OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cangrejo

Cangrejo és un llargmetratge del director veneçolà Román Chalbaud. Està basat en el llibre Cuatro crímenes, cuatro poderes de Fermín Mármol León n narra la desaparició del nen de tretze anys Carlos Vicente Vegas Pérez, fill d'un conegut arquitecte, el 22 de febrer de 1973 i que la premsa va batejar com el Cas Vegas Pérez. El cos sense vida del nen va aparèixer vuit dies després, l'1 de març de 1973.
Els films Cangrejo I, de 1982, i Cangrejo II, de 1986, s'enfoquen en la corrupció policial. Aquests dos llargmetratges, segons el parer del publicista i crític Alfonso Molina, formen part de la narrativa policial veneçolana.

## Argument

El comissari León (Miguel Ángel Landa) de la Policia Tècnica Judicial és assignat a la recerca del segrest d'un nen de la classe alta de Caracas. Els detalls del segrest criden l'atenció ja que no hi ha proves de violència en la llar del nen, ni testimonis del segrest. Basat en això, León assumeix que els segrestadors podrien conèixer al nen i decideix sospitar d'algunes persones pertanyents a famílies adinerades de Caracas.

## Repartiment

* Miguel Ángel Landa... Comissari León Martinez
* Amèrica Alonso... Sra. Ismenia Valenzuela De Valderrama
* Carlos Márquez... Don Cessar Valderrama
* Domingo del Castell... Inspector Beltran
* Rafael Briceño ... Jutge Saldivar
* Yanis Chimaras... Nicolas Arnadas
* Guillermo Dávila... José María "Coco" Benavides
* William Moreno ... Eliseo Corona
* Javier Vidal...Bernabe Suárez, "Rei del Acido"
* Franklin Vírgüez... Angel Manuel "Flaco" Lezama
* Henry Zakka... Rafael Valderrama Valenzuela
* Julio Alcázar... Comissari de Policia
* Aroldo Betancourt... Cirilo
* Arturo Calderón ... Advocat
* Alberto Marín ...Doctor Valenzuela
* Jean Carlo Simancas... Pare Millan
* Esther Orjuela... Esposa del comissari León Martinez.
* Orlando Urdaneta... Veu del Segrestador.
* Juan Vene...Narrador.
* Patricia Tóffoli. Núvia del Rei de l'Àcid.
* Tania Sarabia...Amiga de Nicolas Arnada.
* Miguel Alcantara...Extra
* Paul Guillman... Cantant del Grup Arkangel.
* Giorgio Picozzi..Bateria del Grup Arkangel.
* Giancarlo Picozzi... 2a Guitarra del Grup Arkangel
* Freddy Marshall... 1a Guitarra del Grup Arkangel.
* Breno Diaz... Baixista del Grup Arkangel.
* Alfredo Escalante...Locutor, Periodista, Fotògraf.

## Recepció

Va participar en la selecció oficial del Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 1982.

## Referències

* ↑ Coordinación de Investigación y Documentación. «Efemérides de enero». Fundación Cinemateca Nacional, 19-11-2007. [Consulta: 21 maig 2008].
* ↑ CANGREJO (1982) y CANGREJO 2 (1984) - Román Chalbaud a correiacine.blogspot.com
* ↑ 'Querelle' película póstuma de Fassbinder, y ' Cangrejo', de Roman Chalbaud, abrieron la sección oficial, El País, 19 de setembre de 1982

## Enllaços externs

* Cangrejo a YouTube
# Carl Brosbøll

Carl Brosbøll (pseudònim Carit Etlar) (7 d'agost de 1816 a Fredericia - 9 de maig de 1900 a Gentofte) va ser un escriptor danès.

## Biografia

Fill de Jørgen Christian Brosbøll, fabricant de tabac, botiguer i inspector de bombers, i d'Ursula Margrethe, nascuda Bache, va néixer a Fredericia el 7 d'agost de 1816, i el el seu nom complet era Johan Carl Christian Brosbøll.
En Brosbøll va participar en la Guerra dels Tres Anys des de 1849 fins a la conclusió, el 1851.
El mateix 1851 es va casar amb la Hansine Erasmine Thorbjørnsen, pero va anul·lar el matrimoni. El 1888 es va casar a Innsbruck amb l'Olga Augusta Schultz, filla del Jens Frode Schultz.
En Brosbøll va treballar a la Biblioteca Reial entre 1853 i 1885, i a l'hora d'escriure emprava el pseudònim "Carit Etlar ", que era una recopilació dels noms de pila del seu primer poeta, Tertia Fabricius, i el seu primer nom quan les lletres es barregen d'una determinada manera, CARL-TERTIA, que esdevingué CARIT-ETLAR.
Les novel·les de Carit Etlar acostumen a ser contes històrics amb guerres i conflictes com a rerefons. Sovint ha estat rebutjat com a escriptor d'entreteniment, atès que s'hi pot copsar crítica política i social en diverses de les seves novel·les, en què la prepotència de la classe alta s'oposa a l'actitud nacional i la valentia de la gent petita, i sovint evita els finals feliços banals. Està influenciat tant pels escriptors francesos (Alexandre Dumas el Vell i el Jove) com pel conte danès de Blicher.
L'Etlar és especialment recordat per Gjøngehøvdingen i el cuidador de la reina , on els soldats suecs que donaven suport a Dinamarca durant la "Guerra dels Tres Anys " són retratats com a nobles guerrers, mentre que els mercenaris alemanys dels suecs són descrits com a brutals, miserables i mesquins.
Nombroses edicions així com traduccions a llengües estrangeres testimonien la gran popularitat de Carit Etlar.

## Bibliografia

Brosbøll va escriure, entre altres coses:
* El fill del contrabandista - novel·la (1839) Enllaç a l'edició digital
* Madsalune - novel·la (1841) Enllaç a l'edició digital
* The Beach Robber - Novel·la (1853)
* Gjøngehøvdingen - roman (1853) (El text complet 556 Kb) Enllaç a la 1a edició digital de 1853
* The Queen's Caretaker - novel·la (1855) enllaç a l'edició digital
* Vaabenmesteren - novel·la (1855)
* Senyors - contes (1855)
* Herverts Krønike - romà (1863)
* Imatges de guerra - Contes (1865)
* Societat variada - contes (1868)
* Tranens Varsel - novel·la (1869)
* Viben Peter - novel·la (1874)
* Thunder Shield a Dynekilen - obra de teatre (1872)
* El presoner de Kalø - novel·la (1877)
* Salomon Baadsmand - novel·la (1881)

### Teatre

* I Dynekilen - espectacle (1862)
Les obres de Carl Brosbøll es conserven a la Biblioteca Dramàtica de la Biblioteca Reial .

## Referències

* ↑ Lokalavisen Budstikken, Fredericia, den 22. november 2011, artikel ved historiker, oberstløjtnant Ole Dyrn

## Referències externes

* Carl Brosbøll a Dansk Forfatterleksikon
* Carl Brosbøll
* Martin Dyrbye : Carit Etlars Fredericia, memòries i mites, Lokalhistorisk Forlag, 1994, 87 pàgines, Ill.
# Bayonne (Nova Jersey)

Bayonne és una població dels Estats Units a l'estat de Nova Jersey. Segons el cens del 2006 tenia 58.844 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Bayonne tenia 61.842 habitants, 25.545 habitatges, i 16.016 famílies. La densitat de població era de 4.241,1 habitants/km².
Dels 25.545 habitatges en un 28,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 42,8% hi vivien parelles casades, en un 15,1% dones solteres, i en un 37,3% no eren unitats familiars. En el 32,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 15% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,42 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,1.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 22,1% tenia menys de 18 anys, un 8,2% entre 18 i 24, un 30,7% entre 25 i 44, un 22,5% de 45 a 60 i un 16,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 38 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 86,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 41.566 $ i la renda mediana per família de 52.413 $. Els homes tenien una renda mediana de 39.790 $ mentre que les dones 33.747 $. La renda per capita de la població era de 21.553 $. Aproximadament el 8,4% de les famílies i el 10,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Bayonne». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Bayonne». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Platja de la Paella

La platja de la Paella és una platja urbana del municipi de Torredembarra (Tarragonès) situada a la zona dels Munts. Limita a llevant amb la platja de Baix a Mar, a l'alçada de la plaça Narcís Monturiol, i a ponent amb l'espigó del Port de Torredembarra. A ponent del port hi ha el Roquer, una zona de penya-segats d'uns 2.000 metres de longitud i un alçada màxima de 25 metres que va des de la platja de la Paella fins a la platja del Canyadell. Orientada al sud-est, té una longitud de 790 metres i una amplada mitjana de 108 metres, formada per sorra fina i daurada, amb un pendent d'entrada a l'aigua suau. Disposa de senyalització d'accessos, socorrisme i salvament, facilitats per a persones amb mobilitat reduïda, dutxes, sanitaris portàtils, lloguer de para-sols i gandules, guingueta de refrescos i gelats, zona esportiva i lloguer d’equipaments nàutics. La seva proximitat amb el Port Esportiu permet que s'hi puguin practicar diferents activitats nàutiques com el submarinisme, l'snorkel, el paddle surf, l'esquí aquàtic, el caiac, les motos aquàtiques, sortides en vaixell, classes de surf, entre d'altres.
El 2012 el grup ecologista GEPEC-EdC va crear un camp de dunes, com ja hi havia hagut antigament, aportant sorra en una parcel·la de 1.800 m². S'hi van instal·lar diferents espècies de plantes de l'espai natural dels Muntanyans i d'un viver especialitzat de planta autòctona del delta de l'Ebre. El 2015 es va crear un segon camp de dunes, aquest cop deixant a la sorra les plantes marines que porten les tempestes, com el gram (Cymodocea nodosa), que faciliten l'acumulació de sorra i la fixació d'altres plantes.
La platja està guardonada amb la Bandera Blava, que reconeix internacionalment la qualitat de l'aigua i serveis. L'Agència Catalana de l'Aigua efectua un control setmanal de la qualitat de l'aigua, durant la temporada de bany, amb el resultat d'excel·lent.

## Referències

* 1 2 3 «La Paella». Ajuntament de Torredembarra.
* 1 2 «Platja de la Paella». Agència Catalana de l'Aigua.
* ↑ «La Paella». Agència Catalana de Turisme.
* ↑ «Les dunes tornen a la platja de la Paella de Torredembarra». Ara, 14-06-2017.
* ↑ «95 platges i 23 ports, guardonats amb la Bandera Blava 2024». Generalitat de Catalunya, 07-05-2024.
# Diego Pontac

Diego Pontac (Loarre, 1603 - Madrid, 1654) va ser un intèrpret i compositor espanyol. La seva vida és coneguda per l'autobiografia que va escriure el 1633 a Granada, que va titular Discurs del Mestre Pontac.
Nascut a Loarre, a les serres del Prepirineu aragonès, als nou anys ingressa al Col·legi d'Infants de La Seu, on estudiaria música. Els seus mestres van ser Joan Pujol, mestre de capella del Pilar, i Francisco Berges, mestre de capella de La Seu. Després del col·legi, va continuar servint a La Seu sota la tutela de Pere Ruimonte. Després de guanyar les oposicions de mestre de capella de l'Hospital de Nuestra Señora de Gracia de Saragossa, ocuparà el càrrec amb 17 anys.
Més tard estudiarà a Madrid composició amb Mateu Romero i Nicolás Upont, directors de la Capella Reial. Es presentaria a les places de les catedrals de Plasència, que no va aconseguir, i Salamanca, que va guanyar. També treballaria al Convent de l'Encarnació de Madrid i a Granada, que va aconseguir per nomenament capitular. No obstant això, seguirà el seu periple quan el 1644 va ser cridat pel capítol de la catedral de Santiago de Compostel·la. Només dos anys més tard, el 1646, va ser substituït per Bartolomé de Olagüe i va tornar a la Seu de Saragossa amb les oposicions guanyades, però seguiria l'any següent cap a València. Va morir en 1654 a Madrid, al servei de la Capella Reial.
Dels dos volums d'obres litúrgiques que va escriure a Granada, només se n'ha conservat un. Nou composicions es conserven a Saragossa (quatre salms, un magníficat i dues nadales polifòniques) i algunes més a l'Escorial, València i Montserrat. El seu estil és innovador, abandonant la polifonia i apropant-se més a la tonalitat. La seva música empra ritmes nous, intervals poc freqüents i policoralitat.

## Bibliografia

* Palacios, José Ignacio, Els compositors aragonesos, Saragossa (2000) ISBN 84-95306-41-7

## Enllaços externs

* Diego Pontac a la Gran Enciclopèdia Aragonesa
# Dies

«Dies» té aquests significats:
* Dies, plural de dia
* El Diés o Comtat de Dia, jurisdicció de Provença
* Biografies:
** Dies (filòsof), filòsof de la Grècia antiga
** Ramon de Boïl i Dies, noble valencià
* Catolicisme:
** Dies irae, seqüència gregoriana
** Dies natalis, dia de la mort d'un sant
* Esdeveniments:
** Campanya de divuit dies (Bèlgica, 1940)
** Guerra dels Sis Dies (1967), guerra entre Israel i Palestina
** Tres dies de De Panne-Koksijde
** Quatre dies de Dunkerque: prova ciclista
** Sis Dies d'Escòcia de Trial
** Sis Dies Internacionals d'Enduro, competició d'enduro
* Miscel·lània: Dies d'adolescència
Viccionari
# Difusió dèmica

La difusió dèmica és un model antropològic que intenta explicar els canvis culturals a partir de les migracions. S'oposa al difusionisme, que no inclou canvis de població sinó contacte entre comunitats diferenciades. Un dels seus màxims proponents fou Luigi Luca Cavalli-Sforza. Aquest model postula que un grup humà amb una tecnologia o idea determinada es desplaça de la seva zona d'origen i exporta amb ella la innovació a altres indrets. En aquesta nova ubicació, la població local és conquerida, assimilada, desplaçada o bé es produeix una barreja entre els dos pobles. El canvi cultural passa a ser autòcton de la nova zona, idèntic a l'original o amb variacions. Les llengües indoeuropees (des de l'Urheimat) o els conreus agrícoles poden ser explicats amb aquest model.

## Referències

* ↑ P. Bellwood, First Farmers: The Origins of Agricultural Societies, Blackwell: Malden, MA (2005).
# Discurs de la servitud voluntària

Discurs de la servitud voluntària és un breu requisitori en honor de la llibertat i contra l'absolutisme escrit el 1549 per Étienne de La Boétie, quan tenia menys de divuit anys, i que es va publicar per primera vegada el 1574. Aquest text qüestiona la legitimitat de qualsevol tipus d'autoritat sobre una població i intenta analitzar les raons per la qual s'hi sotmet. Fa referència a l'època en què està redactat, en un context de govern monàrquic que està augmentant el seu poder, tot i que per a evitar la censura els exemples que dona són de l'antiguitat.
Planteja la mateixa qüestió que Maquiavel a El príncep, de quina manera una sola persona pot tiranitzar una multitud, però no des del punt de vista del príncep sinó del poble. El tirà no tindria res a fer si el poble no tingués la voluntat de ser esclau. L'obra de La Boétie suggereix un idealisme jurídic i el sentiment de dret natural dels pobles que l'oposen a Maquiavel.
L'originalitat de La Boétie va ser relacionar els conceptes "servitud" i "voluntària", descrivint un model de servitud i les causes de la seva aparició i manteniment. Encara que sigui anacrònic qualificar-la de text anarquista, avui ressona a la reflexió llibertària contra el principi d'autoritat. Juntament amb La desobediència civil de Henry David Thoreau, el Discurs de la servitud voluntària és una obra fundadora del concepte de la desobediència civil.

## Vegeu també

* Llibertat vs. Dominació
* Societat acèfala

## Referències

* ↑ De la Boétie, Étienne. La Servitud Voluntària. Barcelona: Quaderns Crema, 2001, p. 188. ISBN 84-7727-346-4.
* ↑ Estienne de La Boétie. De la servitude volontaire: ou, Le contr'un; discours par Étienne de La Boétie. Librairie de la bibliothèque nationale, 1879.
* ↑ Émile Bréhier, Història de la filosofia, Universitat Autònoma de Barcelona, 2000. ISBN 9788449018534 (català)
# Forewick Holm

Forewick Holm és una illa de prop d'una hectàrea situada a les Illes Shetland, a Escòcia. Es troba entre Papa Stour i la península de Sadness. Des del 2008, l'illa s'ha relacionat amb la batalla política al voltant de la seva sobirania, liderada pel capità Stuart Hill, promulgador i defensor de Forvik com a dependència de la corona, independent del Regne Unit.
L'illa es troba uns 200 metres al sud del cap de Forewick Ness, a Papa Stour, i 15 quilòmetres al nord de Melby, a la península de Sadness. Un petit illot, anomenat Scarf's Head és accessible des de Forewick Holm durant la baixamar.
El nom oficial de l'illa, Forewick Holm, està compost pels termes anglicitzats Fore (del noruec får, ovella), wick (del nòrdic vik, badia) i Holm, un nom comú a les Òrcades o les Shetland, per a referir-se a illes petites i rodones.

## Notes

* ↑ Haswell‐Smith, Hamish. The Scottish Islands. Edimburg: Canongate Books, 1996. ISBN 0‐8624‐1579‐9.
* ↑ Reid, Christine D. «The Scottish Islands: A Comprehensive Guide to Every Scottish Island». Reference Reviews, 11, 1, 1997-01-XX, pàg. 54–54. DOI: 10.1108/rr.1997.11.1.54.69. ISSN: 0950-4125.
# Jersey City

Jersey City és una ciutat i capital del Comtat de Hudson, a l'estat de Nova Jersey, dels Estats Units d'Amèrica. D'acord al cens del 2010 tenia una població de 247.597 habitants, essent la segona ciutat de Nova Jersey per població i la primera del comtat de Hudson. La ciutat és al marge dret del riu Hudson amb l'illa de Manhattan (Nova York) per l'altra banda.

## Enllaços externs

* Ajuntament de Jersey City
# Societat d'Història Natural de les Balears

La Societat d'Història Natural de les Balears (SHNB) és una entitat creada el 1948 amb la intenció de fomentar els estudis de ciències naturals a les Illes Balears. Entre les seves activitats destaca l'organització de cursos, excursions, exposicions, cicles de conferències i la publicació des de 1955, del Boletín de la Sociedad de Historia Natural de Baleares.
Els inicis de la SHNB s’han de cercar al Nadal de 1947, quan uns amics i naturalistes que realitzaven excursions científiques periòdiques per Palma i Sóller, començaren a parlar de la necessitat d'organitzar-se en una societat. Per això es posaren en contacte amb els científics més destacats a les Balears: Miquel Massutí Alzamora (biòleg marí), Guillem Colom Casasnovas (micropaleontòleg), Pere Claver Palau i Ferrer (botànic), Josep Maria Palau (entomòleg), Andreu Muntaner i Darder (hidrogeòleg), Joan Cuerda i Barceló (paleontòleg), Llorenç Garcias i Font (botànic i apotecari), Joan Gamundí (apotecari militar) i d'altres.
La primera reunió fou el 10 de gener de 1948, amb la presència de 25 socis on s'elegí la primera junta: Miquel Massutí (president), Guillem Colom (vicepresident), Llorenç Garcias (tresorer) i Pere Palau (secretari). També acordaren constituir-se com a Secció Baleàrica de la Real Sociedad Española de Historia Natural. El gener de 1948 s’efectuà la primera excursió visitant les coves de Campanet (Mallorca) recentment inaugurades. Les primeres reunions es desenvolupaven al col·legi de Monti-Sion, auspiciades pel pare Joan Cañigueral. En aquesta ubicació estava prohibida la presència de dones, la qual cosa provocà que prest se cercàs una nova seu.
A poc temps s’optà per crear una societat independent, la Societat d’Història Natural de les Balears amb seu a Palma a causa dels excessius problemes de dependència de Madrid (dificultats per accedir a les quotes dels socis i la necessitat de comptar amb autorització expressa de Madrid per poder fer activitats). Així el 4 de setembre de 1954 neix oficialment la nova Societat en ser autoritzada per Ministerio de Gobernación. Els responsables constitueixen la Societat a l’empara del Col·legi d’Apotecaris de Balears, i la seu social es trasllada a l’edifici de l'Estudi General Lul·lià. Aquesta primera junta fou presidida per Joan Bauzà, el secretari Joan Cuerda, el tresorer Arturo Compte i distints vocals i socis col·laboradors. En aquests moments la Societat comptava amb uns 50 socis.
El 2003 va rebre el Premi Ramon Llull.
Un dels objectius més importants és promoure la creació del Museu de la Naturalesa de les Illes Balears amb diferents seus, una a Mallorca, una altra a Menorca i una tercera a Eivissa.

## Referències

* 1 2 3 «Societat d'Història Natural de les Balears | SHNB». [Consulta: 16 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Web de la SHNB Arxivat 2007-10-21 a Wayback Machine.
# Dèlia Brufau i Centelles

Dèlia Brufau i Centelles (Barcelona, 15 d'octubre de 1998) és una actriu catalana coneguda sobretot pel paper d'Emma Ricou a la sèrie juvenil de Les de l'hoquei, produïda per TV3 i Brutal Media. També ha protagonitzat Tú no eres especial, una sèrie de Netflix rodada a Navarra i estrenada el 2022, i ha participat en La voluntària, un film de Nely Reguera amb Carmen Machi i Itsaso Arana en els papers protagonistes.
A més, ha treballat com a intèrpret en diversos curtmetratges: Tótem Loba, dirigit per l'actriu Verónica Echegi i nominat als XXXVI Premis Goya en la categoria de Goya al millor curtmetratge de ficció, Sintra III, dirigit per Aitor Echeverría i Iván Casajús, i Benatae, d'Eva Martos.

## Referències

* ↑ «Mi mensaje es transmitir la necesidad de tejer red y comunidad» (en castellà), 08-03-2022. [Consulta: 21 maig 2023].
* ↑ «Emma a Les de l'Hoquei». CCMA. [Consulta: 31 juliol 2022].
* ↑ Forés, Jaume. «Les estrenes de la setmana». Núvol, 02-09-2022. [Consulta: 21 maig 2023].
* ↑ Bakero, Lorena. «El Barça femenino es un punto de unión con mi abuela y hermana» (en castellà). Mundo Deportivo, 25-11-2022. [Consulta: 21 maig 2023].
* ↑ «'Tótem loba', el significado feminista del corto de Verónica Echegui» (en castellà). RTVE, 23-05-2022. [Consulta: 21 maig 2023].
* ↑ «‘Sintra III’ i el documental ‘Vull ser pastora’, guanyadors del VOC ►2022 d'Òmnium Cultural», 09-03-2022. [Consulta: 21 maig 2023].
# Eduard Charlemont

Eduard Charlemont (Viena i Jemnice, 2 d'agost de 1848 - Viena, 8 de febrer de 1906) va ser un pintor austríac.

## Primers anys de vida

Eduard Charlemont va néixer a Viena, capital de l'Imperi Austríac, el 1848. El seu pare, Matthias Adolf Charlemont, també era pintor, especialitzat en pintar retrats en miniatura. El seu germà petit Hugo Charlemont (1850-1939) va ser un pintor impressionista igualment famós. Als quinze anys, Charlemont va exposar les seves obres per primera vegada a l'Acadèmia de Belles Arts de Viena, on va estudiar belles arts. A la mateixa edat, Eduard Charlemont també va ser contractat per una escola de noies per ensenyar dibuix.

## Carrera

Després de graduar-se a l'Acadèmia de Belles Arts de Viena, Charlemont va viatjar a molts països del centre d'Europa i finalment es va establir a París, on va viure durant els següents trenta anys. A París, va guanyar diverses vegades el primer premi del Saló de París, una exposició anual celebrada per l'Acadèmia Francesa de Belles Arts. L'obra més famosa de Charlemont és The Guardian of the Seraglio, àmpliament coneguda com The Moorish Chief, que representa un espadatxí morisc que custodiava un Serrall (part d'una típica vil·la àrab rica, on s'allotjaven les dones quan els desconeguts entraven a la casa). El 1899 va guanyar la medalla d'or a l'Exposició Universal, una Exposició universal celebrada a París. Charlemont també era conegut pels seus murals. Va pintar tres dels murals del Burgtheater (el teatre nacional austríac de Viena i un dels teatres alemanys més importants del món) que sumaven una longitud d'uns 55 metres. Va morir a Viena el 1906.
Avui, les reproduccions del seu quadre El cap morisc són els articles més venuts a la botiga del museu del Museu d'Art de Filadèlfia.

## Pintures

* The Guardian of the Seraglio, 1878. '.
* Arranjant la seva natura morta, 1884
* Al lavabo
* La lliçó de música
* Hans Makart al seu Atelier
* Artesà tunisià
* Una beguda per al bateria, 1889.
* Artista al seu estudi, 1890
* Un senyor a l'interior
* Pont de fusta
* Scène d'intérieur
* La Parisienne, 1900
* Cupido esmolant la seva fletxa
* El xef morisc

## Bibliografia

* Robert Janás: "Strážce harému nebo Maurský náčelník?", A: Mezery v historii / Lücken in der Geschichte, Cheb 2016, pp. 9-13.ISBN 978-80-87395-30-1
* Jennifer A. Thompson,

## Referències

* 1 2 3 «Philadelphia Museum of Art». Philamuseum.org. Arxivat de l'original el 2012-03-05. [Consulta: 27 març 2012].
* ↑ «Museum of European Art of Liberec». Ogl.cz. Arxivat de l'original el 2012-03-02. [Consulta: 27 març 2012].
* ↑ Janás, Robert Mezery v historii/Lücken in der Geschichte, 2016, pàg. 9–13.
* ↑ «The Moorish Chief by Eduard Charlemont (cat. 951)».
* ↑ «The John G. Johnson Collection: A History and Selected Works».