OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Electroforesi

L'electroforesi consisteix en el transport de molècules sota l'acció d'un camp elèctric. Aquest fenomen electrocinètic es va observar per primera vegada l'any 1807 per Reuss, que es va adonar que l'aplicació d'un camp elèctric constant causava que partícules d'argila disperses en aigua migressin. Aquest moviment és causat per la presència d'una interfície carregada entre la superfície de la partícula i el fluid circumdant.
L'any 1937, Tiselius va desenvolupar una tècnica que aplicava aquest principi per a la separació de proteïnes i que el va fer mereixedor del Premi Nobel de Química. Aquesta tècnica, i les seves variants, han esdevingut unes eines fonamentals en els laboratoris bioquímics. L'electroforesi és una tècnica útil per estimar la puresa d'una mostra, i és molt sensible a variacions de pes molecular, mida molecular, i fins i tot l'estructura proteica i dels àcids nucleics.

## Teoria

El fenomen de l'electroforesi es dona en partícules carregades superficialment quan hi apliquem un camp elèctric extern que hi exerceix una força electroestàtica de Coulomb. D'acord amb la teoria de la doble capa elèctrica, totes les càrregues superficials en líquids són apantallades per una capa difusa d'ions, que té la mateixa càrrega absoluta que la superficial, però de signe oposat. El camp elèctric també exerceix una força sobre els ions de la capa difusa que té direcció oposada a la que actua sobre la càrrega de superfície. Aquesta última força no s'aplica realment a la partícula, sinó als ions de la capa difusa situats a poca distància de la superfície de la partícula, i part d'ella es transfereix a la superfície de la partícula a causa de la tensió viscosa. Aquesta part de la força també es diu força de retardament electroforètic.
Si considerem la fricció hidrodinàmica de les partícules en moviment a causa de la viscositat del fluid, en cas de tenir un nombre de Reynolds (Re) baix i una intensitat del camp elèctric (E) moderada, la velocitat (v) d'una partícula és simplement proporcional al camp aplicat. La mobilitat elèctrica (μ), relació entre la velocitat d'una partícula i el camp elèctric aplicat, es defineix, doncs, com:
    $\mu ={v \over E}$
Per proteïnes, l'equació també es pot descriure emprant la càrrega elèctrica (Z) i el coeficient de fricció (f), estretament relacionat amb la mida i l'estructura de la proteïna:
    $\mu ={Z \over f}$
Les molècules més petites es mouen més ràpid que les grosses i, per tant, arriben abans a l'ànode. Això permet determinar la massa molecular d'una partícula desconeguda.

## Referències

* 1 2 Harrison RG, Todd P, Rudge SR, Petrides DP. «2.5.1 Electrophoretic Analysis». A: Bioseparations Science and Engineering, 2015. DOI 10.1093/oso/9780195391817.001.0001. ISBN 978-0-19-539181-7 [Consulta: 30 novembre 2024].
* 1 2 Nelson, DL; Cox, MM. Lehninger Principles of Biochemistry (PDF). 5a ed. Nova York: Freeman and Company, 2008. DOI 10.1007/978-3-662-08289-8. ISBN 9783662082904 [Consulta: 30 novembre 2024].

## Vegeu també

* Gel d'electroforesi
* SDS-PAGE
* Isoelectroenfocament
* Southern blot
* Northern blot
* Western blot

## Enllaços externs

* Llista de mobilitats relatives
# Acantiza daurada

L'acantiza daurada (Acanthiza nana) és una espècie d'ocell de la família dels acantízids (Acanthizidae) que habita boscos, conreus i ciutats del nord-est de Queensland, est de Nova Gal·les del Sud, Victòria i sud-est d'Austràlia Meridional.

## Referències

* ↑ «Acantiza daurada». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021(català)
# Escut de Móra d'Ebre

L'escut oficial de Móra d'Ebre té el següent blasonament:
Escut caironat: d'argent, una morera de sinople fruitada de porpra, ixent d'una faixa ondada d'atzur. Per timbre, una corona mural de vila.

## Història

Va ser aprovat el 26 d'abril del 2006 i publicat al DOGC el 24 de maig del mateix any.
Aquestes armes parlants que fan referència al nom de la vila són el senyal tradicional del municipi, amb la representació simbòlica del riu Ebre al peu.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de la Ribera d'Ebre

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ GAP/1541/2006, de 26 d'abril, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de l'escut heràldic del municipi de Móra d'Ebre.» (pdf). DOGC num. 4640, 26-04-2006. [Consulta: 23 juny 2010].
# Acantiza occidental

L'acantiza occidental (Acanthiza inornata) és una espècie d'ocell de la família dels acantízids (Acanthizidae) que habita zones boscoses del sud-oest d'Austràlia Occidental.

## Referències

* ↑ «Acantiza occidental». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021(català)
# Biscutella ebusitana

L'herba de les llunetes o Biscutella ebusitana és una planta de la família Brassicaceae endèmica de les illes Pitiüses.
És una herba perenne, llenyosa a la base, i que pot arribar a assolir prop d'un metre d'alçada. És una planta diploide (2n = 18 cromosomes), essent la seva pol·linització entomòfila, amb flors hermafrodites, sense mecanismes de creixement vegetatiu. La floració té lloc entre finals de maig i el juny. Creix en roquissars, replans i fissures de roques, des del nivell de la mar fins a 400 m, a les illes d'Eivissa i Formentera i en alguns illots. Té estreta relació amb altres espècies del llevant peninsular, com ara Biscutella frutescens, Biscutella sempervirens o Biscutella montana.
La major part de les seves poblacions es localitzen en zones d'accés relativament difícil, fet que determina que les pertorbacions antròpiques siguin, en general, limitades. El problema més important es patia a l'illot es Vedrà, per l'herviboria de les cabres (Capra aegagrus hircus) introduïdes el 1992 i que han estat sacrificades a principis del 2016.

## Referències

* 1 2 Sáez, Ll. «Biscutella ebusitana». A: BioAtles. Conselleria de Medi Ambient del Govern de les Illes Balears, 2007.
* ↑ Alonso, J.M «El Govern acaba con las cabras de es Vedrà para intentar recuperar la flora». Diario de Ibiza, 05-02-2016.
# Ermita de Sant Sebastià (la Iessa)

L'ermita de Sant Sebastià és un petit temple situat en el municipi de la Iessa, a un quilòmetre de la població, en la carretera d'Alpont. És un Bé de Rellevància Local amb identificador nombre 46.10.262-002.

## Història

El seu origen es remunta al segle xiii. A inicis del segle xxi no té ús religiós, encara que és possible que s'utilitze per a tasques agrícoles o ramaderes.

## Descripció

L'edifici correspon a l'estil gòtic-mudèjar. Es tracta d'una llarga nau de maçoneria reforçada amb carreus en les cantonades i amb dos contraforts en cada costat. Entre els dos de la dreta s'obria la porta d'entrada original —emplaçament similar al de la veïna ermita de Sant Joan Baptista— sota arc de mig punt amb dovelles. Aquest accés es va encegar amb paredat i es va practicar una nova porta amb llinda a la façana. La coberta és a dues aigües i va estar parcialment enfonsada en la seua meitat posterior fins que va ser reparada amb teules noves. En el vèrtex del capcer s'aixecava una espadanya, actualment derrocada, i sota ella va haver-hi una finestra rectangular que va ser cegada.
* Porta accés
* Façana lateral
* Façana posterior
A l'interior el sostre està suportat per bigues de fusta i destaquen dos arcs lleugerament apuntats.

## Referències

* ↑ http://www.cult.gva.es/dgpa/brl/Detalles_brl.asp?
* 1 2 3 4 http://www.ermitascomunidadvalenciana.com/vseyes.htm Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Aixovar funerari

L'aixovar funerari és el conjunt d'objectes dipositats en els enterraments, individuals o col·lectius, al costat del difunt. Forma part de les primeres creences religioses, que sembla que van sortir de la necessitat de trobar una explicació a fenòmens de la natura. En l'època del paleolític també es van començar a elaborar pintures rupestres, estatuetes i gravats o unes figuretes molt petites conegudes com a venus prehistòriques.

## Referències

* ↑ «Aixovar funerari». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Aixovar funeraris». Tesaurus d'Història de Catalunya. Servei de Documentació d'Història Local de Catalunya. Universitat Autònoma de Barcelona. [Consulta: 17 febrer 2014].
# Escut de Navès

L'escut oficial de Navès té el següent blasonament:
Escut caironat: d'argent, un castell de gules obert superat d'un drac de sinople lampassat de gules. Per timbre una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 18 de juny de 1991 i publicat en el DOGC el 8 de juliol del mateix any.
S'hi representa el castell de Navès (segle x), que pertanyia al monestir de Solsona. El drac del capdamunt és l'atribut de santa Margarida, la patrona del poble (la tradició diu que Margarida se l'empassà un drac, i que ella va obrir-ne la panxa des de dins amb l'ajut de la seva creu i, per tant, "tornà a néixer").

## Referències

* ↑ «ANUNCI relatiu a l'aprovació de l'escut heràldic municipal de Navès.» (pdf). DOGC num 1464, 18-06-1991. [Consulta: 26 juny 2010].

## Vegeu també

* Escuts i banderes del Solsonès
# Elefant antic

L'elefant antic (Paleoloxodon antiquus) fou una espècie d'elefant que visqué durant el Plistocè, des de fa 800.000 fins fa 70.000 anys.
Foren una espècie d'una gran mida que arribava a fer 4 metres d'altura. Tenien les cames relativament més llargues que els elefants moderns i els ullals llargs i rectilinis acabats en una petita corba. Els elefants antics vivien en els ambients càlids i boscosos que hi havia a Europa durant els períodes interglacials. la península Ibèrica podria haver servit com l'últim refugi europeu de l'elefant on l'espècie va sobreviure fins a fa 30.000 anys. Presumiblement són els avantpassats d'alguns dels elefants nans de diverses illes mediterrànies que s'extingiren a l'Holocè.

## Referències

* ↑ «Elefant antic». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
* ↑ Benoit, Julien; Legendre, Lucas J.; Tabuce, Rodolphe; Obada, Theodor; Mararescul, Vladislav «Brain evolution in Proboscidea (Mammalia, Afrotheria) across the Cenozoic» (en anglès). Scientific Reports, 9, 1, 27-06-2019, pàg. 9323. DOI: 10.1038/s41598-019-45888-4. ISSN: 2045-2322. PMC: PMC6597534. PMID: 31249366.
* ↑ S, Dave; Says, Ersfeld. «Elephas antiquus depicted at Vermelhosa rock art?» (en anglès americà), 24-02-2014. [Consulta: 13 febrer 2023].
# CEIP Escola Graduada

L'Escola Graduada (de 1973 a 2010 Col·legi Públic Gabriel Alzamora) és una escola pública de primària i secundària obligatòria del barri de la Gerreria de Palma (Mallorca). El 2007 va rebre el Premi Emili Darder dels Premis 31 de desembre de l'Obra Cultural Balear per ser la primera escola graduada pública de Mallorca i, per la seva tasca destacada en la implementació de la llengua catalana com a llengua de relació i d'ensenyament en una de les zones de Palma amb més gran diversitat lingüística.

## Referències

* ↑ «Nunca dejó de llamarse Escola Graduada» (en castellà). Diario de Mallorca, 13-05-2009.
* ↑ http://www.ocb.cat/index.php?noticia=154

## Enllaços externs

* Web del CP Gabriel Alzamora Arxivat 2007-05-09 a Wayback Machine.
# Alberto López López

Alberto López López (Sevilla, 18 de gener de 1976) és un actor espanyol. Forma el duo humorístic Los Compadres juntament amb Alfonso Sánchez Fernández.

## Biografia

Va estudiar a l'Escola d'Art Dramàtic de Sevilla. Va començar la seva carrera com a actor, en 1997 en l'espectacle de pirates del parc Isla Mágica. Posteriorment va formar part de la companyia Tarasca amb la qual va estrenar l'obra B612. També va participar en la companyia Varuma Teatro, amb la qual va guanyar el Giraldillo de la Biennal de Flamenc de Sevilla, en 2006, amb l'espectacle Malgama.
En 2002, va treballar en la minisèrie Padre coraje amb Benito Zambrano i a la telesèrie andalusa Padre Medina.
En 2008 va protagonitzar 4000 euros, una pel·lícula de cinema experimental dirigida per Richard Jordan. Per aquest paper va obtenir la nominació al Tenerife International Film Festival. També va participar en les pel·lícules A puerta fría i Grupo 7, d'Alberto Rodríguez.
En 2009, al costat del director i actor Alfonso Sánchez, va protagonitzar el curtmetratge Esto ya no es lo que era. Davant l'èxit del mateix en internet van rodar també Eso es así i Aquello era otra cosa que formen la denominada Una trilogía sevillana, curts que van tenir gran audiència en internet, on van ser vists per més de 10.000.000 d'espectadors. A partir de l'èxit d'aquesta trilogia, va protagonitzar en 2012 també al costat d'Alfonso Sánchez el llargmetratge El mundo es nuestro, en el qual interpreten els personatges creats a Esto ya no es lo que era.
En 2013 va col·laborar en el programa televisiu de José Mota en televisió i va participar en Zipi y Zape y el club de la canica i Ocho apellidos vascos. Entre 2014 i 2015, va acabar de saltar al reconeixement del públic amb les seves participacions en les reeixides Ocho apellidos vascos i Ocho apellidos catalanes. També ha participat a la sèrie Allí abajo.
En 2015 López i Sánchez van intervenir en la gala de lliurament dels Premis Goya.

## Filmografia
### Cinema

* Contigo no, bicho (2018)
* El mundo es suyo (2018)
* Ocho apellidos catalanes (2015)
* Ocho apellidos vascos (2014)
* Zipi y Zape y el club de la canica (2013)
* A puerta fría (2012)
* El mundo es nuestro (2012)
* Grupo 7 (2012)
* 4000 euros (2008)

### Televisió

* Allí abajo (2015-2018) com Rafael "Rafi" Almonte Morales (Temporades 1-4)
* El Príncipe (2014) (sèrie)
* La rueda (2013)
* Luna, el misterio de Calenda (sèrie) (2013) com Medina
* Padre Medina (sèrie) (2009-2010)
* 18, la serie (sèrie) (2008-2009)
* Padre coraje (minisèrie) (2002)
* Vaya Punto.com (sèrie) (2000)
* La casa de los líos (sèrie) (1996)

## Referències

* 1 2 «Copia archivada». Arxivat de l'original el 2013-06-15. [Consulta: 18 abril 2014].
* ↑ El mundo.es 9/4/12
* ↑ «Copia archivada». Arxivat de l'original el 2014-04-19. [Consulta: 18 abril 2014].
* ↑ «Los Compadres: «Cuando los catalanes se ponen, hacen lo que quieren… hasta cine español»». ABC de Sevilla, 08-02-2015 [Consulta: 26 setembre 2015].

## Enllaços externs

* Alberto López López a formulatv
# Al-Zawraa SC Bagdad

L'Al-Zawraa SC Bagdad (àrab: نادي الزوراء الرياضي, Nādī az-Zawrāʾ ar-Riyāḍī, ‘Club Esportiu d'az-Zawrà’) és un club de futbol iraquià del barri d'al-Karkh, a la ciutat de Bagdad.

## Història

* 1937: Fundació del Sikak Al-Hadeed (àrab: سكك الحديد, ‘el Ferrocarril').
* 1969 (29 de juny): Fundació de l'Al-Muwasalat (àrab: المواصلات, ‘els Transports').
* 1972: Al-Muwasalat és anomenat Al-Zawraa.
* 1974: el Sikak Al-Hadeed s'uneix a l'Al-Maslaha Naqil Al-Rakab (Departament de Transport Públic) i és anomenat Al-Naqil, ‘Transport’, lligat al Ministeri de Transports.
* 1975: L'Al-Naqil desapareix i els seus jugadors s'uneixen a l'Al-Zawra.

## Palmarès

* Lliga iraquiana de futbol:
** 1975–76, 1976–77, 1978-79, 1990–91, 1993–94, 1994–95, 1995–96, 1998–99, 1999–2000, 2000–01, 2005–06, 2010–11, 2015–16, 2017–18
* Copa iraquiana de futbol:
** 1975–76, 1978-79, 1980–81, 1981–82, 1988–89, 1989–90, 1990–91, 1992–93, 1993–94, 1994–95, 1995–96, 1997–98, 1998–99, 1999–2000, 2016–17, 2018–19
* Copa Mare de totes les Guerres:
** 1991, 1999, 2003
* Campionat de Bagdad:
** 2003
* Supercopa iraquiana de futbol:
** 1998, 1999, 2000, 2017

## Referències

* ↑ «Al Zawraa SC». Soccerway. Global Sports Media.
* ↑ «Iraq - List of Champions». RSSSF.
* 1 2 3 4 «Iraq - List of Cup Winners». RSSSF.
# Escut de Papua Nova Guinea

L'escut de Papua Nova Guinea, més aviat un emblema que no un escut heràldic, fou aprovat oficialment el 1971.
Consisteix en un ocell del paradís (Gerrus paradisaea) reguardant amb les ales esteses al natural, perxat damunt un tambor kundu d'ús cerimonial posat en faixa, de sable i embellit d'argent i amb la membrana també d'argent a la destra, darrere el qual hi ha acoblada una llança tradicional d'argent fustada de sable, també posada en faixa i amb la fulla, dentada, a la sinistra.
L'ocell del paradís, la major part d'espècies del qual són endèmiques d'aquestes illes, és considerat l'ocell nacional i és representat també a la bandera estatal. Fou introduït com a símbol neoguineà per la Companyia Alemanya de Nova Guinea a les monedes encunyades el 1894.

## Vegeu també

* Bandera de Papua Nova Guinea

## Enllaços externs

* Hubert Herald – Escut de Papua Nova Guinea (anglès)
# CSI (bus sèrie)

L'estándard CSI sigles que signifiquen Interfície Serie per Càmeres (en anglès:Camera Serial Interface) és una especificació de la Mobile Industry Processor Interface AllianceMIPI Alliance que defineix la interfície entre una càmera digital i un processador amfitrió. L'estàndard d'interfície més tardà, és el CSI-3 que fou publicat el 2012.

## CSI-1

El MIPI CSI-1 fou l'estàndard original d'interfície MIPI per a càmera digital. Va sorgir com una arquitectura per a definir la interfície entre una càmera digital i un processador hoste. Els seus successors van ser el MIPI CSI-2 i el MIPI CSI-3, dos estàndards que encara segueixen evolucionant.

## CSI-2

El MIPI CSI-2 v1.0 és l'estàndard publicat el 2005. Com a opció de capa física que utilitza tant l'estàndard D-PHY com l'estàndard C-PHY (ambdós estàndards van ser proposats per la MIPI Aliance), és bidireccional i compatible amb l'estàndard I2C. El seu protocol està dividit en les següents capes:
* Capa física (C-PHY/D-PHY)
* Capa de mescla de l'encaminament.
* Capa de baix nivell del protocol.
* Capa de la conversió de Pixel a Byte
* Capa d'aplicació

## CSI-3

El MIPI CSI-3 és la darrera generació de l'estàndard d'interfície basat en el UniPort-M. Va ser publicat el 2012.

## Organitzacions associades

* JEDEC
* USB Implementers Forum
* MIPI Alliance

## Referències

* 1 2 http://mipi.org/specifications/camera-interface Arxivat 2016-04-23 a Wayback Machine.
# Benita de Benito y Tejada

Benita de Benito y Tejada (Bilbao, 17 de febrer de 1854 - Madrid, 1896) va ser una pintora basca.
Va néixer a Bilbao, en una família humil, filla d'un manyà que va treballar a l'estació de Bilbao i, més tard, en una fàbrica del Escorial. Les primeres nocions de dibuix les va aprendre a la seva ciutat natal, on va demostrar bones dots per a la pintura. Als vint anys, va iniciar estudis artístics al Reial Conservatori i a l'Escola Especial de Pintura, Escultura i Gravat de Madrid. En el transcurs dels estudis va ser premiada amb una medalla en l'assignatura de perspectiva i paisatge elemental i un accèssit en la de dibuix de l'antic i vestidures en el curs de 1881-1882.
Benito va participar en les exposicions Nacionals de Belles Arts de 1876 amb l'obra El guardià, i la de 1881 amb La primera passa, una quadre de grans dimensions. El 1882 va participar en l'exposició provincial de Biscaia. Una altra de les seves obres conegudes és La fi de la reina Blanca.
Va morir als 42 anys a Madrid a causa de la tuberculosi.

## Referències

* 1 2 «Los artistas basco-nabarros en la Exposición de Bellas-Artes». Euskal-Erria. Revista bascongada, 1880, pàg. 92.
* 1 2 3 «Benito y Tejada, Benita de» (en castellà). Auñamendi Eusko Entziklopedia. Fondo Bernardo Estornés Lasa. [Consulta: 8 gener 2022].
* ↑ Villarejo Hervás, Vanesa. "Adorno" y profesionalización artística femenina. El caso de la Escuela Especial de Pintura, Escultura y Grabado de Madrid desde un enfoque histórico-social y con perspectiva de género. Breve historia de un olvido reconocido (1903-1906) (tesi) (en castellà). Madrid: Universitat Complutense de Madrid, 2018-2019, p. 22.
* ↑ Ossorio y Bernard, Manuel. Galeria biográfica de artistas españoles del siglo XIX (en castellà). Madrid: Imprenta de Moreno y Rojas, 1883-1884, p. 80.
# Ermita de Sant Tomàs (Altea)

L'ermita de Sant Tomàs de Villanueva es troba a Altea (la Marina Baixa). Va ser consagrada el 1756. Agrupa la partida de Cap Negret.
La festa de Sant Tomàs se celebra el primer diumenge de setembre.

## Referències

* ↑ http://alteamipueblo.es/noticias/ruta-ermites-2011.pdf

## Enllaços externs

* Localització
# Casa del Centenari

La Casa del Centenari (en italià Casa del Centenario) era la casa d'un habitant benestant de Pompeia, preservada per l'erupció del Vesuvi l'any 79. La casa va ser descoberta l'any 1879, i va rebre el nom amb què és coneguda actualment arran de la commemoració del XVIII centenari de la catàstrofe. Construïda a mitjan segle ii aC, és una de les cases més grans de la ciutat, amb banys privats, un nimfeu, un estany de peixos (piscina) i dos atris.

## Història

Encara que la identitat del propietari de la casa no se sap amb certesa, s'han fet recerques i es pensa que pertanyia a Aule Rusti Ver o Tiberi Claudi Ver, o bé a polítics locals. La casa es va sotmetre a un remodelatge cap a l'any 15 dC, moment en què s'hi van afegir els banys i la piscina. En els últims anys abans de l'erupció, diverses cambres havien estat àmpliament redecorades amb una sèrie de pintures.

## Pintures

Entre les diverses pintures que es conserven a la Casa del Centenari hi ha la representació més antiga que es coneix del Vesuvi, així com escenes eròtiques explícites en una cambra que podria haver estat dissenyada com a «club de sexe» privat.

## Referències

* ↑ Massimiliano David, "A Chronology of the Excavations in Pompeii," a Houses and Monuments of Pompeii: The Works of Fausto and Felice Niccolini (Getty, 2002, originally published in Italian 1997), p. 219.
* ↑ August Mau, Pompeii: Its Life and Art, traduït per Francis W. Kelsey (Macmillan, 1907), p. 348
* ↑ Roger Ling, "A Stranger in Town: Finding the Way in an Ancient City," Greece & Rome n º 37 (1990), p. 204
* ↑ Wilhelmina F. Jashemski, "The Vesuvian Sites before A.D. 79: The Archaeological, Literary, and Epigraphical Evidence," a The Natural History of Pompeii (Cambridge University Press, 2002), p. 7
* ↑ Jean Pierre Adam, Roman Building: Materials and Techniques (Routledge, 1999), p. 143
* ↑ Franklin, Jr., James L. Pompeis Difficile Est: Studies in the Political Life of Imperial Pompeii. University of Michigan Press, 2001, p. 147. ]
* ↑ James Higginbotham, Piscinae: Artificial Fishponds in Roman Italy (University of North Carolina Press, 1997), pp. 22 i 269.
* ↑ Michele George, "Repopulating the Roman House," in The Roman Family in Italy: Status, Sentiment, Space (Oxford University Press, 1999), p. 307
* ↑ Mau, Pompeii: Its Life and Art, p. 559, was a proponent of Claudius Verus, citing CIL IV.5229. Matteo Della Corte argued for Rusticus Verus, as discussed by Franklin, Pompeis Difficile Est, p. 134. Franklin finds Rusticus more likely than Claudius.
* ↑ John R. Clarke, Looking at Lovemaking: Constructions of Sexuality in Roman Art 100 B.C.–A.D. 250 (University of California Press, 1998, 2001), p. 161.
* ↑ Annamaria Ciarallo, Gardens of Pompeii («L'Erma» di Bretschneider, 2001), p. 22
* ↑ Haraldur Sigurdsson, "Mount Vesuvius before the Disaster," in The Natural History of Pompeii, p. 31
* ↑ Thomas A.J. McGinn, The Economy of Prostitution in the Roman World: A Study of Social History and the Brothel (University of Michigan Press, 2004), pp. 164–165. The room is most often taken to be one of the bedrooms (cubicula), which are sometimes decorated with erotic art in private Roman houses.
# Escut de Penelles

L'escut oficial de Penelles té el següent blasonament:
Escut caironat: de gules, un sinistrogir vestit i abismat d'or empunyant un sabre d'argent. Per timbre, una corona mural de poble.

## Història

Va ser aprovat el 20 de febrer del 2002.
El braç que branda l'espasa és un element tradicional que fa referència a la decapitació de sant Joan Baptista, patró del poble.
# Eleüssa

L'Eleüssa (grec: Ἐλεούσα) o Verge de la Tendresa és una representació de la Verge Maria on apareix la imatge d'ella amb el seu fill en contacte amb la seva galta, en un gest de carícia. És propi de representacions orientals de les icones a partir de l'època medieval. L'exemple més conegut és la Mare de Déu de Vladímir.

## Referències

* ↑ The icon handbook: a guide to understanding icons and the liturgy by David Coomler 1995 ISBN 0-87243-210-6

## Vegeu també

* Maria, mare de Jesús