OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escola Pública Anselm Clavé

L'Escola Anselm Clavé és un centre educatiu situat al número 1 del carrer Escoles de Ripollet (Barcelona).

## Edifici

L'edifici ha tingut quatre etapes constructives. El primer edifici, que dona al carrer del Sol, va ser projectat i construït entre 1912 i 1914 per encàrrec a l'arquitecte Eduard M.Balcells, deixeble de Domènech i Montaner i Puig i Cadafalch i autor, entre d'altres de can Masachs, edifici on s'ubica l'actual Ajuntament. En la segona etapa, Joan B.Serra de Martínez va construir l'edifici de nenes, a l'altra banda del pati. A la tercera, Josep M.Martín Ponchon va ampliar els dos edificis, amb l'aixecament de diverses plantes, però respectant la primera construcció. La darrera fase constructiva la va dur a terme Jordi Fortuny als anys 80 i 90 amb la construcció i posterior ampliació del parvulari.

## Història

Va ser la primera escola pública de Ripollet. Al 1914 es va fundar Els Nacionals, més endavant va rebre el nom de Cristo Rey i després el nom actual d'escola Anselm Clavé, en referència a Josep Anselm Clavé i Camps.
El 1907 Francisco de Paula Comenges va lluitar per aconseguir una escola digna i va aconseguir la construcció de l'edifici. Al principi només hi havia dos mestres: Gonçal Bonilla i Teresa Vila Arrufat, coneguts com “els mestres”. Bonilla creà un mètode d'aprenentatge de lectura i escriptura per a l'alumnat més petit. Aquests dos professors són les figures dels Gegants de Ripollet de la colla gegantera local per retre honor a la seva tasca.
Posteriorment el nombre de mestres de l'escola va incrementar-se. Així, durant el curs del 1928 al 1929 ens trobem amb Josep M.Brull i encarnació Braut. Val a dir que el triomf franquista va suposar la pèrdua del títol de magisteri Josep María Brull i que va ser apartat de l'escola pública. A partir dels anys 40, el matrimoni va crear l'escola privada Ave María.
A partir del 1934 i durant la II República va acollir el mètode de Célestin Freinet de la mà de Josep Pallerola i Sámara vicente, que proposava una escolaritat popular i de qualitat per a tothom. “La vida del nen, les seves necessitats, les seves possibilitats, són la base del nostre mètode d'educació popular”. En aquesta època destaca la creació de la revista Sempre Avant, editada i publicada pels alumnes de l'Escola La Nacional. Aquesta revista va ser el reflex dels esforços en l'àmbit de l'educació que es van portar a terme durant la república. A partir del 1936 també s'implantà el sistema escolar del CENU (Consell Escola Nova Unificada) fruit del moment revolucionari que es va viure.
A partir de la Guerra Civil i durant tota la postguerra, la inversió en educació es va reduir en més del 90% i Ripollet va patir repressió de la llengua catalana i dels membres del professorat. S'empresonà Josep Pallerola i Roca i Sámara Vicente, i es depurà de Joan Rolà Cabanach i Josep Maria Brull.

## Referències

* ↑ llibre “L'Abans” -Joan Manuel Cabezas recull gràfic 1860-1974
* ↑ http://webs.gegants.cat/ripollet/els-nostres-gegants/
* ↑ llibre “Any Clavé 2017”un any amb Josep Anselm Clavé a Ripollet amb motiu dels 140 anys de la Societat Coral “El Vallès”
# Edifici d'habitatges Frégoli

L'Edifici d'habitatges Frégoli està situat al carrer dels Madrazo, 54-56, cantonada al carrer de Brusi 1-3, al barri de Sant Gervasi-Galvany de Barcelona, obra de l'arquitecte Esteve Bonell i Costa, que va obtenir el premi FAD d'Arquitectura 1975. És una obra de les darreres tendències de Barcelona inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici situat en una parcel·la estreta i llarga (9 x 40m) al barri de Sant Gervasi. La voluntat era aconseguir un espai domèstic no convencional per habitatges de poca superfície.
L'objectiu era buscar un espai domèstic poc convencional per a habitatges amb una superfície estreta. El resultat va ser un edifici creat a partir de la connexió visual de les diferents parts de l'habitatge desenvolupat en nivells de 2 i 4,20m d'alçada.
Com que el solar en cantonada era llarg i estret, Bonell va optar per una solució pròpia del racionalisme: l'habitatge en dúplex. Els habitatges es disposen al llarg de la faixa, de manera que es creen dos habitatges simètrics amb entresolat i dos dormitoris. A la part central l'escala és exte4rior i abasta tot el gruix del solar donant accés als dos habitatges, que són asimètrics.
Donat que l'habitatge de la cantonada té una configuració específica, modifica la disposició de l'entresolat i de l'escala d'accés. Aquesta disposició es reflecteix a la façana, que interromp els seus volums amb les tribunes i amb la continuïtat vertical de les balconeres.

## Història

L'edifici se situa entre els “neos” i els “revivals”. El domini de la forma i l'estudi del volum es correspon amb la capacitat barroca en la voluptuositat del contingut. També es fa ús dels elements del primer racionalista autòcton.
Aquest neoracionalisme estilístic té un tractament subtil a l'exterior, però a l'interior hi ha una volguda recerca de la compexitat que parla de l'assumpció dels principis dels textos teòrics de “Complejidad y contradicción” de Venturi
El nom de l'edifici és un homenatge al transformista Leopoldo Fregoli, que Bonell va decidir, a rel de les converses amb el seu amic Joan Brossa.

## Referències

* ↑ de Oleza i Roncal, Jaume. Arquitectura a Sant Gervasi, Sarrià i Vallvidrera. Passejades pel patrimoni arquitectònic. Barcelona: Premsa Local El Jardí SCCL, 2023, p. 83. ISBN 978-84-09-55644-1.
* 1 2 3 4 5 6
* ↑ «Esteve Bonell. Vivienda Frégoli». HIC Arquitectura, 09-12-2016.

## Enllaços externs

* Guia temàtica Edifici Frègoli - Biblioteca Oriol Bohigas (Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona)
# Gmelinita-Ca

La gmelinita-Ca és un mineral de la classe dels silicats, que pertany al grup de les zeolites. Rep el seu nom del mineralogista i químic alemany Christian Gottlob Gmelin (1792-1860), de la Universitat de Tübingen, Alemanya.

## Característiques

La gmelinita-Ca és un silicat de fórmula química Ca₂(Si₈Al₄)O₂₄·11H₂O. Cristal·litza en el sistema hexagonal. La seva duresa a l'escala de Mohs és 4,5. És el membre amb calci dominant de la sèrie de la gmelinita.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la gmelinita-Ca pertany a «02.GD: Tectosilicats amb H₂O zeolítica; cadenes de 6-enllaços – zeolites tabulars» juntament amb els següents minerals: gmelinita-K, gmelinita-Na, willhendersonita, cabazita-Ca, cabazita-K, cabazita-Na, cabazita-Sr, cabazita-Mg, levyna-Ca, levyna-Na, bellbergita, erionita-Ca, erionita-K, erionita-Na, offretita, wenkita, faujasita-Ca, faujasita-Mg, faujasita-Na, maricopaïta, mordenita, dachiardita-Ca, dachiardita-Na, epistilbita, ferrierita-K, ferrierita-Mg, ferrierita-Na i bikitaïta.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al mont Nero, a San Pietro, Montecchio Maggiore, a la província de Vicenza (Vèneto, Itàlia).

## Referències

* ↑ «Gmelinite-Ca» (en anglès). Mindat. [Consulta: 27 febrer 2025].
# Andreu Báthory

Andreu Báthory (1563 - 1599) fou un Voivoda de Transsilvània, Cardenal Catòlic Romà i Gran Mestre de l'Orde del Drac.
Andreu Báthory era un dels membres més destacats de la influent família dels Bathory, una de les més importants de la noblesa hongaresa de Transsilvània. Encara que inicialment Andreu havia estat cridat a ocupar la funció de clergue, va ser nomenat Voivoda (Príncep) de Transsilvània l'any 1598, quan renunciava el seu cosí Segimon Bathory, Voivoda de Transsilvània, a seguir al capdavant del Principat. Segimon primer abdicava a favor de l'Emperador Rodolf II, que també era Rei d'Hongria i com tal senyor nominal de Transsilvània, tot i que aquest Principat estava sota control de facto dels otomans, essent ells els que li donaren l'estatus d'independència que gaudia a canvi que es declarés tributari del Sultà.
Amb l'abdicació de Segimon el Principat quedava integrat dins de l'estructura del Sacre Imperi Romanogermànic, cosa que no afavoria els interessos de la noblesa hongaresa local, motiu pel qual molts nobles pressionaren Segimon perquè es desdigués de la seva renúncia a favor de l'emperador Rodolf II i nomenés a algú de la seva confiança. La persona triada per Segimon fou el seu cosí, Andreu, que era Cardenal i segons ell era una persona de consens que evitaria la confrontació.
Però aquest consens no fou possible, ja que mentre que el Regne de Polònia i Lituània i els Otomans donaven el seu vistiplau al nomenament d'Andreu, Rodolf II s'oposava, en part perquè l'emperador no veia reconegudes les seves pretensions sobre el Principat i perquè en ser el nomenament d'Andreu Báthory com a Voivoda transsilvà una decisió de consens amb els otomans, aquest fet podia posar en perill la Coalició Antiotomana que el Papa Climent VIII havia propulsat.
Per tot plegat Rodolf II va ordenar al Voivoda de Valàquia, Miquel el Valent, que s'havia declarat vassall seu, trencant així el vassallatge dels prínceps valacs amb el Sublim Porta, que envaís amb el suport de les tropes imperials Transsilvània i deposés Andreu Bathory.
Així les tropes valaques comandades per Miquel el Valent i les imperials al capdavant de les quals marxava Giorgio Basta van derrotar les tropes transsilvanes comandades pel mateix Andreu Bathory el 18 d'octubre de 1599 a la batalla de Şelimbăr. Uns dies després, el 3 de novembre Andreu Bathory era executat pels seus enemics.
Amb la seva derrota i la seva mort, Transsilvània passava a estar sota control de Miquel el Valent, que exercia el títol de Voivoda en representació de l'emperador Rodolf II.

## Referències

* ↑ History of Transylvania. Budapest: Akad. Kiadó, 1994. ISBN 978-963-05-6703-9.
* ↑ Horn, Ildikó. Báthory András. Budapest: Új mandátum könyvkiadó, 2002. ISBN 978-963-9336-51-3.
# Simon Schobel

Simon Schobel (nascut el 22 de febrer de 1950 a Petrești), és un exjugador d'handbol romanès que va participar en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1972.
A les Olimpíades de 1972 hi va guanyar la medalla de bronze amb l'equip de Romania. Hi va jugar els sis partits, i va marcar-hi dos gols.
El 1973 va desertar a l'Alemanya Occidental després d'un partit que el seu equip l'Universitatea Cluj hi havia jugat.
El 2004 fou detingut per sospites d'evasió fiscal, i alliberat el gener de 2005.
El 1982, quan tenia només 32 anys, fou nomenat mànager de la selecció nacional alemanya d'handbol, essent la persona més jove de la història en ostentar el càrrec.

## Referències

* ↑ http://www.spiegel.de/spiegel/print/d-14351578.html
* ↑ http://www.munzinger.de/search/portrait/Simon+Schobel/1/336.html

## Bibliografia

Lexikon der Handballer, Komet Verlag, S.200, ISBN 3-89836-605-7

## Enllaços externs

* Article a Der Spiegel
* Fitxa a databaseolympics.com
# Escola Pública Fortià Solà

L'Escola Pública Fortià Solà és un edifici de Torelló (Osona) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un centre escolar que ocupa la quasi totalitat d'una mansana urbana, format per un gran espai obert destinat a pati d'esbarjo i un edifici lineal que presideix el conjunt.
L'edifici està format per dues ales en angle articulades per una ròtula central que se situa en xamfrà i fa d'accés a l'edifici. Una de les dues ales està alineada al carrer d'Enric Prat de la Riba o plaça de Germà Donat (ala oest) i l'altra al carrer dels Estudis (ala est) de manera que ambdues formalitzen el front visual de l'escola al carrer, que està centrat i dirigit pel xamfrà d'accés, orientat a sud. Els caps de les ales presenten més amplada.
L'edifici és de planta baixa i un pis, amb coberta inclinada a dues vessants amb el carener que gira adaptant-se a la linealitat de l'edifici. Obert per un ritme de finestrals composts generalment per grups de finestres separades per mainells de pedra. Quan arriben al xamfrà esdevenen finestres unitàries verticals, algunes d'arc de mig punt. En aquest punt singular l'accés es produeix per una gran portalada d'arc rebaixat, emmarcada de carreus de pedra motllurats i amb la clau esculpida. Tot l'edifici està arrebossat i pintat de color ocre i les obertures estan emmarcades de pedra.
Darrere aquests murs, a la banda nord, hi ha el pati, dividit en dues parts per una construcció lineal que fa de passadís cobert i a la vegada permeable i obert a una porxada doble d'arcs de mig punt. Comunica, travessant el pati, l'edifici principal amb uns coberts secundaris de planta baixa, idèntics a l'estructura que fa de pas, però amb els arcs tancats a intempèrie per poder ser utilitzats com annexos. Estan disposats de forma paral·lela a les ales principals.

## Història

El projecte de construcció d'una nova escola es va iniciar l'any 1936. L'esclat de la Guerra Civil Espanyola (1936-1939) va impedir que es materialitzes el projecte.
L'aiguat de 1940 va fer que Torelló quedés inclosa dins del pla de Regiones Devastadas i es van construir habitatges de protecció oficial i es recuperar el projecte de construir l'escola. L'any 1946 es va inaugurar l'escola.
L'any 1953 es van construir dos grups d'habitatges de protecció oficial segregant part dels patis de l'escola. Els dotze habitatges van ser destinats a funcionaris i mestres d'escola.
L'escola rebé el nom de Fortià Solà en honor de l'historiador local. Durant els anys del franquisme rebia el nom de escuelas nacionales.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8

## Enllaços externs

* Escola Pública Fortià Solà Arxivat 2018-09-14 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Soldat blau

Soldat blau (títol original en anglès: Soldier Blue) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Ralph Nelson, estrenada el 1970. Ha estat doblada al català.

## Argument

Una columna de l'exèrcit americà que escorta un important comboi de fons és atacada pels xeienes. La batalla esdevé una massacre: els militars són despietadament exterminats. Només sobreviuen un jove soldat acabat d'incorporar, Honus Gent, i Cresta Maribel Lee, abans presonera dels Cheyennes, que és alliberada pel cap de la tribu (que la tenia presa com a dona), amb l'objectiu de reunir-se amb el seu promès, un oficial d'estat major.
La parella decideix arribar a Fort Reunion, però per això ha de travessar una comarca salvatge i hostil. Honus Gent es mostra poc experimentat i maldestre, mentre la jove li ensenya el saber que té dels indis i li explica sense èxit que l'atac de la comitiva militar era un acte de defensa contra el genocidi del qual els xeienes són víctimes des de fa almenys dos anys (època de la seva arribada a la tribu); a més els indis necessiten l'or escortat per comprar armes. Al final de les seves peripècies, Honus Gent descobreix la legitimitat de les paraules de Cresta: la massacre ignominiosa del poble indi on havia viscut Cresta amb el seu marit cheyenne per l'exèrcit americà.
La pel·lícula recull la història de la massacre de Sand Creek, Colorado, el 29 de novembre 1864, per set-cents homes de la Cavalleria de Colorado. Els soldats van assassinar moltes dones i nens, van tallar un centenar de cabelleres i van cometre de nombroses violacions i mutilacions.
La violència insostenible de certes escenes caracteritza aquesta pel·lícula (prohibida als menors de 13 anys) on, per primera vegada, la cavalleria americana hi és mostrada, no com un exèrcit d'herois, sinó com una colla de bàrbars cruels, covards i sanguinaris. El to violentament antibel·licista de la pel·lícula s'inscriu a més a més en un context on la guerra del Vietnam, viscuda diàriament a través dels reportatges televisats, provoca vives discussions al sí de l'opinió pública americana (Massacre de My Lai).

## Repartiment

* Candice Bergen: Cresta Maribel Lee
* Peter Strauss: Honus Gent
* Donald Pleasence: Isaac Q. Cumber
* John Anderson: Coronel Iverson (àlies coronel John Chivington a la història)
* Jorge Rivero: Spotted Wolf
* Dana Elcar: Capità Battles
* Bob Carraway: Tinent McNair
* Martin West: Tinent Spingarn
* James Hampton: Soldat ras Menzies
* Mort Mills: Sergent O'Hearn
* Jorge Russek: Running Fox
* Aurora Clavel: India (amb el nom d'Aurora Clavell)
* Ralph Nelson: Agent Long (amb el nom d'Alf Elson)
* Marco Antonio Arzate: Guerrer Kiowa
* Ron Fletcher: Tinent Mitchell (no surt als crèdits)
* Conrad Hool: Tinent (no surt als crèdits)
* Lance Hool: Guardia (no surt als crèdits)
* Barbara Turner: Mrs. Long (no surt als crèdits)

## Referències

* ↑ esadir.cat. Soldat blau. esadir.cat.
* ↑ «Soldier blue». The New York Times.
# Ateneu Popular de Ponent

L'Ateneu Popular de Ponent és una entitat cultural de Lleida fundada l'any 1979, al mateix temps que els ajuntaments democràtics, enmig d'un context de gran mobilització ciutadana a redós dels moviments veïnals de la ciutat i, sobretot, de la reivindicació de la millora del Clot de les Granotes. Al llarg de tots aquests anys, l'entitat ha esdevingut un referent de la vida cultural i cívica de la ciutat.
L'Ateneu Popular de Ponent és una entitat oberta en la qual els seus associats poden dur a terme les activitats que desitgin. A partir de la coincidència d'interessos entre diferents grups de persones es van crear les seccions de l'entitat amb el clar propòsit de fer ciutadania i de ser un referent de la vida pública de Lleida, a la vegada que oferir uns bons serveis lúdics, formatius i culturals als associats, amb la voluntat de projectar cap al conjunt de la societat lleidatana les activitats.

## Referències

* ↑ «DiS - 118. Ateneu Popular de Ponent». Lleida TV, 01-04-2019. [Consulta: 18 desembre 2021].
* ↑ «Carmina Pardo és la nova presidenta de l'entitat Ateneu Popular de Ponent». La Manyana, 10-12-2020. [Consulta: 18 desembre 2021].
* ↑ «El PP es nega a participar en un debat a l'Ateneu de Ponent per haver portat Otegi a Lleida». NacióLleida, 04-12-2017. [Consulta: 18 desembre 2021].
* ↑ «Comencen les visites organitzades per l'Ateneu Popular perquè els lleidatans coneguin la ciutat». CCMA, 11-03-2003. [Consulta: 18 desembre 2021].

## Bibliografia

* Sagués San José, Joan. Ateneu Popular de Ponent (1979-2005), vint-i-cinc anys en imatges. Lleida: Pagès Editors, 2005. ISBN 84-9779-260-2.
* Ressò de Ponent. Revista de l'Ateneu Popular de Ponent a Dialnet.
# Escola Sant Jordi

L'escola Sant Jordi de Lleida és un centre escolar públic que va ser creat l'any 1953. El centre fou creat pels professors Josep Solans, Enric Farreny i Andreu Isern amb el nom de Colegio San Jorge amb un centre de primària i de batxillerat, per la manca de centres escolars que hi havia pels començaments de la dècada de 1950 a Lleida. Des dels seus orígens, ha basat la seva tasca en una educació integral, en la defensa de la catalanitat i la recerca educativa.
L'any 1962 el centre es va traslladar a Gualda. L'any 1975 es va crear la cooperativa de pares i professors. El curs 1987-88 es va integrar a la xarxa d'escoles públiques de Catalunya. El curs 2003-2004 se celebrà el 50è aniversari del centre amb diverses activitats. El centre és d'una sola línia i acull el segon cicle d'Educació Infantil i l'Educació Primària. L'edifici és de construcció moderna i funcional amb tres espais molt diferenciats, el parvulari, el gimnàs i l'edifici de primària.

## Referències

* ↑ Fernández i Closa, 2004, p. 21.
* ↑ Fernández i Closa, 2004, p. 24.
* ↑ Soria, Meritxell."50 años de un centro laico y privado". la Mañana, 16 de noviembre de 2003,p. 16
* ↑ Fernández i Closa, 2004, p. 43.
* ↑ Fernández i Closa, 2004, p. 71.
* ↑ Fernández i Closa, 2004, p. 86.
* ↑ Ballabriga, Juanjo. "Col·legi Sant Jordi 50 anys educant lleidatans". Segre Suplement Dominical, 16 de novembre del 2003,p.1
* ↑ Centres Educatius. Generalitat de Catalunya
* ↑ Fernández i Closa, 2004, p. 115.

## Bibliografia

* Fernández, Òscar; Closa, Francesc. Col·legi Sant Jordi, 50 anys educant. Pagès editors, 2004.

## Enllaços externs

* Col·legi Sant Jordi, 50 anys educant
# Edifici d'habitatges al carrer Johann Sebastian Bach, 28 (Barcelona)

L'Edifici d'habitatges al carrer Johann Sebastian Bach, 28 es troba al barri de Sant Gervasi-Galvany de Barcelona, i està catalogat com a bé cultural d'interès local.

## Història

Va ser projectat per l'arquitecte Ricard Bofill i construït entre 1962 i 1963.

## Descripció

Es tracta d'un edifici entre mitgeres en una parcel·la quadrangular i consisteix en una planta baixa, parcialment comercial, entresòl, cinc pisos d'habitatges, un àtic i un sobreàtic.
La planta baixa, una mica reculada de l'eix principal de la façana, té pilars a vista i grans cristalleres per l'accés a l'habitatge, amb una petita obertura secundària per l'entrada del servei. L'entresòl, format per dues grans obertures sense emmarcar i gelosies, no presenta cap cos cap a l'exterior. Les plantes primera a cinquena, tenen una estructura modular on un cos central sobresurt de l'eix de la façana. En aquest cos central s'hi situen les úniques obertures amb balcó de barana de fusta, mentre que la resta respon a gelosies de maó. Per l'àtic i sobreàtic, el mòdul de l'edifici torna a recular i no es perceben bé les seves característiques.
La planta de l'edifici resol amb molta habilitat la ventilació i il·luminació dels habitatges, ja que a causa de la proximitat de la parcel·la a la cantonada del carrer Calvet, les edificacions d'aquest carrer ceguen més de la meitat de la façana posterior. És així com es projecten els habitatges, tot seguint una diagonal, o s'estructura el gran pati de llums que s'obre sobre la façana posterior en el tram lliure d'edificació, permetent rebre directament el sol als dormitoris.

## Referències

* 1 2 3 4 «Edifici d'habitatges al carrer Johann Sebastian Bach, 28». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Edifici a Johann Sebastian Bach, 28». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.

## Enllaços externs

* «Edifici a Johann Sebastian Bach, 28». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* «Guia temàtica Biblioteca ETSAB: Edifici d'habitatges (Taller d'Arquitectura Bofill)». UPCommons.