OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Giuseppe Colombo

Giuseppe Colombo (Pàdua, 2 d'octubre 1920-Pàdua, 20 de febrer de 1984), més conegut pel seu sobrenom Bepi Colombo, va ser un científic italià, matemàtic i enginyer a la Universitat de Pàdua, Itàlia.

## Mercuri

És especialment reconegut pel seu treball al planeta Mercuri; els seus càlculs per mantenir una nau espacial en una òrbita ressonant amb Mercuri amb múltiples sobrevols van ser determinants per a l'èxit de la missió Mariner 10. Colombo també va explicar la ressonància d'espín-òrbita de l'òrbita de Mercuri, mostrant que gira tres vegades per cada dues òrbites al voltant del Sol.

## Els anells de Saturn

Colombo també va fer importants contribucions a l'estudi dels anells de Saturn, en la seva majoria usant observacions terrestres abans que l'exploració espacial arribara al sistema solar exterior.

## Altres contribucions

Colombo va inventar cables per connectar satèl·lits entre si. També va participar en la planificació de Giotto, la missió de l'Agència Espacial Europea per estudiar el cometa de Halley, però va morir abans que es llançara la nau espacial. Va ser el primer a proposar l'assistència gravitatòria als viatges espacials.

## Llegat

La missió de l'ESA a Mercuri planificada es denomina BepiColombo en el seu honor. La divisió de Colombo en els anells de Saturn i l'asteroide (10387) Bepicolombo també porten el seu nom.

## Referències

* ↑ «ESA's Mercury mission named BepiColombo in honour of a space pioneer». ESA. [Consulta: 21 abril 2021].
# Nathan Glazer

Nathan Glazer (Nova York, 1923-2019) va ser un sociòleg americà. Va impartir classes a la Universitat de Califòrnia, Berkley, i a la Universitat Harvard. Va ser coeditor de la revista política, ja desapareguda, The Public Interest. Beyond the Melting Pot, sobre la raça i l'origen ètnic, escrit conjuntament amb Daniel P. Moyniham, és considerat un dels llibres més influents publicats durant els anys 60.

## Obres

* The lonely crowd; a study of the changing American character (amb David Riesman i Reuel Denney) New Haven, Yale University Press 1950 Studies in national policy #3
* Faces in the crowd; individual studies in character and politics, (with David Riesman) New Haven, Yale University Press, 1952 Studies in national policy #4
* A new look at the Rosenberg-Sobell case. New York, Tamiment Institute 1953
* American Judaism, Chicago, University of Chicago Press, 1957
* Studies in housing & minority groups (with Davis McEntire) Berkeley: University of California Press, 1960
* The social basis of American communism New York, Harcourt, Brace 1961 (Communism in American life)
* Negroes & Jews: the new challenge to pluralism New York : American Jewish Committee 1964
* The Characteristics of American Jews New York, Jewish Education Committee Press 1965
* The Many faces of anti-semitism New York, American Jewish Committee, Institute of Human Relations 1967
* Soviet Jewry, 1969: [papers and presentations] New York; Academic Committee on Soviet Jewry, 1969
* Beyond the Melting Pot: The Negroes, Puerto Ricans, Jews, Italians and Irish of New York City (with Daniel P. Moynihan), Cambridge, Mass. Massachusetts Institute of Technology Press, 1963, second expanded edition 1970
* Affirmative Discrimination: Ethnic Inequality and Public Policy Cambridge, Mass. Harvard University Press, 1975
* Ethnicity: Theory and Experience (ed., with Daniel P. Moynihan) Cambridge, Mass. Harvard University Press, 1975
* Prejudice Cambridge, Mass. Harvard University Press, 1982
* Ethnic Dilemmas, 1964–1982 Cambridge, Mass. Harvard University Press, 1985
* The Limits of Social Policy Cambridge, Mass. Harvard University Press, 1988
* We Are All Multiculturalists Now Cambridge, Mass. Harvard University Press, 1997
* From a Cause to a Style: Modernist Architecture's Encounter with the American City, Princeton University Press, 2007

## Referències

* ↑ «Nathan Glazer». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 10 març 2016].
# Nicolai Gedda

Nicolai Gedda (Estocolm, 11 de juliol de 1925 - 8 de gener de 2017) fou un tenor suec d'origen rus (el seu cognom real és Ustinov).
Va ser un famós cantant d'òpera i concertista. Havent realitzat aproximadament dos-cents enregistraments, el tenor més registrat en la història. El cant i sorprenent versatilitat estilística de Gedda és conegut per la bellesa del seu to, el control vocal, i la percepció musical.
L'abril de 1952, amb 26 anys, Gedda va debutar en el Kungliga Teatern, interpretant el paper de Chapelou de l'obra Le Postillon de Lonjumeau, d'Adolphe Adam. El 1953 va debutar a La Scala com a Don Ottavio a Don Giovanni. El 1954, promogut per Herbert von Karajan, va actuar per primera vegada a l'Òpera Garnier de París com a tenor de l'òpera Oberon de Carl Maria von Weber. També el 1954 va debutar a la Royal Opera House com a Duc de Mantua a l'òpera Rigoletto de Verdi. El 1957, Gedda va debutar en l'Òpera del Metropolitan amb l'òpera de Charles Gounod Faust i el 1970 el seu demorat debut al Teatro Colón (Buenos Aires) al costat de Beverly Sills a Manon.
Va ser un cantant amb una llarguíssima carrera professional, el maig de 2001 encara va interpretar l'emperador Altoum a l'òpera de Puccini Turandot, i el de presbiter a l'obra de Mozart Idomeneo, el juny de 2003.
És autor de la biografia Gåvan är inte gratis (El do no és de franc, 1978).

## Referències

* ↑ Pàgina oficial del Festival de Korsholm Arxivat 2012-03-25 a Wayback Machine. – Official Website.
* ↑ « Le ténor suédois Nicolai Gedda est mort »(pàgina en francès), France Musique, 9 febrer 2017
* ↑ Warrack, John and Ewan West (1996). "Nicolai Gedda." The Concise Oxford Dictionary of Opera. (3rd Ed.), Universitat d'Oxford.

## Enllaços externs

* Nicolai Gedda Homepage - Pàgina no oficial de Nicolai Gedda (en anglès i alemany).
# Nobel Son

Nobel Son és una comèdia negra estatunidenca sobre una família disfuncional que ha de fer front al segrest del seu fill, després que el pare guanyi el Premi Nobel de Química. La pel·lícula és protagonitzada per Alan Rickman, Mary Steenburgen i Bryan Greenberg.
La gravació es va iniciar el 6 d'octubre de 2005 a Venice Beach, Califòrnia, i va acabar el 17 de novembre de 2005. El tràiler i la pàgina web oficials es van publicar el 12 de gener de 2007.

## Repartiment

* Alan Rickman com Eli Michaelson
* Bryan Greenberg com Barkley Michaelson
* Shawn Hatosy com Thaddeus James
* Mary Steenburgen com Sarah Michaelson
* Bill Pullman com Max Mariner
* Eliza Dushku com City Hall
* Danny DeVito com George Gastner
També hi apareixen Ted Danson, Tracey Walter i Ernie Hudson amb petits papers.

## Publicació

La pel·lícula es va projectar entre el 28 d'abril i el 2 de maig de 2007 al Festival de Cinema de Tribeca de Nova York. Tot el repartiment va presentar-se a l'estrena i totes les entrades es van vendre. En general va rebre crítiques molt negatives, amb només un percentatge del 23% a Rotten Tomatoes. Manohla Dargis, escrivint pel The New York Times, va descriure la pel·lícula com un "exercici agressivament sorollós sobre gent dolenta fent coses dolentes entre elles." Roger Ebert va fer-ne una crítica positiva. La pel·lícula va ser considerada entretenida per un entrevistat a Ain't It Cool News.

## Referències

* ↑ Rotten Tomatoes page for Nobel Son
* ↑ "Kidnapping, Suicide and Other Family Matters," Manohla Dargis, The New York Times, December 5, 2008
* ↑ Ebert, Roger «Movie Reviews: Nobel Son». Chicago Sun-Times, 03-12-2008. Arxivat 2012-09-29 a Wayback Machine.
* ↑ Tribeca Film Fest! Eli Cross On NOBEL SON! - Ain't It Cool News: The best in movie, TV, DVD, and comic book news
# Nombres sociables

Sistema de nombres en matemàtiques :
Nombres sociables és una generalització del concepte de nombres amics i nombre perfecte. Un conjunt de nombres sociables és un tipus de seqüència d'aliquot, o una seqüència de nombres cadascun dels quals és la suma dels divisors propis del nombre que el precedeix, excloent el mateix nombre precedent. Per tal que la seqüència sigui sociable, la seqüència ha de ser cíclica. Per tant, retornant al seu punt de partida.
El període de la seqüència, o l'ordre del conjunt de nombres sociables, és en nombre de nombres del cicle.
Si el període de la seqüència és 1, el nombre és un nombre sociable d'ordre 1, o un nombre perfecte —per exemple, els divisors propis de 6 són 1, 2, i 3, els quals sumen altre cop 6.
Un parell de nombres amics és un conjunt de nombres sociables d'ordre 2.
No es coneixen nombres sociables d'ordre 3, i tampoc no se sap si n'existeixen o no.
Un exemple amb període o ordre 4 és:
    La suma dels factors de 1264460 (2² * 5 * 17 * 3719) és:
       1 + 2 + 4 + 5 + 10 + 17 + 20 + 34 + 68 + 85 + 170 + 340 + 3719 + 7438 + 14876 + 18595 + 37190 + 63223 + 74380 + 126446 + 252892 + 316115 + 632230 = 1547860
    La suma dels factors de 1547860 (2² * 5 * 193 * 401) és:
       1 + 2 + 4 + 5 + 10 + 20 + 193 + 386 + 401 + 772 + 802 + 965 + 1604 + 1930 + 2005 + 3860 + 4010 + 8020 + 77393 + 154786 + 309572 + 386965 + 773930 = 1727636
    La suma dels factors de 1727636 (2² * 521 * 829) és:
       1 + 2 + 4 + 521 + 829 + 1042 + 1658 + 2084 + 3316 + 431909 + 863818 = 1305184
    La suma dels factors de 1305184 (2⁵ * 40787) és:
       1 + 2 + 4 + 8 + 16 + 32 + 40787 + 81574 + 163148 + 326296 + 652592 = 1264460.

## Referències

* ↑ Gardner, Martin. «11. Perfectos, amigos y sociables». A: Festival mágico-matemático (en castellà). 2a. Madrid: Alianza Editorial, 2018, p. 222. ISBN 978-84-8181-315-6 [Consulta: 22 febrer 2020].

## Bibliografia

* P. Poulet, #4865, L'intermediare des math. 25 (1918), pp. 100-101.
* H. Cohen, On amicable and sociable numbers, Math. Comp. 24 (1970), pp. 423-429

## Enllaços externs

* A list of known sociable numbers (anglès)
* Extensive tables of perfect, amicable and sociable numbers Arxivat 2014-05-02 a Wayback Machine. (en anglès)
# On viu el perill

On viu el perill (títol original: Where Danger Lives) és un thriller de cinema negre estatunidenc de 1950 dirigit per John Farrow i protagonitzat per Robert Mitchum, Faith Domergue i Claude Rains. Està doblada al català.

## Argument

Un jove metge s'enamora d'una jove pertorbada, s'involucra en la mort del seu marit i ha de fugir amb ella a la frontera mexicana.

## Repartiment

* Robert Mitchum com Dr. Jeff Cameron
* Faith Domergue com Margo Lannington
* Claude Rains com Frederick Lannington
* Maureen O'Sullivan com Julie Dorn
* Charles Kemper com cap de policia
* Ralph Dumke com Klauber
* Billy House com Bogardus
* Harry Shannon com Dr. Maynard
* Philip Van Zandt com Milo DeLong
* Jack Kelly com Dr. James Mullenbach
* Lillian West com Mrs. Bogardus
* Ray Teal com xèrif Joe Borden

## Recepció
### Resposta crítica contemporània

Bosley Crowther, de The New York Times va escriure: "Enfosquit una mica per diverses begudes fortes i un parell de cops al cap, el nostre heroi no obeeix el seu instint sinó que se'n va corrent amb la dama a la nit. I així comença una sèrie d'aventures en la seva fugida per escapar que el porta finalment a adonar-se que sempre s'ha d'informar a la policia. En aquesta demostració solemne, el Sr. Mitchum fa una feina bastant creïble com a home que opera en el buit i assetjat per circumstàncies desafortunades. Com la noia que el posa en problemes, la senyoreta Domergue no manifesta res més que una aparença relativament sensual i una capacitat per recitar línies senzilles", afegint que el director Farrow "anteriorment ho ha fet millor, i és millor que ho torni a fer".

### Resposta crítica moderna

Dave Kehr, del Chicago Reader, va escriure: "El director John Farrow encerta molt bé les qualitats al·lucinatòries i de malson d'aquesta trama estàndard del Cinema negre: Mitchum passa l'última meitat de la pel·lícula recorrent els camins de terra del sud de Califòrnia amb una commoció cerebral, desmaiant-se periòdicament i despertar-se envoltat d'alguns dels paisatges més desoladors que ofereix Amèrica".

## Referències

* ↑ «Where Danger Lives: Detail View». American Film Institute. [Consulta: 2 gener 2024].
* ↑ «On viu el perill». esadir.cat. [Consulta: 10 juny 2024].
* ↑ Movie Review by Bosley Crowther, January, 1951 The New York Times.
* ↑ Kehr, Dave - Film review, Chicago Reader, 1996-2008.
# Opisthorchis felineus

Opisthorchis felineus és un trematode causant de l'opistorquiosi en humans, prevalent a l'est d'Europa i al sud-est asiàtic. S'inclou al gènere Opisthorchis juntament amb Opisthorchis viverrini, amb el qual comparteixen moltes característiques morfològiques.
Les infeccions causades per O. felineus solen ser asimptomàtiques, però en alguns casos poden donar símptomes semblants a la hepatitis.

## Referències

* ↑ Kaewpitoon, Natthawut «Opisthorchis viverrini: The carcinogenic human liver fluke». World Journal of Gastroenterology, 14, 5, 2008, pàg. 666. DOI: 10.3748/wjg.14.666. ISSN: 1007-9327.
* ↑ Keiser, J., Utzinger, J., 2009. Food-Borne Trematodiases. Clinical Microbiology Reviews 22, 466–483.. doi:10.1128/cmr.00012-09
# Apunts. Medicina de l’Esport

Apunts. Medicina de l’Esport és una revista científica especialitzada en medicina de l’activitat física i l'esport publicada a Barcelona.
Creada el 1964 va tenir diversos noms, com el d’Apuntes del Centro Juvenil de Medicina Deportiva, Apuntes de Medicina Deportiva i el 1982 Apunts d’Educació Física i Medicina Esportiva. Aquesta nova edició, publicada amb la col·laboració de l'INEFC, incloïa temàtica d’educació física i es publicava en format bilingüe, en català i castellà. El 1985 la col·laboració que mantenia amb l’INEFC s'interrompé i s'escindí en Apunts. Educació Física i Esports i Apunts. Medicina de l’Esport, el nom de l'actual revista. Des de l'aleshores, és publicada en format trilingüe, en català, castellà i anglès.
Apunts. Medicina de l’Esport depèn del Consell Català de l'Esport i de la Societat Catalana de Medicina de l’Esport. El seu objectiu és el de servir com a plataforma de difusió i fons documental de la producció científica que es duu a terme en la matèria a Catalunya, Espanya i l’Amèrica Llatina. El seu primer director fou Josep Estruch Batlle (1964-81) i des del 2006 la dirigeix Ramon Balius i Juli. El 2006 passà a tenir format digital i la seva expansió internacional.

## Referències

* 1 2 3 «Apunts. Medicina de l’Esport». Enciclopèdia de l'Esport Català. Grup Enciclopèdia Catalana [Consulta: 23 octubre 2018].
* ↑ «La Secretaria General de l'Esport celebra el 50è aniversari de la revista 'Apunts. Medicina de l'Esport' amb els responsables i col·laboradors». Generalitat de Catalunya, 11-06-2014. [Consulta: 1r novembre 2018].
* ↑ Balius Matas, Ramon «Una revista electrónica de 1964». Apunts: Medicina de l'esport, 2006, Num. 149, Vol. 41., pàg. 3-42. ISSN: 1886-6581 [Consulta: 1r novembre 2018].
* ↑ Balius Matas, Ramón «Apunts. Medicina de l'Esport: una revista internacional». Apunts: Medicina de l'esport, Vol. 46, Núm. 171, 2011, págs., pàg. 107-107. ISSN: 1886-6581 [Consulta: 1r novembre 2018].

## Enllaços externs

* Apunts. Medicina de l’Esport
* Societat Catalana de Medicina de l'Esport
# Elisabeta Lazăr

Elisabeta Lazăr (Arad, 22 d'agost de 1950) és una remadora romanesa, ja retirada, que va competir durant la dècada de 1970.
El 1976 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Mont-real on guanyà la medalla de bronze en la competició del quàdruple scull amb timoner del programa de rem. Formà equip amb Ioana Tudoran, Maria Micșa, Felicia Afrăsiloaie i Elena Giurcă i fou la primera medalla olímpica de la història del rem femení romanès.
En el seu palmarès també destaca una medalla de plata al Campionat del món de rem de 1974 i dues medalles d'or i una de plata al Campionat d'Europa de rem.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Elisabeta Lazăr». [Consulta: 23 maig 2023].
* ↑ «Elisabeta Lazar - Comitetul Olimpic si Sportiv Roman». [Consulta: 23 maig 2023].
* ↑ «World Rowing - Elisabeta LAZAR» (en anglès). Arxivat de l'original el 2023-06-03. [Consulta: 23 maig 2023].
* ↑ Rudern – Weltmeisterschaften – Doppelvierer – Damen, Rudern – Europameisterschaften (Damen – Doppelvierer m.Stfr.). sport-komplett.de
# Ballester (unitat militar)

Un ballester era una unitat militar que portava com a arma una ballesta, amb la qual disparava a distància. Si per qualsevol circumstància es veia embolicat en una lluita cos a cos, el ballester podia portar a sobre un punyal o daga per a defensar-se.
Unitats de ballesters han existit a l'antiga xina i l'antiga Grècia, però a Europa la ballesta només va subsistir en una versió més gran com a arma de setge o una versió més petita com arma de caça.
En l'edat mitjana les ballestes eren les armes de projectil més mortíferes fins a l'ús de la pólvora, i pràcticament travessaven totes les armadures, amb un abast de 250 metres. Al segle xiii, els ballesters genovesos (reclutats a Gènova i en altres ciutats i països del nord-oest d'Itàlia) i els arbalesters francesos van causar un gran impacte i van obligar a incrementar l'armadura de la cavalleria, però en la guerra dels Cent Anys foren superats pels arcs llargs anglesos, més ràpids de carregar i amb més abast, però requerien molta experiència en el maneig.
L'exèrcit català disposà des del segle xiii d'unitats de ballesters a peu a manera d'infanteria, i la tripulació de les galeres catalanes incloïa quaranta ballesters per les grosses i trenta per les subtils, amb missió d'atacar amb dards les cobertes enemigues.

## Referències

* ↑ Hook, Christa. Italian Militiaman 1260-1392 (en anglès). Christa Hook, 1999, p. 10. ISBN 1855328267 [Consulta: 29 gener 2015]. Arxivat 2015-02-25 a Wayback Machine.
* ↑ San Martín, Angel. La Mediterrània: realitat o metàfora. Universitat de València, 1993, p. 44. ISBN 8437013232.
* ↑ Romanoni, Fabio «"Boni balistrarii de ripperia Ianue". Balestrieri genovesi attraverso due cartulari del 1357, in "Archivio Storico Italiano", CLXVIII (2010).» (en italià). Archivio Storico Italiano, 2010.
* ↑ Bruhn de Hoffmeyer, Ada. Arms & Armour in Spain: A Short Survey (en anglès). CSIC, 1982, p. 212. ISBN 8400000269.
* ↑ Wagner, John A. Encyclopedia of the Hundred Years War (en anglès). Greenwood Publishing Group, 2006, p. 17. ISBN 031332736X.
* ↑ «Ballester (unitat militar)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Junqueras, Oriol. Camí de Sicília: l'expansió mediterrània de Catalunya. Cossetània Edicions, 2008, p. 70. ISBN 8497913531.

## Vegeu també

* Arquer
* Ballester (menestral)
* Pavès
# Província d'Argeș

La província d'Argeș (IPA: ['ar.ʤeʃ]) és un județ, una divisió administrativa de Romania, a Valàquia, amb capital a la ciutat de Pitești.

## Límits

* Província de Dâmbovița a l'est.
* Província de Vâlcea i província d'Olt a l'oest.
* Província de Sibiu i província de Brașov al nord.
* Província de Teleorman al sud.

## Demografia

El 2002, tenia 652,625 i la densitat de població was 95/km².
* Romanesos - 96%
* Rroma, i altres.
| Any | Població |
| 1948 | 448,964 |
| 1956 | 483,741 |
| 1966 | 529,833 |
| 1977 | 631,918 |
| 1992 | 681,206 |
| 2002 | 652,625 |

## Divisió administrativa

La província té 3 municipalitats, 4 ciutats i 95 comunes.

### Municipalitats

* Piteşti
* Câmpulung
* Curtea de Argeș

### Ciutats

* Mioveni
* Costești
* Topoloveni
* Ștefănești

### Comunes

| Albeştii de Argeş Albeştii de Muscel Albota Aninoasa Arefu Băbana Băiculeşti Bălileşti Bârla Bascov Beleţi-Negreşti Berevoeşti Bogaţi Boteni Boţeşti Bradu Brăduleţ Budeasa Bughea de Jos | Buzoeşti Căldăraru Călineşti Căteasca Cepari Cetăţeni Cicăneşti Ciofrângeni Ciomăgeşti Cocu Corbeni Corbi Coşeşti Cotmeana Cuca Dâmbovicioara Dârmaneşti Davideşti Dobreşti | Domneşti Drăganu Dragoslavele Godeni Hârseşti Hârtieşti Izvoru Leordeni Lereşti Lunca Corbului Mălureni Mărăcineni Merişani Miceşti Mihaeşti Mioarele Miroşi Morăreşti Moşoaia | Mozăceni Muşăteşti Negraşi Nucşoara Oarja Pietroşani Poiana Lacului Poienarii de Argeş Poienarii de Muscel Popeşti Priboieni Răteşti Recea Rociu Rucăr Sălătrucu Schitu Goleşti Slobozia Stâlpeni | Ştefan cel Mare Stoeneşti Stolnici Şuici Suseni Teiu Tigveni Ţiţeşti Uda Ungheni Valea Danului Valea Iaşului Valea Mare-Pravăţ Vedea Vlădeşti |

## Referències

* ↑ Institut Nacional d'Estadística, "Populaţia după etnie" Arxivat 2009-08-16 a Wayback Machine.
* ↑ Institut Nacional d'Estadística, "Populaţia la recensămintele din anii 1948, 1956, 1966, 1977, 1992 şi 2002" Arxivat 2006-09-22 a Wayback Machine.
# Mesquita de París

La Gran mesquita de París, en francès:Grande Mosquée de Paris, és la mesquita musulmana més gran de França, ocupa una hectàrea i és d'estil hispano-musulmà. Té un minaret de 33 metres d'alçada. Es va inaugurar el 15 de juliol de 1926 al número 6, del carrer Georges-Desplas al barri (quartier) del Jardí de les Plantes. La va fundar Si Kaddour Benghabrit. La mesquita està oberta a la visita turística tot l'any.

## Història

Un primer projecte de construcció de la mesquita es va endegar el 1895 però no va tenir èxit. La decisió de construir-la va ser arran de la primera Guerra Mundial per homanetjar els 70.000 morts musulmans que hi combateren al costat de França.
L'obra va ser finançada en part per l'estat francès (llei de 19 d'agost de 1920), La primera pedra es posà el 1922. Es va inaugurar el 16 de juliol de 1926 en presència del president de la república francesa Gaston Doumergue i del soldà del Marroc Moulay Youssef. Doumergue celebrà en aquell moment l'amistat franco-musulmana expressada en el camp de batalla i afirmà que el laicisme francès protegia totes les creences religioses. La nit abans de la inauguració, Messali Hadj del grp Étoile nord-africaine, criticà aquesta mesquita com « mesquita reclam ».
La mesquita també té:
* Una sala de pregària decorada
* Una madrassa (escola islàmica)
* Una biblioteca
* Una sala de conferències
* Un restaurant, un saló de te, hammam i botigues.

## Galeria fotogràfica

* entrada principal
* Pati i jardins
* Entrada al jardí
* Sala de pregària
* Sala de pregària
* Carrer Daubenton.
* Porta del carrer Daubenton.
* Mosaic
* Jardí i font interiors
* Biblioteca
* Decoració morisca
* Restaurant
* Restaurant
* interior
* Minaret

## Notes i referències

* ↑ «site Internet de la Grande Mosquée de Paris». Arxivat de l'original el 2019-03-23. [Consulta: 2 abril 2011].
* ↑ ref
* ↑ L'Harmattan. La laïcité (en français), 1995, p. 311. ISBN 2738430635.
* 1 2 3 4 1935 – 2005. L'hôpital Avicenne : une histoire sans frontières Arxivat 2012-01-19 a Wayback Machine., Dossier pédagogique réalisé par le Musée de l'Assistance Publique-Hôpitaux de Paris en collaboration avec le Bureau du Patrimoine du Conseil Général de Seine-Saint-Denis et l'Inspection Académique de Seine-Saint-Denis, pour l'exposition « 1935-2005. L'hôpital Avicenne : une histoire sans frontières »

## Enllaços externs

* Le site officiel de la mosquée de Paris
* Le traitement du religieux islamique en métropole, par Michel Renard, (IHTP-CNRS)
* La mosquée de Paris durant la Seconde Guerre mondiale, par El Watan
* Galerie de photos : la Grande Mosquée
* Vidéo Histoire de Paris 8 Les lieux de Culte : La Grande Mosquée Arxivat 2011-06-05 a Wayback Machine.