niccolo dell'Arca), el qual va realitzar les estàtues dels quatre evangelistes, de Sant Francesc d'Assís, sant Domènec de Guzman, sant Florià, sant Vitale i un Crist mort, adorat per àngels, tot coronat per la imatge de Déu Pare. Per la mort el 1494 d'aquest artista, es va recórrer a Miquel Àngel per a l'acabament de les imatges de san Petronio, san Procolo i un àngel portacanelobre fent parella amb el de Niccolo dell'Arca. L'any 1531 va fer l'escultor Alfonso Lombardi, els baixos relleus per a la predel·la de marbre de l'Arca amb Escenes de la vida del Sant Domènec i l'Adoració dels Reis Mags)
* Àngel de Niccolo dell'Arca.
* Detall de la decoració per Nicola Pisano.
* Relleu amb l'Adoració dels Reis Mags de Alfonso Lombardi.
* Àngel de Miquel Àngel.

## Vegeu també

* Àngel (Miquel Àngel): article monogràfic sobre l'àngel, obra de Miquel Àngel, que forma part de l'arca.
# Empedrat

L'empedrat és un plat tradicional de la cuina catalana. Es tracta d'una amanida freda composta de mongetes seques, tomàquets tallats a daus, bacallà dessalat esqueixat i olives negres. El seu nom fa referència a l'aspecte, que sembla un plat de pedretes. Es tracta d'un plat dietèticament complet que es pot menjar com a plat únic.

## Descripció

Per a fer-lo, s'ha de dessalar el bacallà, coure'l molt breument en aigua, escórrer-lo, treure-li les espines i la pell i esqueixar-lo. LLavors es barreja amb les mongetes cuites i fredes, olives i tomàquet vermell tallat a daus més o menys de la mida de les olives. Es mescla tot molt bé, s'amaneix amb oli d'oliva i una mica de sal, si cal. Finalment, es guarda a la nevera durant almenys una hora perquè es refredi.

## Variants

Aquest plat es pot fer amb cigrons cuits en comptes de mongetes. S'hi poden afegir altres hortalisses com ara pebrot verd, pebrot vermell o ceba, també tallats a trossets. Es pot fer una vinagreta una mica més sofisticada: afegir pebre negre, vinagre, etc.
A la comarca del Bages, existeix una variant de l'empedrat que consisteix simplement a substituir les mongetes seques per patates tallades a daus.

## Vegeu també

* Esgarrat o esqueixada, amanida amb bacallà, hortalisses escalivades i sense llegums.
* Xató, amanida amb bacallà, escarola i salsa romesco.

## Referències

* ↑ El gust d'un poble: els plats més famosos de la cuina catalana, de Jaume Fàbrega, Cossetània Edicions, 2002. ISBN 8495684918
Gastronomia dels territoris catalanoparlants :
Part de {{Cultura de Catalunya}} :
Companatges i condiments :
# Manuel Camós i Bosch

Manuel Camós i Bosch fou organista de la Catedral de Santa Tecla de Tarragona entre els anys 1825 i 1860. Es conserva un tema amb deu variacions per a pianoforte en Si bemoll Major en el fons musical Ramon Florensa (TagRF).

## Referències

* ↑ Bonastre i Bertran, Fransesc. Inventari dels fons musicals de Catalunya. Volum 8: Fons de la Catedral de Tarragona, 2015.
* ↑ «Obres de Camós i Bosch a l’IFMUC. Base de dades dels Fons musicals de Catalunya».
# Arcada del carrer Màrtirs

L'Arcada del carrer Màrtirs és una obra de Vilajuïga (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada al nord del nucli urbà de Vilajuïga, al sector sud del veïnat de Dalt de la població, al bell mig del carrer dels Màrtirs
Es tracta d'una arcada d'arc de mig punt, integrada dins d'un cos adossat situat davant la façana orientada al carrer. Tot i que actualment es troba arrebossada i pintada de color blau cel, fou bastida amb pedra i morter de calç. Dona accés a l'interior de l'edifici a través d'una porta de fusta rectangular. Davant seu hi ha unes escales de tres trams, que donen accés a la primera planta de la casa. Aquest espai s'hauria destinat a terrassa, en un principi. La resta de l'edifici presenta el parament arrebossat i pintat de tonalitat rosada. Està distribuït en planta baixa i pis, amb un espai obert a mode de pati, situat davant la porta d'arc rebaixat d'accés a l'interior.

## Referències

* 1 2 «Arcada del carrer Màrtirs». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 octubre 2017].
# Emperador Shirakawa

L'emperador Shirakawa (白河 天皇, Shirakawa-Tennō, 7 de juliol del 1053 - 24 d'agost del 1129) va ser el 72èº emperador del Japó, segons l'ordre tradicional de successió. Va regnar entre el 18 de gener 1073 i el 5 de gener 1083. Abans de ser ascendit al Tron de Crisantem, el seu nom personal (imina) era Príncep Imperial Sadahito (贞 仁 亲王, Taruhito-shinnō).

## Referències

* ↑ Titsingh, Isaac. (1834). Annales des emepeurs du japon, pp.169-171; Brown, Delmer et al. (1979). Gukanshō, pp. 315-317; Varley, H. Paul. (1980). Jinnō Shōtōki. pp. 199-202.
* ↑ Titsingh, p. 169; Brown, 314; Varley, p. 198.

## Bibliografia

* Brown, Delmer M. e Ichirō Ishida, eds. (1979). [ Jien, 1221], Gukanshō (The Future and the Past, a translation and study of the Gukanshō, an interpretative history of Japan written in 1219) . Berkeley: University of California Press. ISBN 0-520-03460-0
* Titsingh, Isaac, ed. (1834). [Siyun-sai Rin-siyo/Hayashi Gahō, 1652], Nipon o daï itsi ran; ou, Annales des empereurs du Japon, tr. par M. Isaac Titsingh avec l'aide de plusieurs interprètes attachés au comptoir hollandais de Nangasaki; ouvrage re., complété et cor. sur l'original japonais-chinois, accompagné de notes et précédé d'un Aperçu d'histoire mythologique du Japon, par M. J. Klaproth .

## Vegeu també

* Llista d'emperadors del Japó
# Col·legi Bosch

L'antic Convent de les Germanes Dominiques avui dia Col·legi Bosch és un conjunt arquitectònic a la vila de Begues (Baix Llobregat) la capella del qual està catalogada a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Església de planta rectangular, amb coberta a dues vessants, connectada amb el convent per una galeria correguda coberta. La porta d'accés presenta semi columnes, capitells, timpà amb la imatge del Sagrat Cor de Jesús. Finestres d'arc ogival, traceria i vidres emplomats. Grans contraforts i petita sagristia en el lloc de l'absis. El conjunt de façanes són arrebossades simulant aparell romà. Aquesta església és inclosa en el conjunt de la Fundació Teodor Bosch.
Edifici aïllat de planta quadrada, planta baixa i pis. Té tres cossos que sobresurten a cadascuna de les façanes amb un pis més d'alçada. La façana sud-est té una composició diferent. En l'eix dels vessants hi ha una torre mirador octogonal. L'habitatge, amb un cert aire noucentista, té obertures amb arc carpanell, cartel·les, simulació d'aplacat de pedra repartit entre els buits de façana, terrassa i galeria amb balustrada de pedra artificial. La família Bosch va fer construir, a finals del segle xix, el conjunt format per l'habitatge, la capella, els habitatges dels porters i cotxeres. Els propietaris van fundar la Fundació Teodor Bosch i en feren donació. Des de l'any 1923 és la residència de la Comunitat de Germanes Dominiques de la Mercè.

## Notes

* ↑ «Convent de les Germanes Dominiques». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 desembre 2015].
* ↑ «ESGLÉSIA COL·LEGI DE LES DOMINIQUES». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 desembre 2015].
* Fundació Teodor Bosch
* Col·legi Bosch (Begues - Baix Llobregat) poblesdecatalunya.cat