OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Enterrament de Crist (Miquel Àngel)

L'Enterrament de Crist (en italià, Sepoltura di Cristo) és un quadre inacabat atribuït al pintor renaixentista italià Miquel Àngel. La datació és prop de 1500-1501. Una tècnica mixta (pintura al tremp i oli). Mesura 162 centímetres d'alt i 150 cm d'amplada. Es conserva a la National Gallery de Londres.
L'obra ha estat objecte d'una sèrie de disputes sobre la seva posició cronològica, encara que en general es considera obra de joventut. Segons altres, va ser una obra d'un alumne de Miquel Àngel a partir d'un dibuix del seu mestre o, directament, una imitació.
Segons un document descobert el 1981, Miquel Àngel va rebre l'encàrrec d'una taula per a la Basilica di Sant'Agostino a Roma, però va arribar un moment en què l'artista va tornar la suma que l'havien anticipat. Encara que no existeix cap certesa, és probable que l'obra en qüestió fos, de fet, aquest Enterrament de Crist, que va quedar inacabat a causa del retorn de Miquel Àngel a Florència.
El centre del quadre representa Jesucrist portat al sepulcre. L'home amb barba que està després d'ell és Josep d'Arimatea, l'home que va donar la seva tomba per l'enterrament Crist. La figura de l'esquerra és probablement sant Joan, amb una llarga túnica vermella, mentre que agenollada als seus peus hi hauria Maria Magdalena. Les figures de Crist i Sant Joan són les que mostren més força, i la seva composició és superba, així com es pot observar una semblança al cap de Josep d'Aritemea, darrere Crist, amb la del Sant Josep del tondo Doni.
La identitat de les dues figures de la dreta és incerta (s'han suggerit sant Nicodem, la de l'interior, i Maria Salomé). L'altra figura que falta seria la de la Verge Maria.

## Referències

* ↑ Sepoltura di Cristo Arxivat 2020-05-19 a Wayback Machine. (italià)
* ↑ Rubiés, Pere. Grandes Maestros de la Pintura: Miguel Ángel. Ediciones Altaya, 2001. ISBN 84-487-0586-6 p. 28
* ↑ Salvini, Roberto. Miguel Ángel: La Pintura. Editorial Teide, 1978. ISBN 84-307-8163-3 p.159
* ↑ Gould, Cecil «Michelangelo's 'Entombment': A Further Addendum». The Burlington Magazine, 116, 850, 1-1974, pàg. 31-32, 34 [Consulta: 24 desembre 2023].
# Apollo 17

L'Apollo 17 va ser el dissetè vol del programa Apollo. Va ser enviat a l'espai el 7 de desembre de 1972 per un coet Saturn V, des de la plataforma 39A del complex del Cap Canaveral, a Florida, EUA. Oficialment es va denominar com AS-512 i va ser l'encarregat d'enviar els últims astronautes cap a la Lluna. Va ser la sisena i última missió d'allunatge, que es va desenvolupar sense grans incidents, excepte el retard en l'enlairament en 2 hores i 40 minuts (quan el compte enrere arribava a T-30 segons) a causa d'una fallada en el control de pressurització de la tercera fase. Va ser el primer vol tripulat que va enlairar-se de nit.
La tripulació de l'Apollo 17 estava composta pel comandant i veterà de les missions Gemini 9 i Apollo 10, Eugene A. Cernan, el pilot del mòdul lunar i geòleg Harrison H. Schmitt, anomenat Jack, i el pilot del mòdul de comandament Ronald E. Evans.
La denominació de les naus, privilegi del comandant, va ser Challenger per al mòdul lunar i America per al mòdul de comandament.
Els tres tripulants de la missió són les úniques persones de la història de la humanitat que han vist la Terra plena, fet que van immortalitzar a La bala blava.
El comandant Gene Cernan va ser l'últim ésser humà que va trepitjar la superfície de la Lluna, en els Muntis Taurus, al costat del Cràter Littrow, a la frontera entre el Mare Tranquillitatis i el Mare Serenitatis. El mòdul de descens Challenger va fer l'allunatge a 21.2°N 30.6°E (zona de Taurus Littrow), duent com a tripulants Eugene A. Cernan i Harrison H. Schmitt.
Durant la permanència en sòl lunar, van realitzar tres EVAs a peu i amb el rover lunar LRV de 7 hores cadascun (35 quilòmetres en total), en els quals van recollir 110 kg de mostres de roques lunars i van deixar instal·lat un ALSEP amb els següents instruments: un gravímetre de superfície per a analitzar l'atracció que el Sol i la Terra exerceixen sobre la Lluna, un aparell que mesura la massa, velocitat i freqüència de caiguda de meteorits i l'erosió del material ejectat per l'impacte, un aparell per a determinar el perfil sísmic a força de càrregues explosives, així com un mesurador de la composició atmosfèrica lunar pròxima a la superfície.
També, sense formar part del ALSEP, es va instal·lar un aparell per investigar l'existència de capes d'aigua sota la superfície lunar, un gravímetre mòbil instal·lat sobre el LRV i un aparell de sondeig de neutrons per mesurar el ritme de captura dels neutrons secundaris de baixa energia de llamps còsmics en relació amb la profunditat del sòl lunar.

## Referències

* ↑ Reinert, Al. «The Blue Marble Shot: Our First Complete Photograph of Earth» (en anglès). The Atlantic, 12-04-2011. [Consulta: 7 desembre 2018].
# Angles complementaris

Dos Angles són complementaris quan la suma dels seus valors és 90
Si els dos angles complementaris són adjacents, és a dir que tenen un vèrtex en comú i comparteixen un costat sense tenir cap punt interior en comú, llavors els seus costats no compartits formen un angle recte.
En la geometria euclidiana, els dos angles aguts d'un triangle rectangle són complementaris, perquè els tres angles sumen 180° i l'angle recte ja compta per 90°.
L'adjectiu "complementari" té l'origen del llatí complementum, que deriva de la quarta forma del verb llatí complere, és a dir completum per "haver estat omplert". Un angle agut és omplert pel seu complementari per forma un angle recte, que és el tipus d'angle més bàsic, ja que es pot construir dibuixant la perpendicular d'una recta. Un angle recte és un angle complet (ple).

## Referències

* ↑ «angles complementaris | enciclopedia.cat». [Consulta: 23 febrer 2025].
* ↑ «geometria plana». [Consulta: 23 febrer 2025].
* ↑ Tarrida, Agustí Reventós i. Geometria Axiomàtica. Institut d'Estudis Catalans, 1993. ISBN 978-84-7283-251-0.
* ↑ «Geometria euclidiana: els 5 postulats i aplicacions». [Consulta: 23 febrer 2025].
* ↑ «angle complet | enciclopedia.cat». [Consulta: 23 febrer 2025].

## Vegeu també

* Angles suplementaris
* Angle
* Triangles
# Automedicació

L'automedicació és la medicació sense consell mèdic (en el cas de medicaments de prescripció) i farmacèutic (en el cas de medicaments OTC). Crea diverses complicacions si no es tenen suficients coneixements. Algunes d'aquestes complicacions són les següents:
* Disminució de l'efectivitat dels antibiòtics en la persona que els pren i generació de soques de bacteris resistents (vegeu Resistència als antibiòtics) a l'antibiòtic que poden infectar a altres persones
* Interaccions
Un cas amb poc risc d'automedicació és el dels medicaments contra el constipat. Normalment els metges els recomanen quan el pacient va a consulta i a vegades recomanen el seu ús sense la indicació d'una nova visita. Una alternativa de la consulta mèdica és la consulta amb el farmacèutic, que posseeix un important coneixement dels medicaments que dispensa com a resultat d'una carrera universitària i de la seva constant formació post-universitària. El farmacèutic, en cas que vegi necessari un diagnòstic, ha de remetre al pacient al metge.
Encara que l'ús incorrecte de medicaments s'associa amb el que els pren, en alguns casos el tractament inadequat és prescrit pel propi metge. És el cas de receptar sistemàticament antibiòtics per al refredat o la grip. Els antibiòtics no tenen efecte en aquestes malalties, ja que només són útils en els casos que es combinen amb altres infeccions.

## Medicaments sense recepta mèdica

En les farmàcies es poden dispensar alguns medicaments sense necessitat d'una recepta; aquests medicaments es coneixen com a medicaments de venda lliure i també com a medicaments de venda directa o medicaments de venda sense recepta o OTC (over the counter). És possible que en l'actualitat els casos de reaccions adverses a medicaments es deguin a fàrmacs que no van ser subministrats per metges, és a dir casos d'automedicació; els medicaments només s'han de dispensar en la farmàcia sota recepta mèdica excepte quan el farmacèutic pot recomanar un medicament de venda lliure, com per exemple per a un refredat comú, un dolor lleu, etcètera.
Els farmacèutics espanyols reclamen que es revisi la llista de medicaments amb recepta perquè a Espanya no la hi modifica des de 1985. Existeixen alguns casos cridaners, com el dels medicaments Fluimucil (sense recepta) i Flumil (amb recepta), que tenen igual composició, la mateixa dosi i el mateix fabricant; l'única diferència és que un necessita recepta i l'altre no, però el segon és més car.

## Enllaços externs

* Hipertensió arterial i els riscos d'automedicar-se
# Quart Creixent (llibreria)

Quart Creixent és una històrica llibreria de Palma, pionera en la venda exclusiva de llibres en català. Està situada a la ciutat antiga, al carrer Rubí, molt a prop de la Plaça Major.
Va ser inaugurada el 12 de febrer de 1982 amb la presència de Joan Brossa, que presentà el llibre Vint-i-set sextines i un sonet. En foren fundadors Antoni Artigues, Jaume Corbera i Maria Pons, la qual abandonà el projecte al cap de poc temps; posteriorment s'hi afegiren Arnau Amer i Dolors Fernández i, un poc més endavant, Miquel Serra i Jerònia Oliver. La llibreria nasqué amb la voluntat de donar al llibre en català la normalitat que la llengua no tenia a la societat, per això des de l'inici Quart Creixent només ven llibres, revistes, discs, vídeos i jocs en català.
Amb motiu del seu 25è aniversari, el febrer de 2007 s'hi va presentar el llibre El dia a dia de Joan Brossa, i la llibreria va convidar els seus clients a unes actuacions d'Enric Casassas, Pascal Comelade i Josep Pascual i de Joan Miquel Oliver i Antònia Font, al Teatre Sans de Palma. També amb motiu del seu 25è aniversari, la llibreria rebé un dels Premis 31-D del 2006 de l'Obra Cultural Balear: el Francesc de Borja Moll. El novembre de 2020 fou reconeguda amb una "menció especial" del III Premi Llengua Nacional. El febrer de 2022 va celebrar els 40 anys amb un seguit d'actes a la llibreria i a fora, els més destacats dels quals foren el vermut amb festa de xeremiers, el dia 12 –dia de l'aniversari exacte– i l'espectacle musical Ferments, de Miquel Brunet, al Teatre Xesc Forteza de Palma, cedit a posta per l'Ajuntament. Se'n feren ressò tots els mitjans de comunicació de l'illa (ràdios, televisió, premsa). A més a més, com a emblema de la celebració, va comptar amb un cartell d'un dibuix de Damià Jaume (autor ja del primer cartell per a la inauguració) acompanyat d'un poema del guardonat escriptor santanyiner Antoni Vidal Ferrando; el dibuix de Damià Jaume serví de fons per als cartells anunciadors de tots els actes commemoratius dels 40 anys al llarg de 2022. El juliol de 2022 Titoieta Radio li va atorgar el XXIX Premi Santa Anneta, i el novembre del mateix any va ser l'organització empresarial PIMEM que li va concedir el premi 2022 de Comerç.

## Vegeu també

* Llibreria Tres i Quatre

## Referències

* ↑ Alzamora, Sebastià «Quart Creixent: lluna plena de llibres en ple nucli antic». Serra d'or, 1977, pàg. 877.
* 1 2 «La llibreria Quart Creixent de Palma fa 25 anys». Vilaweb, 14-02-2007 [Consulta: 9 novembre 2011].
* ↑ A.V. «Quart Creixent celebra el 38è aniversari amb la presentació de 'Reis del món'». Diari Barlears, 07-02-2020. Arxivat de l'original el 8 de febrer 2020 [Consulta: 8 febrer 2020].
* ↑ «Vint anys de premis». Avui, 17-12-2006 [Consulta: 9 novembre 2011].

## Enllaços externs

* Web oficial
# Arxiu Nacional d'Andorra

L'Arxiu Nacional d'Andorra (ANA), va ser creat l'any 1975 pel Consell General d'Andorra i des del 2005 forma part del patrimoni del Govern d'Andorra.
Té per funcions recollir, conservar i difondre la documentació de l'Administració de l'Estat i dels organismes i entitats que en depenen, i la documentació rellevant relacionada amb Andorra i la seva història. L'ANA dona suport tècnic a la resta d'arxius públics o d'interès públic del Principat d'Andorra i vetlla per la conservació del patrimoni documental del país.
L'ANA integra el Sistema d'arxius del Govern d'Andorra juntament amb l'Àrea d'Arxiu i Gestió de Documents i els arxius centrals i els de gestió.
La seva missió consisteix a conservar i organitzar el patrimoni documental d'Andorra, amb l'objectiu fonamental de satisfer les necessitats d'informació i documentació per a una gestió administrativa correcta, justificar els drets de les persones físiques o jurídiques, públiques o privades, i facilitar la informació i documentació necessàries per a la recerca i la investigació històriques.

## Funcions de l'Arxiu Nacional

* Rebre la documentació en fase semiactiva d'ús infreqüent i de conservació permanent produïda o rebuda per l'Administració de l'Estat i dels organismes i entitats que en depenen, preservar-la i tenir-la a disposició de les institucions públiques i dels administrats.
* Ingressar, conservar i difondre els fons i els documents privats que pel seu valor testimonial facin referència a Andorra i siguin d'una rellevància especial.
* Elaborar els instruments de descripció necessaris per a una correcta comunicació de la documentació.
* Promoure les activitats de difusió del patrimoni documental que custodia.
* I totes les altres funcions que impliquin l'organització i el tractament de la documentació constitutiva del patrimoni documental d'Andorra.

## Estructura

* Secció dels fons històrics
* Secció dels fons administratius
* Secció dels fons d'imatges, gràfics i audiovisuals
* Secció d'atenció pedagògica i de l'usuari
* Secció de conservació i restauració

## Fons de l'Arxiu Nacional d'Andorra

Un dels fons més importants és l'Arxiu de l'Armari de les Set Claus.

## Normativa

* Decret del 6-4-2005 pel qual s'aprova el Reglament de l'organització i el funcionament del Sistema d'Arxius i de l'Àrea d'Arxius del Govern d'Andorra
* Decret del 6-4-2005 pel qual s'aprova el Reglament de l'Arxiu Nacional d'Andorra
* Decret del 20-04-2016 de modificació del Reglament de l'organització i el funcionament del Sistema d'Arxius i de l'Àrea d'Arxius del Govern d'Andorra, del 6 d’abril del 2005
* Decret del 20-04-2016 de modificació parcial del Reglament de l'Arxiu Nacional d'Andorra, del 6 d’abril del 2005.
* Llei 9/2003, del 12 de juny, del patrimoni cultural d'Andorra.

## Referències

* ↑ «Presentació». arxius.ad. Arxiu Nacional d'Andorra. Arxivat de l'original el 10 de juny 2007. [Consulta: 16 desembre 2010].
* ↑ «Arxiu Nacional d'Andorra». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Entesa dels Catalans

L'Entesa dels Catalans va ser la candidatura unitària per al Senat espanyol, promoguda per l'Assemblea de Catalunya i formada per les principals forces socialistes (PSC-PSOE), comunistes (PSUC) i nacionalistes d'esquerres (ERC), amb suport d'Estat Català (EC), FNC i independents, a les primeres eleccions generals després del franquisme el 15 de juny de 1977.

## Resultats

Va obtenir 12 senadors, essent la força més votada en les quatre circumscripcions de Catalunya en el Senat d'Espanya, i formaren grup propi compost pels senadors:
* Per la circumscripció de Barcelona, Josep Benet i Morell, Francesc Candel Tortajada i Alexandre Cirici i Pellicer per elecció.
* Per la circumscripció de Tarragona, Josep Subirats i Piñana, Josep Antoni Baixeras i Sastre i Carles Martí Massagué
* Per la circumscripció de Girona, Pere Portabella i Ràfols, Jaume Sobrequés i Callicó i Salvador Sunyer i Aymerich
* Per la circumscripció de Lleida, Felip Solé i Sabarís, Rossend Audet Puncernau, Josep Ball i Armengol.
Els dos senadors escollits per la coalició Democràcia i Catalunya (formada per Convergència Democràtica, Esquerra Democràtica i Unió Democràtica) també es van integrar en el Grup Parlamentari de l'Entesa dels Catalans. Es tracta de Francesc Ferrer i Gironès (Girona) i Maria Rubiés i Garrofé (Lleida).
El mateix va fer el senador Lluís Maria Xirinacs, que es presenta com independent i va ser el quart més votat a la circumscripció de Barcelona.
El Senat també va comptar aquesta legislatura constituent amb 41 senadors per designació de Rei Joan Carles. Tres d'ells es van integrar també en el Grup Parlamentari de l'Entesa dels Catalans: Martí de Riquer i Morera (des d'agost de 1978), Josep Maria Socias i Humbert (des d'agost de 1977) i Maurici Serrahima i Bofill (des del començament, juliol de 1977).
El Grup de l'Entesa dels Catalans va arribar a tenir 18 senadors, però aquesta xifra es va reduir a 16 el mes de setembre de 1978 quan Rossend Audet (que militava a ERC) i Lluís Maria Xirinacs van incorporar-se al Grup Mixt.

## Fi de la unitat

A les eleccions generals espanyoles de 1979 s'intentà mantenir l'aliança però l'acord no va prosperar. El PSC i ERC van crear la Nova Entesa que resultà vencedora amb 10 senadors electes i el PSUC i el PTE van impulsar la candidatura Per l'Entesa que només va obtenir un escó i va revalidar la representació de Josep Benet.

## Vegeu també

* Entesa Catalana de Progrés
# Apollo 7

L'Apollo 7 va ser el setè vol del programa Apollo (denominat oficialment AS-205), llançat el dia 11 d'octubre de 1968 mitjançant un vehicle de llançament del tipus Saturn IB i amb la primera tripulació composta pels astronautes Walter M. Schirra-comandant-, Donn F. Eisele i Walter Cunningham.
La nau va ser posada en una òrbita d'aparcament (entre 230 i 285 km d'altura) i durant les 163 òrbites a la Terra es va comprovar el funcionament de la càpsula espacial C.M. i del mòdul de servei, així com els sistemes de comunicacions.
També es va provar un acoblament espacial amb la tercera fase del coet Saturn, a la qual es va acostar fins a estar a uns 15 metres de distància, simulant així la unió amb el mòdul lunar.
Durant el vol es va encendre el motor principal en vuit ocasions per a efectuar correccions de trajectòria, i es va realitzar en directe la primera transmissió de les maniobres realitzades, que van poder veure en el nostre planeta milions de persones.

## Referències

* ↑ «Informe de la missió NASA Apollo 7, 1 de desembre de 1968» p. A–47.
# Autonomia jurídica

L'autonomia jurídica (del grec auto i nomos, "un mateix" i "llei") és la facultat dels ens administratius i organismes, dins l'estructura constitucional d'un estat, per donar-se lleis pròpies.

## Referències

* ↑ «Definición de la Autonomía Jurídica» (en castellà). España | Enciclopedia Jurídica Online, 06-02-2017.
# László Sepsi

László Sepsi (pronunciació en hongarès: /ˈlaːsloː ˈʃɛpʃi/) (Luduș, 7 de juny de 1986) és un futbolista romanès que jugà al Politènica Timişoara.

## Referències

* ↑ «L. Sepsi». Soccerway. [Consulta: 9 setembre 2015].
* ↑ «László Sepsi » Club matches». [Consulta: 13 febrer 2018].

## Enllaços externs

* «Estadístiques de László Sepsi» (en alemany). transfermarkt.de.
# Teatre del Prado Catalán (Plaça de Lesseps)

El Teatre del Prado Catalán va ser un teatret d'estiu ubicat a la Plaça de Lesseps que s'inaugurà el 30 de setembre del 1909, amb una representació de La Bohème dirigida per Vicente Preti.
Construït per Joan Carreras, era de fusta i funcionava els caps de setmana d'estiu. S'hi feien sarsueles i òperes. Disposava del millor enllumenat de Barcelona i oferia servei de cafeteria al jardí.
Si va poder veure La Gioconda, d'Amilcare Ponchielli. Hi van actuar, entre d'altres, Manolo Utor, el Musclaire. Joan Picot i Bernabé portà la seva companyia d'acròbates i circ Juan Wernoff, i era també de tant en tant l’escenari de banquets de gala organitzats per partits polítics o per associacions benèfiques. El local va acollir el Cine Lesseps. Estigué actiu entre els anys 1909 i 1912. En la matinada del 15 al 16 d'abril del 1912, un incendi el va destruir completament.
No s'ha de confondre aquest amb el Teatre del Prado Catalán del Passeig de Gràcia a la cantonada amb el carrer de Casp, ubicat on hi va haver el teatre Novedades.

## Referències

* 1 2 3 4 Tierz Grafià, Carme. «Prado Catalán». Institut del teatre. Museu de les Arts Escèniques. [Consulta: 8 febrer 2025].
* ↑ «Teatro del Prado Catalán / Cine Leseps(1909-1912)». Barcelofília, dimarts, 23 d’abril 2013. [Consulta: 8 febrer 2025].
* ↑ «Últimas noticias». La Vanguardia, 15-04-1912. [Consulta: 8 febrer 2025].
# Entonació (fonètica)

L'entonació és un tret de la fonètica que defineix la corba melòdica de la frase o fragment d'oració pronunciat entre dues pauses. S'anomena tret suprasegmental perquè no afecta sols a un fonema sinó a un conjunt.

## Funcions

L'entonació compleix diverses funcions en la llengua. La més destacada és transmetre l'actitud del parlant, modulant les emocions o la seva percepció de la parla en allò que produeix. Per intentar no perdre aquesta informació en els xats o parla per escrit s'han adoptat les emoticones. L'entonació també ajuda a donar èmfasi a un sintagma o element de la frase, sigui perquè l'emissor vol donar-li rellevància, sigui per marcar una desviació del sentit original o perquè s'ha produït un canvi d'ordre en les paraules que formen l'oració. En alguns idiomes ajuda a destriar el significat dels mots.

## Entonació i modalitat oracional

Segons l'entonació es poden distingir diversos tipus de frases:
* Enunciativa: l'oració afirma o nega un fet, exposa un missatge. La corba melòdica fa una pujada i una baixada, essent el punt àlgid al mig de la frase. Les pauses oracionals marquen la relaxació de l'entonació.
* Interrogativa: la frase pregunta una informació. Pot ser absoluta (es respon amb sí o no) i llavors l'entonació comença baixa i acaba alta; pronominal (amb una partícula interrogativa com què, on, etc.) i llavors l'èmfasi està a l'inici, en la partícula; o relativa (quan es pressuposa una resposta determinada) i aleshores la corba melòdica és una diagonal ascendent o similar a l'enunciativa, segons el grau d'ironia.
* Exclamativa: expressa l'emoció del parlant, d'esquema entonatiu variable segons el sentiment subjacent.

## Vegeu també

* Janet Pierrehumbert
# Bibiana Vaz

Bibiana Vaz de França (c. 1630 – 1694+) va ser una prominent comerciant d'esclaus del segle xvii a Cacheu, Guinea Bissau.
Bibiana Vaz era una lançados o lusoafricana nascuda d'una mare kriston i pare lusoafricà de Cap Verd.
Es va casar amb Ambrosia Gomez, de qui es va dir que en aquell temps era l'home més ric de Guinea.
En 1687 Bibiana Vaz fou arrestada i enviada a São Tiago, on va romandre presonera. Les autoritats portugueses, incapaces de confiscar les seves propietats, li van concedir l'indult a canvi d'una indemnització i de la promesa de la construcció d'un fort a Bolor al riu Cacheu. Mai va construir la fortalesa.

## Referències

* 1 2 Havik, Philip J.. Silences and Soundbites: The Gendered Dynamics of Trade and Brokerage in the Pre-colonial Guinea Bissau Region. Münster: LIT, 2004, p. 162. ISBN 978-3825877095.
* ↑ Brooks, George E.. «The Evolution of "Nharaship" in Senegambia». A: Eurafricans in Western Africa: Commerce, Social Status, Gender, and Religious Observance from the Sixteenth to the Eighteenth Century. 1a. Oxford: James Currey, 2003, p. 159. ISBN 978-0-85255-489-0.