OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# José Manuel Abascal Gómez

José Manuel Abascal Gómez (Alceda, 17 de març de 1958) és un atleta espanyol. Considerat un dels millors atletes espanyols de sempre, malgrat que no tenia un final explosiu, la seva gran capacitat per mantenir un alt ritme de carrera li va permetre obtenir el seu millor rendiment als 1500 metres llisos.

## Carrera esportiva

Les seves qualitats atlètiques les va demostrar des de ben petit, a la seva primera competició de cross va guanyar sense cap preparació. Més tard, ja preparat i la categoria Junior va fer un meritori 8è lloc als Campionats d'Europa Junior d'atletisme per tornar dos anys més tard a aquests campionats per guanyar la prova de 3000 metres llisos. Però la seva millor carrera i per la que és conegut, fou als Jocs Olímpics de 1984 a la ciutat de Los Angeles en la prova de 1500 metres llisos, assolint la medalla de bronze, i ser el primer atleta que guanyava una medalla Olímpica a una prova de pista (Jordi Llopart va guanyar una d'argent als Jocs Olímpics de Moscou 1980 i la prova de la marxa, que es disputa parcialment forà de la pista).
A la seva millor època com a esportista va estar entrenat per Gregorio Rojo i lluint la samarreta del Futbol Club Barcelona. Es va retirar l'any 1992, i actualment es dedica a organitzar proves esportives.

## Historial nacional

* 45 vegades internacional
* 5 vegades campió d'Espanya d'atletisme de 1500 m.ll. als anys 1978-81-82-84-85.
* Campió d'Espanya de 1500 m. ll. en Pista Coberta l'any 1981.
* Campió d'Espanya de 3000 m. ll. en Pista Coberta l'any 1982.
* Millor marca espanyola de tots els temps en els 1500 amb 3´38"21 (1977) i amb 3´33"12 (1982).
* Millor esportista espanyol de l'any 1984.

## Millors Marques

* 800 m. 1'49"5 a Madrid el 19 de juliol de 1980
* 1500 m. 3'31"13 a Barcelona el 16 d'agost de 1986
* milla. 3'50"54 a Roma el 10 de setembre de 1986
* 3000 m. 7'53"51 a La Corunya el 4 d'agost de 1988
* 5000 m. 13'12'49 a Oslo el 4 de juliol de 1987
* 3000 m. obstacles. 8'38"8 a Sant Sebastià el 29 d'agost de 1981

## Referències

* ↑ Marques extretes del llibre El Atletismo Olímpico Español, ISBN 84-604-3552-0
# Vil·la Retiro (Xerta)

Vil·la Retiro o Villa Retiro (popularment coneguda com "la Torre del millonari") és una casa de Xerta (Baix Ebre) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un edifici de planta quadrada amb soterrani, planta baixa, pis principal i golfes. Està situat a la part superior d'una parcel·la totalment enjardinada amb un parc, estany i gruta datat a principis del segle xx. El que més destaca de l'edifici són els merlets de rajola vista i les petites torres cantoneres fetes amb maó que donen un aspecte fortificat al conjunt. La composició es caracteritza pels grans buits centrals, protegits per reixes de forja. Les golfes presenten petites obertures el·líptiques a manera de fris corregut.
La porta central és un arc de mig punt, coberta per un porxo sostingut per dues columnes robustes i dues falses pilastres acanalades que imiten l'estil jònic, de ciment, i que sostenen una tribuna amb accés pel primer pis. A la coberta hi ha un terrat al qual s'accedeix per una torrassa que sobresurt al centre de l'edificació.
L'interior de l'edifici s'alterà bastant amb la reforma que el va convertir en un hotel de luxe. Hi havia un saló decorat amb pintures al fresc que no es pogué conservar. Tot i això, es va conservar l'escalinata de marbre blanc amb la treballada barana de forja, la xemeneia, una cisterna recoberta de manises blanques situada al soterrani, el mosaic hidràulic del primer pis, algunes portes de fusta noble i part del mobiliari original.
La casa està envoltada d'un gran jardí de vegetació exuberant farcit d'arbres i plantes centenàries portades pels antics propietaris de diversos països sud americans i, també, conté un llac i una gruta construïda l'any 1904 per l'arquitecte Lluís Julio. A més, hi ha un seguit de séquies i fonts artificials què, com la gruta i el llac, s'alimenten amb una part de l'aigua que baixa per la séquia de les Fonts. Finalment, formen part del conjunt uns antics magatzems i una extensió de terreny, abans d'horta, on actualment s'hi troben alguns serveis de l'hotel.

## Història

L'edifici d'estil modernista-colonial i el seu conjunt es construí en diferents etapes (1879-1882) finalitzant-se el recinte el 1892, data que apareix a la forja de l'antiga portalada d'accés a la finca. Aquesta pertanyia als Martí, família d'indians natural de Xerta. Jaime Martí i Tomàs en fou el primer propietari i qui la va fer construir, i abans d'esdevenir hotel pertanyia al seu net.
Durant la batalla de l'Ebre l'edifici fou utilitzat com a hospital militar, patint diferents desperfectes.
Des de l'any 2006 es seu de l'Hotel Villa Retiro Resort, del Grup JF Ebrotels.

## Referències

* 1 2 3 4 «Vil·la Retiro». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 agost 2014].
* ↑ Villa Retiro, Diputació de Tarragona
* ↑ Tate Cabré i Massot. Cuba a Catalunya: el llegat dels indians. Cossetània, 1 gener 2008. ISBN 978-84-9791-341-6. (Consultar)

## Enllaços externs

* «Vil·la Retiro». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Liu Guimei

Liu Guimei (xinès simplificat: 刘桂美, pinyin: Liú Guìměi; República Popular de la Xina, 15 de juliol de 1958) és una productora cinematogràfica xinesa, coneguda per haver produït la pel·lícula d'animació de Shanghai Meishu Dianying Zhipianchang, Nezha Nao Hai.

## Referències

* ↑ Osmond, Andrew. 100 Animated Feature Films: Revised Edition (en anglès). Bloomsbury Publishing, 2022-07-14. ISBN 978-1-83902-444-3.
* ↑ 卡星时代. «刘桂美老师为哪吒闹海卡牌签名留念！_哔哩哔哩_bilibili» (en xinès simplificat). [Consulta: 25 gener 2025].
# Roberto Amadio

Roberto Amadio (Portogruaro, Vèneto, 10 de juliol de 1963) és un ciclista i director esportiu italià, ja retirat.
Com a ciclista, fou professional des del 1985 fins al 1989, destacant però en la pista, on va aconseguir els majors èxits com el Campionat del món de persecució per equips o un quart lloc, a la mateixa prova, als Jocs Olímpics de Los Angeles.
Un cop retirat, es dedicà a la direcció de diferents equips ciclistes.

## Palmarès en pista

* 1985
** 1r al Campionat del Món en pista de la prova de Persecució per equips (amb Silvio Martinello, Gianpaolo Grisandi i Massimo Brunelli)
* 1986
** 1r als Sis dies de Bassano del Grappa (amb Danny Clark i Francesco Moser)

## Palmarès en carretera

* 1983
** 1r al Trofeu Raffaele Marcoli
* 1985
** Vencedor d'una etapa del Cinturó ciclista a Mallorca

### Resultats al Tour de França

* 1987. Abandona (14a etapa)
* 1988. Abandona (16a etapa)

## Referències

* ↑ «AMADIO Roberto». [Consulta: 25 febrer 2025].
* 1 2 «Olympedia – Roberto Amadio». [Consulta: 25 febrer 2025].
* 1 2 ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Roberto AMADIO» (en italià). [Consulta: 25 febrer 2025].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a cyclebase.nl
# Cuyo

«Cuyo» té aquests significats:
* Cuyo (regió fisiogràfica), regió geogràfica i històrica de l'Argentina, al centre oest del país i tradicionalment la formen les províncies de Mendoza, San Juan i San Luis
* Cuyo o regió del Nuevo Cuyo, una de les set regions per al desenvolupament econòmic i social de la República Argentina, formada per les províncies de Mendoza, San Juan i San Luis
* Província o corregiment de Cuyo (1564 -1776), divisió administrativa de l'Imperi Espanyol
* Província o intendència de Cuyo, divisió administrativa del virregnat del Riu de la Plata (1782-1783) i més tard governació intendència a les Províncies Unides del Riu de la Plata (1813-1820)
# Cesare Saccaggi

Cesare Saccaggi (Tortona, Piemont, 7 de febrer de 1868 - Tortona, Piemont, 3 de gener de 1934, va ser un pintor i cartellista italià.
Des de jove va demostrar habilitats artístiques que li van cridar l'atenció del baró Alessandro Cavalchini Garofoli, pintor aficionat, de qui va aprendre els primers enfocaments del dibuix artístic i la figura. Els resultats van ser tan emocionants que Saccaggi es va inscriure a l'Acadèmia Albertina un cop l'any el 1874. Va debutar el 1889 al promotor de Torí amb un estudi de petroli. El 1895 va participar per primera vegada a la Biennal de Venècia amb la seva obra Contrasti. El mateix any va estar al Turin Promoter amb Mother!, A la Permanente de Milà amb In castigo i al Circolo degli Artisti de Torí amb orfes i un retrat en aquarel·la. El 1897 va crear la primera cartellera del Moscato Spumante de F.lli Gancia di Canelli, que va ser seguida de l’altra per a la Gran Festa dels Artistes al Teatro Regio de Torí. L’èxit de Saccaggi a l'entorn social de Torí es confirma pel fet que al Gran Veglione degli Artisti el 1898 un retrat de la seva mà juntament amb un ventall pintat per Giacomo Grosso i un ventall pintat per Follini van guanyar el premi al més sumptuós. i vestuari original. Al Promotor de Torí l'any següent va estar present amb La piccola mugnaia i Carezze, mentre que a l'exposició dels Amics de l'Art al juny, que es va inaugurar en presència de D'Annunzio, va ser representat amb nombroses aquarel·les i pastels, inclòs Eros i Nel chiostro. El 1900 va rebre la medalla de bronze a l'Exposició Mundial Internacional de París amb el pastel Alma Natura Ave. Es va allotjar a la capital francesa, encara que no de manera continuada, fins que finalment va tornar a Tortona el 1905. Per tant, va ser elegit membre honorari de l'Acadèmia Brera. El dia 10 va participar en la Biennal de Venècia, on va presentar Apollo i Daphne, mentre apareixia un esbós de Clotho a l'Exposició Internacional de Belles Arts de Buenos Aires. L’any següent va presentar Narciso i Mater Amabilis a l'exposició de Turin Promoter. Tres anys després va participar en la Biennal de Venècia per última vegada amb Preludio i L’intrusa. No indiferent a l'esclat de la guerra, va crear la postal "intervencionista" Redemptio i el petroli Consolatrix afflictorum (1917) per al internat de l'església de Tortona. El 1918 va vendre el quadre La mamma a l’organització benèfica Pro Soldier. El 1921 les roques i les ànimes solitàries van ser enviades a l'Exposició d'Art Regional del Piemont organitzada pels Amics de l'Art de Casale. Fins a la seva mort, va participar àvidament en crítiques nacionals i internacionals. Algunes de les obres de Saccaggi estan assignades al simbolisme.
* Incipit vita nova, 1903
* El Cim, La reina del gel, 1912.
* Pastor d'Arcàdia, 1927.
* Retrato do Marquês Frascaroli Calvino, de Cesare Saccaggi da Tortona (1914).
# Carlos María Coronado y Parada

Carlos María Coronado y Parada (Huete, província de Conca, 4 de novembre de 1814 - Madrid, 17 de juny de 1891) fou un jurista i polític espanyol, diputat i ministre durant el regnat d'Isabel II d'Espanya.

## Biografia

De 1828 a 1831 va estudiar al Seminari Conciliar de Conca. Es llicencià en jurisprudència i teologia a la Universitat de Madrid en 1836 i en dret canònic en 1839. El curs 1836-1837 començà com a professor de dret natural a la Universitat de Madrid, alhora que exerceix com a advocat defensor dels pobres. En 1838 ingressa a la Reial Acadèmia de Jurisprudència i Legislació, de la que en fou vicepresident de 1840 a 1842. En 1845 fou nomenat catedràtic interí de filosofia i en 1847 catedràtic de dret romà.
Fou elegit diputat provincial de Madrid i en 1857 i diputat a Corts per Conca en les Corts de 1867. Fou nomenat Director General de Rendes en 1867 i preparà decrets de reformes processals de la Llei d'11 d'abril de 1868. En juny de 1868 fou nomenat Ministre de Gràcia i Justícia en el darrer govern del regnat d'Isabel II d'Espanya.
Separat del servei duran la revolució de 1868, va marxar d'Espanya i no tornà fins a 1871, tot i que no aconseguí la restitució de la seva càtedra fins a 1875. Després de la restauració borbònica fou escollit Senat d'Espanya per la província de Conca en les legislatures 1879-1880, 1880-1881, 1884-1885 i 1885-1886.

## Obres

* Resumen ó programa de las materias correspondientes al segundo año de Jurisprudencia y asignatura de Derecho romano que distribuidas en lecciones, presenta para el curso de 1851 á 1852 el catedrático…, Madrid, Imp. de José Rodríguez, octubre de 1851
* Esplicaciones de derecho romano, Madrid, 1855-56.
* Resumen ó programa de las materias correspondientes al segundo año de Derecho romano que distribuidas en lecciones presenta para el curso de 1865 á 1866 el catedrático…, Madrid, Imp. Manuel Galiano, 1866.

## Referències

* ↑ Carlos María Coronado Arxivat 2015-11-17 a Wayback Machine. al Diccionario de Catedráticos Españoles de Derecho
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Virginia Tovar Martín. El Palacio del Ministerio de Justicia y sus obras de arte. Ministerio de Justicia, p.307.
* ↑ Fitxa del Senat
# Carnifex

Carnifex era el botxí públic de l'antiga Roma, encarregat de l'execució dels esclaus i estrangers. També s'encarregava de la tortura. El mot és compost de carn i del sufix -fex, literalment «el que fa carn», que segons el context, també pot significar carnisser. L'ofici era desgraciat i el que l'exercia no podia residir a l'interior de la ciutat i vivia a la Porta Mètia o a la Porta Esquilina, prop de la plaça on es feien les execucions d'esclaus coneguda com a Sestertium sota els emperadors.
No podia tocar ni un ciutadà romà o un llibert, aquests eren castigats o executats pel lictor, literalment, el que fa lligams, una funció considerat com a honorable.

## Referències

* ↑ Pere Torre, Dictionarium, sev, Thesaurus catalano-latinus verborum ac phrasium, Barcelona, Antoni Lacaualleria, 1653, pàgina 106
* ↑ «Carnifex» (anglès) al diccionari Merriam-Webster
* ↑ Annelore Poljasevic, Wer vollstreckte wen im alten Rom - Carnifex oder Liktor Arxivat 2013-11-02 a Wayback Machine., Suite.101 Geschichte Arxivat 2013-08-06 a Wayback Machine., 21 de juliol de 2010 (en català: Qui executava a la Roma antiga: carnifex o lictor)
# Carpa de circ

Una carpa de circ (del quítxua Karpa ) és un tendal de grans dimensions usat com un edifici temporal. Per molts anys han estat usades a circ s per albergar el públic assistent i als l'espectacle en si: també s'usen en un altre tipus d'espectacles, fires, banquets, casaments grans o esdeveniments d'índole hospitalària, per enfrontar catàstrofes o altres desastres (botiga de hospital de campanya). A Amèrica, és el terme utilitzat comunament per denominar les tendes de campanya. també es van utilitzar durant principis del segle XX per a funcions de teatre ambulant
Tradicionalment es construeixen de lona, de polietilè o, per a major resistència, de PVC. Hi ha carpes disponibles en diverses mides: des d'uns 6 metres fins a 9 o 45 metres. El seu cost en general sol ser car i requereixen d'un equip especialitzat capaç de muntar i armar la carpa.

## Referències

* ↑ carpa a Optimot
* ↑ GEC - Carpa
* 1 2 Redacción «La carpa, el teatro, la imagen, la risa, la consagración». Proceso, 24-04-1993. Arxivat de l'original el 2015-02-14 [Consulta: 14 febrer 2015]. Arxivat 2015-02-14 a Wayback Machine.
* ↑ Propuestas interculturales: actas de las VI Jornadas Internacionales Tandem. Editorial Edinumen, 2000, p. 1–. ISBN 978-84-89756-20-5.

## Bibliografia

* Christian Dupavillon: Architecture du cirque, Paris: Le moniteur 2001. ISBN 978-2281191363
# Il n'y a pas d'amour heureux

Il n'y a pas d'amour heureux (literalment en català "No hi ha amor feliç") és un poema de Louis Aragon, aparegut a La Diane française, un recull de poemes escrits durant la Segona guerra mundial i publicats en forma de llibre per primer cop el 1944. El recull tracta sobre la Resistència sota l'ocupació alemanya.
El poema va ser escrit el 1943 a Montchat, un barri del 3r districte de Lió, a casa d'un amic d'Aragon, també poeta i resistent, René Tavernier, pare del cineasta Bertrand Tavernier, que el va amagar durant l'Ocupació, així com a Elsa Triolet. La casa, ara desapareguda, estava situada al número 4 de la rue Chambovet, al lloc on hi ha l'actual parc de Chambovet on, des de l'any 1993, hi ha una placa commemorativa que conserva la memòria del lloc on es va escriure el poema.
En aquest poema, Aragon hi expressa la seva concepció de l'amor com un absolut inaccessible. També hi fa nombroses referències a la Resistència, sobretot a l'última estrofa.
Justament sense aquesta darrera estrofa, i amb alguns canvis menors, el poema d'Aragon va ser musicat per Georges Brassens el 1953. Temps després, Brassens va utilitzar la mateixa melodia per a una altra canço, La Prière, amb text de Francis Jammes. Sembla que Aragon va considerar que aquesta amputació de la darrera estrofa distorsionava el sentit del poema original, entenent que era un poema de caràcter polític i de resistència davant l'ocupació Nazi, i no una simple cançó d'amor.
La cançó de Brassens ha estat interpretada per més de seixanta artistes, entre els quals: Hugues Aufray, Barbara, Catherine Sauvage (qui la va enregistrar el 1955 tot recuperant l'estrofa final), Nina Simone, Françoise Hardy, Keren Ann, Marc&André, Ángel Parra, James Ollivier, Hélène Martin, Youssou N'Dour, Danielle Darrieux (en la pel·lícula 8 femmes), Marc Ogeret, etc. La versió de Brassens ha estat adaptada al català pel grup català Mishima amb el títol No existeix l'amor feliç, que al seu torn dona títol a 'àlbum L'amor feliç, publicat l'any 2012.

## Referències

* ↑ Aragon, Louis. La Diane française. París: P. Seghers, 1944.
* ↑ Aragon, Louis. Œuvres poétiques complètes. vol. 1. París: Gallimard, 2007 (Bibliothèque de la Pléiade).
* ↑ Adereth, M. Aragon, the Resistance poems : (Le crève-coeur, Les yeux d'Elsa and La Diane française). Londres: Grant & Cutler, 1985 (Critical guides to French texts, 43).
* ↑ Josephson, Hannah; Malcolm Cowley (eds.). Aragon, poet of the French resistance. Nova York: Duell, Sloan and Pearce, 1945.
* ↑ Tavernier, Bertrand. Le cinéma dans le sang : Entretiens avec Noël Simsolo. París: Écriture, 2011 (Entretiens). ISBN 978-2-35905-036-3.
* ↑ Ferenczi, Aurélien «Bertrand Tavernier habitait au 4, rue Chambovet, à Lyon». Télérama, 11-07-2008.
* ↑ Georges Brassens, Radioscopie, entretien avec Jacques Chancel [enregistrament sonor] (Paris: Radio France, 1971; reedició en format CD: Paris: Radioscopies / France Inter / Ina, 2001).
* ↑ «L'amor feliç, segons Mishima». [Consulta: 16 gener 2020].
# Illa de Côn Sơn

Côn Sơn, també coneguda com a Côn Lôn, és l'illa més gran de l'arxipèlag Côn Đảo al sud del Vietnam.
Té 51,52 km² i està habitada per unes 4.000 persones. Es troba al Mar de la Xina Meridional.

## Altres noms

En francès hi ha la variant Grande-Condore. Marco Polo menciona l'illa amb el nom de Sondur i Condur. En la Geografia de Ptolemeu, se'n diu Illes dels Sàtirs.

## Història

El 1702, l'English East India Company fundà un assentament en aquesta illa anomenat Pulo Condore. El 1705 va ser destruït.
El 1787, pel Tractat de Versailles, Nguyễn Ánh (el futur Emperador Gia Long) va prometre cedir Poulo Condor a França.
El 1861, el govern colonial francès fundà la Presó de Côn Đảo per a presoners polítics. Entre els presoners s'inclou Phạm Văn Đồng i Lê Đức Thọ.
Durant la Guerra del Vietnam, es van torturar els presoners.
La presó de l'illa de Côn Sơn va ser tancada l'any 1975, però posteriorement va ser reoberta
La revelació de les condicions d'aquesta presó va afegir oposició a la Guerra del Vietnam entre els estatunidencs.

## Clima

Té un clima tropical amb poca variació estacional de les temperatures, el més mnys fred fa 25 °C i el més càlid 28 °C. la pluviometria total anual és de 2.100 litres amb una estació seca que va des de desembre a abril

## Notes

* 1 2 Kelley, p 5-116
* ↑ Sir Henry Yule (ed.), The Book of Ser Marco Polo (Londres, Murray, 1921), Volume 2, 280-283.
* ↑ Albert Herrmann, „Der Magnus Sinus und Cattigara nach Ptolemaeus“ (The Sinus Magnus and Cattigara according to Ptolemy), International Geographical Congress, Comptes Rendus du Congrès International de Géographie, Amsterdam, 1938, Leiden, Brill, 1938, tome II, section IV, p.127.
* ↑ Chapuis, p 175
* ↑ Kamm, p 86
* ↑ «Weatherbase: Historical Weather for Con Son Island, Vietnam». Weatherbase. [Consulta: 15 novembre 2012].
* Chapuis, Oscar M. History of Vietnam:From Hong Bang to Tu Duc. Greenwood Press, 1995. ISBN 978-0-313-29622-2.
* Johnson, Robert Erwin. Guardians of the Sea: History of the United States Coast Guard, 1915 to the Present. Naval Institute Press, Annapolis, 1987. ISBN 978-0-87021-720-3.
* Kamm, Henry. Dragon Ascending. Arcade Books, 2002. ISBN 978-1-61145-078-1.
* Kelley, Michael P. Where We Were in Vietnam. Hellgate Press, Central Point, OR, 2002. ISBN 978-1-55571-625-7.
* Larzelere, Alex. The Coast Guard at War, Vietnam, 1965-1975. Naval Institute Press, Annapolis, 1997. ISBN 978-1-55750-529-3.
* Scotti, Paul C. Coast Guard Action in Vietnam:Stories of Those Who Served. Hellgate Press, Central Point, OR, 2000. ISBN 978-1-55571-528-1.
* Brown, Holmes and Don Luce. Hostages of War; Saigon's Political Prisoners. Indochina Mobile Education Project, 1973.
* Valentine, Douglas. The Phoenix Program. Backinprint.com, 2000. ISBN 978-0-595-00738-7.

## Enllaços externs

* The Con Dao Archipelago Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* The Tiger Cages of Con Son Arxivat 2014-11-21 a Wayback Machine.
* THEN THE AMERICANS CAME - Mrs. Truong My Hoa
* VisitCondao.com Arxivat 2014-01-05 a Wayback Machine.
# In articulo mortis

In articulo mortis és una locució llatina que significa 'a punt de morir' i és molt usada en dret i teologia per definir accions o decisions en el tràngol final de l'individu cap a la mort. Antigament era una condició sine qua non per rebre el Sagrament de l'Extrema unció fins que es va universalitzar al Concili Vaticà II.
Exemple de la seva utilització: «celebrar les noces in articulo mortis».

## Bibliografia

* Frederick Holweck: Apostolic Blessing. A: Catholic Encyclopedia, 2, Robert Appleton Company, New York 1907.

## Referències

* ↑ «GDLC - in articulo mortis». [Consulta: 21 setembre 2019].
# In dubio abstine

In dubio abstine és una locució llatina que significa «en cas de dubte val més no fer res i abstenir-se de prendre una decisió».
És parent i contrària a la locució in dubio libertas «en cas de dubte pots fer el que vulguis i tens la llibertat». En dret és molt prop del principi del dret in dubio pro reo, quan no hi ha proves pertinents de la culpa, no s'ha de condemnar el reu o la presumpció d'innocència. En medicina s'apropa del primum non nocere, en cas de dubte, s'ha de preocupar-se abans de tot a no noure. Són dues dites que romanen molt actuals a la medicina. És un principi que té els seus arels a l'estoïcisme. Tot i que a la medicina moderna, un cert activisme sense límits s'oposa al vell principi de l'abstinència: no es para el tractament, mentrestant no s'ha assajat tot el que condueix a reprotxos d'acarnissament terapèutic.

## Referències

* ↑ Gooren, Louis «El Transsexualisme, una forma d'intersexe». . Fundación para la identitad de género, 2004. Arxivat de l'original el 14 de juliol 2014 [Consulta: 7 juny 2014].
* ↑ «Zeitläufe». A: Historisch-Politische Blätter für das Katholische Deutschland, (Fulles historicopolítiques per l'Alemanya catòlica) (en alemany). vol. 27. Múnic: Guido Görres, 21 d'abril de 1851 (1851-04-21), p. 627.
* ↑ Ten Have, H; Leeuwen, Evert. «Behandelen of niet? (Tractar o no tractar?)». A: Medische ethiek, (Ètica mèdica) (en neerlandès). vol. 27. Springer, 2003, p. 299. ISBN 9789031340293.
* ↑ Sitges-Serra, Antonio «Medicalitzar la mort? La generalització de prestacions sanitàries a pacients terminals és utòpica i indesitjable». El Periódico, 14 setembre 2011 (2011-09-14) [Consulta: 7 juny 2014].