OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joana Maria Escartín Bisbal

Joana Maria Escartín Bisbal (Palma, 1968 - Ib., 30 de maig 2024) va ser una historiadora mallorquina.
Es va llicenciar en història a la Universitat de les Illes Balears (1992). Es va especialitzar en l'estudi de la industrialització rural a Mallorca. A partir de 1996 va ser docent a la Universitat de les Illes Balears. El 1999 va obtenir el doctorat en història a la UIB. Les seves línies de treball han estat el desenvolupament econòmic, la dona en el mercat de treball, els processos d'emigració, les condicions de vida i la història industrial dels segles XIX i XX. Ha publicat nombrosos articles a revistes especialitzades, Va col·laborar amb la Gran Enciclopèdia de Mallorca en temes d'història econòmica. Premi Ciutat de Palma d'Investigació el 1992. Va ser membre del Consell de Redacció de la revista Estudis d'Història Econòmica.

## Obres

* El procés d'industrialització a Esporles, 1830-1960. Esporles: Ajuntament d'Esporles, 1991.
* El sector de la madera y el mueble en Baleares. Palma: Gabinete Técnico de CC.OO, 1996.
* La dona a la Mallorca contemporània. Palma: Edicions Documenta Balear, 1997. Amb Aina Serrano.
* La ciutat amuntegada : indústria del calçat, desenvolupament urbà i condicions de vida en la Palma contemporània, 1840-1940. Palma: Edicions Documenta Balear, 2001.
* El quefer ocult : el mercat de treball de la dona en la Mallorca contemporània, 1870-1940. Palma: Edicions Documenta Balear, 2001.

## Referències

* ↑ «Escartín Bisbal, Joana Maria». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 19. Palma: Promomallorca, p. 9. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ «Currículum abreujat (1996-2010)», 07-08-2010. [Consulta: 4 setembre 2018].
* ↑ «Fallece Joana Maria Escartín, profesora de Historia Económica de la UIB» (en castellà), 30-05-2024. [Consulta: 1r juny 2024].
* ↑ «Fallece la doctora de la UIB Joana Maria Escartín» (en castellà), 30-05-2024. [Consulta: 1r juny 2024].
# Johnny Handsome

Johnny Handsome és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Walter Hill, estrenada el 1989.

## Argument

Un criminal de carrera, desfigurat des del naixement, té una nova oportunitat. Un cirurgià li retorna la figura humana. En llibertat condicional, Johnny porta una vida assenyada. Però en l'ombra, prepara la seva venjança contra la persona que l'ha enviat a la presó...

## Repartiment

* Mickey Rourke: John Sedley/Johnny Handsome/Johnny Mitchell
* Ellen Barkin: Sunny Boyd
* Elizabeth McGovern: Donna McCarty
* Morgan Freeman: Tinent A.Z. Drones
* Forest Whitaker: Dr. Steven Fisher
* Lance Henriksen: Rafe Garrett
* Scott Wilson: Mikey Chalmette
* David Schramm: Vic Dumask
* Yvonne Bryceland: Germana Luke
* Peter Jason: M. Bonet
* J.W. Smith: Larry
* Jeffrey Meek: Earl
* Allan Graf: Bob Lemoyne

## Rebuda

* "Thriller aspre i nascut amb vocació de sordidesa que aporta una glopada d'aire fresc al somort prestigi de Hill després de les seves últimes pel·lícules. Tragèdia urbana amb gran solidesa narrativa i hàbils el·lipsis"
* Johnny Handsome és una pel·lícula de Walter Hill (The Warriors, Streets of Fire), i posa les següents coses als primers cinc minuts: trets, frens que grinyolen, un gàngster que trafica droga, una prostituta negra, un robatori violent, un assassinat, màscares sinistres, got que s'esmicola.

## Referències

* ↑ Tomás Fdez. Valentí: Imágenes de actualidad
* ↑ MASLIN, JANET. «Johnny Handsome», 29-09-1989.
# Jordi Roig i Pi

Jordi Roig i Pi (La Palma de Cervelló, Baix Llobregat, 14 d'abril de 1957) és un escriptor i poeta català.
Ha cursat estudis de poesia a l'Escola d'Escriptura de l'Ateneu Barcelonès. Ha estat músic d'orquestra de ball durant vint-i-tres anys i col·laborador, amb un espai setmanal, a Ràdio Molins de Rei. Tot i que escriu poesia des dels setze anys, no va ser fins als 44 que els seus poemes van veure la llum. Forma part del Grup de Teatre de la Palma. És tècnic de comunicació i festes a l'Ajuntament de la Palma de Cervelló.
L'any 2011 va endinsar-se en el gènere narratiu publicant la novel·la La noia d'aire blau, (Stonberg Editorial) més tard i l'any 2014, va publicar la novel·la Un segons després de Praga (Editorial Gregal). L'any 2017 va escriure l'obra de teatre Buits, que es va representar al teatre de l'Aliança Palmarenca el novembre de 2017.
Ha estat guardonat amb diversos premis.

## Obra
### Poesia

* 2001: Contraban de Silenci
* 2004: Intempèrie
* 2006: El melic de les teranyines
* 2008: Sota el perímetre del vent
* 2010: Després del tacte, Premi Manel Garcia Grau 2009
* 2015: Cada dilluns que es perd
* 2017: A punt, Voliana Edicions (amb Núria Pujolàs i Lali Ribera)
* 2018: Escopir al fang (Redempció)
* 2022: Els dits d'una setmana

### Narrativa

* 2011: La noia d'aire blau
* 2014: Un segon després de Praga
* 2023: 414 Quatre-centes catorze (relats breus)

## Referències

* ↑ «Jordi Roig i Pi». Stonberg Editorial. Arxivat de l'original el 2023-06-16. [Consulta: 13 setembre 2020].
* 1 2 «Jordi Roig Pi, amb el poemari “Escopir al fang (Redempció)”, guanya el Premi Josep M. López-Picó 2017». Ajuntament de Vallirana, 29-05-2017. [Consulta: 13 setembre 2020].
* 1 2 «Després del tacte». Periferic editorial. [Consulta: 13 setembre 2020].
* ↑ Gol i Roca, Toni «Sense fissures». El Punt Avui, 18-02-2018, pàg. 35.
* ↑ Mirabete, Ricard «Jordi Roig. Un segon després de Praga». Núvol, 12-03-2014.
* ↑ Un segon després de Praga. Editorial Gregal, 2014. ISBN 978-84-941500-8-1.
# Josep Manuel Anglada i Nieto

Josep Manuel Anglada i Nieto (Barcelona, 5 d'agost de 1933) fou un empresari i alpinista català. Va ser, juntament amb el seu germà Àngel Anglada i Nieto, l'impulsor de les empreses Manuel Anglada, Propaper i Tanka, a més d'assessor de la firma de material esportiu Serval. Desenvolupà una àmplia tasca de divulgació de l'alpinisme al llarg de Catalunya i de l'estranger, d'una forma desinteressada. Se li va concedir la medalla d'or de la ciutat de Barcelona al mèrit. És nebot de la pintora Lola Anglada i Sarriera i va estar casat amb la també pionera de l'alpinisme Elisabeth Vergés Costa.

## Alpinisme
### Expedicions

* Expedició espanyola als Andes (1961): director tècnic
* Expedició Barcelona al Perú (1963): cap d'expedició
* Expedició Barcelona al Garet el Dejenoun, a l'Ahaggar, (1967): cap d'expedició
* Expedició Groenlandia a l'Alfred Wegener peninsula , (1973, 1976): cap d'expedició

### Ascensions

* Primeres ascensions a la paret de Sant Jeroni, a la Cadireta i al Frare (Montserrat)
* Primera ascension al Agpartut (Groenlandia, a l'Alfred Wegener peninsula) 1.922 m
* Huascarán (Andes) 6.767 m
* Silula Grande (Andes) 6.385 m
* Cima Canoli (Dolomites)
* Cima Grande di Lavaredo (Dolomites)
* Torres Venezia (Dolomites)
* Cara nord de l'Eiger (Alps)
* Esperó Walker (Alps)
* Grandes Jorasses (Alps)
* Paret E de l'Annapurna (Himalaia)
* participà en la primera expedició catalana a l'Everest.

## Referències

* ↑ «Josep Manuel Anglada i Nieto». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Vergés,Elisabeth, Anglada vol. 79 Esports Català, Editorial Desnivel, Madrid, 1ª ed. 2002, 268 pàgs. Col·lecció Monografías.
* American Alpine Journal, 1977 pàgina 206
# Josep Maria Madern i Sostres

Josep Maria Madern i Sostres (Cervera, 1926 - Barcelona, 17 d'abril de 2012) fou un escriptor català.
Va cursar estudis de filosofia i lletres i es va dedicar al món del periodisme. L’any 1955 contragué matrimoni amb l’actriu Pilar Minguell, de Tàrrega. Al llarg de la seva trajectòria professional, treballà com a periodista a Ràdio Joventut de Saragossa, des d'on és traslladà a Radio Lleida, i des del 1957 fins a la dècada del 1980, desenvolupà la seva tasca a París.
La seva obra literària es va centrar principalment en la narrativa, que va iniciar amb el recull de contes La gàbia i altres gàbies (1986). Posteriorment, publicà títols destacats com La pell de l'home (1987, premi Marià Vayreda), L'intrús (1989), Algun dia anirem a Bombai (Pagès Editors, 1996), L'escenari (1997), El vent de la memòria (1998), Una felicitat particular (Pagès Editors, 2000), La por de l'amor (Pagès Editors, 2001), La línia negra (Pagès Editors, 2001), Sol a mitjanit (Pagès Editors, 2003), La vida dels somnis (2007),La Dama Negra (Pagès Editors, 2009), Els colors de la vida (Pagès Editors, 2009), Flors de nit' 'i Cent contes d'aquest costat de món (Pagès Editors, 2011). També va publicar tres novel·les: Els assassins ingenus (1987), La nit de la basarda (Pagès Editors, 1997) i La veu de l'home (1998). En el camp del teatre, signà l'obra Els ninots (1996).

## Referències

* ↑ «Dipositat a El Talladell l'arxiu bibliogràfic personal de l'escriptor Josep Maria Madern». Som Segarra, 18-02-2014. [Consulta: 23 abril 2020].
* ↑ «El catàleg del fons personal de l'escriptor Josep Maria Madern ja està en línia», 17-10-2018. [Consulta: 23 abril 2020].
* ↑ «Josep Maria Madern». [Consulta: 12 gener 2025].
* ↑ «Josep Maria Madern i Sostres». Diccionari de la Literatura Catalana. [Consulta: 23 abril 2020].
# Josep Planas i Font

Josep Planas i Font (Vilanova i la Geltrú, 1887 — 1928) va ser un compositor català. Va estudiar música a Vilanova i la Geltrú i Barcelona, i va enseñar i compondre a Vilanova i la Geltrú. Entre la seva obra destaca una Missa en mi bemol, les sarsueles L'Arsiceta, El Boronet i El consejo de amor, i algunes sardanes.

## Referències

* ↑ Gran Enciclopèdia de la música. ISBN 9788441202344.
# Agnete Saba

Agnete Saba, fins al 2020 Agnete Johnsen (Varangerbotn, Unjárga, Finnmark, Noruega, 4 de juliol del 1994), també coneguda sota la forma més abreujada del seu nom Agnete o Aggie, és una cantautora noruega-sami, coneguda internacionalment per haver representat Noruega al Festival d'Eurovisió l'any 2016 amb la cançó "Icebreaker". Forma part del grup de música punk The BlackSheeps, malgrat haver-se presentat en solitari al concurs europeu.
Agnete Saba és filla de l'escriptora sami Signe Iversen. El 2020 va decidir canviar el cognom, adoptant el cognom sami Saba de la seva àvia materna.

## Senzills

| Any | Senzill | Posició | Àlbum |
| Any | Senzill | NOR | Àlbum |
| 2013 | "Goin' Insane" | — | — |
| 2014 | "Mama" | — | — |
| 2015 | "Hurricane Lover" (Carina Dahl featuring Agnete) | — | — |
| 2016 | "Icebreaker" | 11 | — |

## Referències

* 1 2 Dønvold-Myhre, Lars «Derfor byttet hun navn» (en noruec). Dagbladet, 19-08-2020 [Consulta: 6 febrer 2021].
* ↑ http://oikotimes.com/2016/02/27/norway-2016-agnete-to-stockholm/ Arxivat 2016-02-28 a Wayback Machine.
* ↑ http://www.eurovision.tv/page/history/year/participant-profile/?song=33803
* ↑ «Discography Agnete» (en anglès). Norwegian Charts Portal. Hung Medien (Steffen Hung).
# Secret Garden

Secret Garden és un conjunt de música irlandès-noruec. Caracteritzats per la seua música instrumental, que alguns han anomenat neo-clàssica, amb sons new age.
El grup el formen la violinista Fionnuala Sherry i el compositor Rolf Løvland. El 1995 van guanyar el Festival d'Eurovisió, representant Noruega, amb la cançó Nocturne.

## Discografia

Secret Garden han publicat vuit discos. En ordre cronològic són:
* Songs from a Secret Garden (1996)
* White stones (1997)
* Fairytales (1998)
* Dawn of a New Century (1999)
* Dreamcatcher (2001)
* Once in a Red Moon (2002)
* Dreamcatcher: Best Of (2004, Austràlia)
* Earthsongs (2005)

## Referències

* ↑ «Nocturne Wins For Norway» (en anglès). RTÉ. [Consulta: 8 gener 2022].

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial
# Subwoolfer

Subwoolfer és un duo de pop noruec format el 2021. Els dos membres actuen amb vestits negres amb camises blanques i unes característiques màscares de cap de llop grogues, també porten guants i corbates de color groc i s'anomenen amb els pseudònims de Keith i Jim. Les seves identitats reals no s'han revelat públicament. Després de guanyar el Melodi Grand Prix 2022, van representar Noruega al Festival de la Cançó d'Eurovisió 2022 amb la seva cançó debut "Give That Wolf a Banana". El nom del duo és una combinació de les paraules en anglès subwoofer i wolf.

## Referències

* 1 2 Petersen, Rasmus. «Give That Wolf a Banana! Subwoolfer wins MGP 2022 in Norway» (en anglès). Eurovision World, 19-02-2022.
* ↑ Kristjans, Kristin. «Norway: Subwoolfer wins Melodi Grand Prix 2022 with “Give That Wolf A Banana”» (en anglès). Wiwiblogs, 19-02-2022.
* ↑ «Grandma tastes the best: Do Subwoolfer’s “Give That Wolf a Banana” lyrics encourage Covid vaccination?» (en anglès). Wiwiblogs, 13-01-2022.
# Josep Soler i Palet

Josep Soler i Palet (Terrassa, 31 de juliol de 1859 - Barcelona, 22 de novembre de 1921) fou un historiador, advocat, polític i mecenes cultural català.
Va ser un intel·lectual que es va interessar per la història local de Terrassa, que va tractar amb una metodologia científica. A més a més, destacà per l'interés que mostrà per l'arqueologia i per la pintura catalana quatrecentista, de la qual va recollir una bona col·lecció. En els més de set-cents articles que va escriure, es va guiar per tres idees: «Catalunya, cultura i Terrassa». Era membre de la Reial Societat Arqueològica Tarraconense; també va ser elegit acadèmic de número de la Reial Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona, en la sessió del 4 de juliol de 1901, proposat per Antoni Rubió i Lluch, Francesc de Bofarull i Francesc Maspons, i de la Reial Acadèmia de la Història. A la seua població natal fundà l'Arxiu Històric i la Biblioteca Municipal i, en morir va deixar a la ciutat, la seva col·lecció d'art, embrió de l'actual Museu de Terrassa, i el seu fons bibliogràfic, amb què es va crear la primera biblioteca pública de Terrassa, anomenada en record seu Biblioteca Soler i Palet, amb seu a la seva casa pairal. Va ser l'introductor del moviment catalanista a Terrassa, ja que va crear el Centre Català i l'Agrupació Regionalista.

## Obres

Va ser l'autor de diversos llibres:
* Monografía de la parroquia de Sant Julià de Altura (1893)
* Monografia de la iglesia parroquial de Tarrassa (1898)
* Erenía (Noveleta gris) (1898)
* Llibre dels privilegis de Tarrassa (1899)
* Cent biografíes tarrassenques (1900)
* Els misteris i l'art gòtic (1912-1913)
* Egara-Terrassa (1928)

## Llegat

El 2009, en ocasió del 150è aniversari del seu naixement, es va organitzar l'exposició La Casa Soler i Palet i es va instaurar el certamen anual «Concurs de narracions curtes Josep Soler i Palet».
* Obres premiades del III Concurs Arxivat 2014-02-02 a Wayback Machine., 2013
* Obres premiades del II Concurs Arxivat 2014-02-03 a Wayback Machine., 2012
* Obres premiades del I Concurs Arxivat 2014-02-03 a Wayback Machine., 2011

## Referències

* ↑ «Josep Soler i Palet». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Miquel A. Luque, «Premi literari Soler i Palet Terrassa ultima un certamen de relats històrics en la commemoració del 150è aniversari de l'historiador», El Punt, 23 d'octubre de 2009, pàgina 40
* ↑ Àngels Ventayol i Bosch, «Josep Soler i Palet», Col·lecció Homenatges, Ajuntament de Terrassa, 1999
* ↑ Àngels Ventayol i Bosch, «Josep Soler i Palet: fonament de la historiografia terrassenca (1859-1921)», Manuscrits 20, 2002, pàgines 229-230
* ↑ Editada en "Novelas Catalanas y Extrangeras publicadas en lo folletí de LA RENAIXENSA. Any 1898. Barcelona Impremta La Renaixensa.
* ↑ «Josep Soler i Palet, Els misteris i l'art gòtic». Institut d'Estudis Comarcals del Baix Vinalopó, 2006. [Consulta: 2 novembre 2020].
* ↑ «Obres guanyadores del Concurs de narracions curtes Josep Soler i Palet» Arxivat 2014-02-03 a Wayback Machine., Web de l'ajuntament de Terrassa
# José Viudes Sevilla

José Viudes Sevilla va néixer a Alacant al 1863 i va morir el 1928. Va ser director, compositor i editor. Fou cantor a les capelles de la Misericordia i de Sant Nicolàs a Alacant. Va rebre les sebes primres lliçons musicals del mestre Fons. Al revelar-se com a bon violinista, va entrar a formar part de la orquestra del Teatre Principal. Va continuar els seus estudis de violí, piano i composició a Madri, on es va fer càrrec de la direcció de la orquestra del teatre de Novetats. De tornada a Alacant, es va esablir a Ibi, on va dirigir la banda de músics de la ciutat i on va crear una editorial de música en la que va publicar les seves obres. Posteriorment va ser per oposició, director de la Banda Municipal de Còrdova i després de la de Torrevieja (Alacant). Va seguir després com a director d'orquestra en Barcelona. Es va establir a Alacant definitivament, on va actuar a més a més com a organista i profesor. Va compondre diverses obres per a piano, per a cant i piano.

## Obres

* Banda: La fiesta mayor de la aldea, Rap alicantina.
* Cor i acompanyament (Todas, 3V, Orq, órg): Credidi de cuarto tono; Himne, Letania; Missa a sol i cor; Missa a tres veus,; Regina coeli; Sacris solemnis.
* Cor: Bendita sea tu pureza, 2V; Despedida; Gozos a la Virgen de los Dolores; Salve, 3V; Trisagio, 3V.

## Bibliografia

* García, Fernando «Diccionario de la música española e hispanoamericana, 10 tomos. Director Emilio Casares Rodicio. Madrid: SGAE, INAEM, ICCMU.1999-2002». Anales de la Universidad de Chile, 0, 16, 24-09-2010. DOI: 10.5354/0365-7779.2004.3324. ISSN: 0365-7779.
# Juli Rufinià

Juli Rufinià (en llatí: Julius Rufinianus) va ser un retòric romà de data incerta.
És l'autor d'un tractat anomenat De Figuris Sententiarum et Elocutionis, que va ser publicat per primera vegada per Beat Romà (Basilea, any 1521) i es troba a la Rhetores Antiqui Latini de Piteu (París, 1599). Va inspirar-se de l'obra d'Àquila Romà com a font, del qual va completar el compendi amb elements d'altres escriptors: principalment Ciceró, però també cita Plaute, Terenci, Cecili, Enni, Gai Lucili, Horaci, Cató i Juli Cèsar.

## Obra

* De figuris sententiarum et elocutionis (llatí) (en català: Sobre les figures de les sentències i de l'elocució), edició descarregable del 1768, Atribuïda a Rufinià però probablement apòcrifa
* De schematis lexeos
* De schematis dianoeas

## Referències

* 1 2 Martin Schanz & Iwan von Müller (redacció), «Die Rhetoren, 2. Julius Rufinianus», Geschichte der römischen Literatur: bis zum Gesetzgebungswerk des Kaisers Justinian. Tom 4, volum 1, München, Ed. C.H.Beck, 1970, pàgina 181-183, ISBN 9783406013966 (en català: Història de la lliteratura romana: fins a la legislació de l'emperador Justinià)
* ↑ Lisa M. Cerrato (red.), «Rufinianus, Julius Arxivat 2014-08-11 a Wayback Machine., The Perseus Catalog, Tufts University, Medford & Universitat de Leipzig, Leipzig, 2013
# Julio Fuentes Serrano

Julio Fuentes Serrano (Madrid, 11 de desembre de 1954 - Afganistan, 19 de novembre de 2001) va ser un reporter de guerra espanyol assassinat mentre cobria la Guerra de l'Afganistan de 2001.
Va treballar set anys per a la revista Cambio 16 i el 1989 va ingressar en l'equip fundacional del diari El Mundo. A partir d'aquest moment va cobrir els principals conflictes mundials de finals del segle xx, com les Guerres iugoslaves i la Guerra del Golf. D'estil més aviat atípic, escrivia les cròniques des de la mirada dels més febles i mostrava els conflictes a través dels qui més els patien.
El 19 de novembre de 2001 va ser assassinat en una emboscada contra un comboi de periodistes en el pont de Pul-i-Estikam, en algun punt entre Kabul i Jalalabad (Afganistan), juntament amb altres tres companys de professió: la corresponsal italiana del diari Il Corriere della Sera, María Grazia Cutuli, el càmera australià Harry Burton, que treballava per a l'agència Reuters, i el fotògraf afganès Azizula Haidari.
L'abril de 1997 havia publicat el llibre titulat Sarajevo. Juicio final.
El febrer de 2000 va publicar amb Plaza & Janes una obra de ficció: Rebelión, basada en una possible guerra civil europea a finals del segle XXI.
El 8 d'octubre de 2007, dos dies abans del Dia Mundial contra la Pena de Mort, va ser executat a Kabul Resa Khan, l'assassí de Julio Fuentes, després de ser condemnat per un tribunal el 2004. El Govern espanyol, recollint els desitjos dels familiars dels periodistes morts, havia demanat que es commutés aquesta pena de mort.

## Referències

* ↑ «La muerte jamás contada de Julio Fuentes» (en castellà). ELMUNDO, 22-11-2015. [Consulta: 18 novembre 2020].
* ↑ Ejecutado el autor de la muerte del periodista español Julio Fuentes en Afganistán
* ↑ Exteriores pide que se conmute la pena de muerte al asesino de Julio Fuentes

## Enllaços externs

* Julio Fuentes. El testimonio más humano de la guerra, El Mundo.
* Viaje al lugar del asesinato del Julio Fuentes
* El último día de un reportero, El Mundo.
# Junta d'Auxili als Republicans Espanyols

La Junta d'Auxili als Republicans Espanyols (JARE) és una institució fundada a França el 31 de juliol de 1939 per la Diputació Permanent de les Corts aprovant els seus estatuts. La seva finalitat era la d'«administrar tots aquells recursos i bens que es pugui i s'hagi de destinar a l'auxili dels que emigrin d'Espanya per defensar les Institucions democràtiques del nostre país». A la JARE van estar representats tots els partits exiliats excepte el PCE i el PNB per decisió pròpia.
L'organització interna estava composta per un president, un vicepresident i vuit vocals nomenats per la Diputació Permanent. El seu primer president va ser Lluís Nicolau d'Olwer i el vicepresident, i autèntic líder de la nova organització, Indalecio Prieto. Van nomenar vocals Josep Andreu Abelló, Emilio Palomo Aguado, Faustí Valentín i Torrejón, Amador Fernández i Joan Peiró, i en fou assessor Miquel Àngel Marín i Luna. La seva fundació va ser un acte de clara oposició al Servei d'Evacuació de Refugiats Espanyols (SERE), fundada al febrer de 1939 i liderada per Juan Negrín.
Amb la finalitat d'escolaritzar els fills dels refugiats, la JARE va crear a Mèxic l'Academia Hispano-Mexicana i l'Instituto Hispano-Mexicano Ruiz de Alarcón. Tots dos continuen actius en l'actualitat si bé el Ruiz de Alarcón fou substituït el 1942 pel Colegio Madrid, fundat el 21 de juny de 1941.
Les actes de la Delegació mexicana de la JARE i de la Comissió Administradora dels Fons per a l'Auxili dels Republicans Espanyols (CAFARE, 1943-1945) es conserven a l'Arxiu General de la Guerra Civil espanyola (Salamanca) dintre de l'Arxiu de Carles Esplà, adquirit el 2001 pel Ministeri de Cultura.

## Vegeu també

* La Retirada dels republicans exiliats a França

## Bibliografia

* Indices de los documentos de la ayuda a los republicanos españoles en el exilio y del gobierno de la república en México. Madrid: Ministerio de Asuntos Exteriores, Dirección de Documentación y Publicaciones, 1940.
* Los colegios del exilio en México. Cruz Orozco, José Ignacio; Publicaciones de la Residencia de Estudiantes. Amigos de la Residencia de Estudiantes; Madrid 2005. ISBN 84-95078-33-3.

## Enllaços externs

* Arxiu Carles Esplà
# Afro

L'afro és la moneda oficial proposada per a la zona afro, que implica els estats africans següents: Algèria, Angola, Benín, Botswana, Burkina Faso, Burundi, el Camerun, Cap Verd, la República Centreafricana, les Comores, la República del Congo, la República Democràtica del Congo, la Costa d'Ivori, Djibouti, Egipte, Eritrea, Etiòpia, Gabon, Gàmbia, Ghana, Guinea, Guinea Bissau, Guinea Equatorial, Kenya, Lesotho, Libèria, Líbia, Madagascar, Malawi, el Mali, Maurici, Mauritània, Moçambic, Namíbia, el Níger, Nigèria, Ruanda, el Sàhara Occidental, São Tomé i Príncipe, el Senegal, les Seychelles, Sierra Leone, Somàlia, Sud-àfrica, el Sudan, Swazilàndia, Tanzània, Togo, Tunísia, el Txad, Uganda, Zàmbia i Zimbàbue.
El calendari establert pel Tractat d'Abuja estipula que l'afro haurà d'estar institucionalitzat pel Banc Central Africà cap al 2028.
La terminologia i els principis bàsics s'emmirallen en els de l'euro, la zona euro i el Banc Central Europeu.

## Referències

* ↑ (anglès) United Nations, Assessing regional integration in Africa 2008: towards monetary and financial integration in Africa, p.92

## Enllaços externs

* The Afro, a prototype currency for all Africa (anglès)