OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# San-Antonio (sèrie)

San-Antonio és una sèrie de novel·les detectivesques composta per Frédéric Dard sota el pseudònim de San-Antonio, el nom del comissari protagonista de la sèrie. Compta amb 175 obres publicades des del 1949 fins al 2001.

## Singularitat

Des del començament, els San-Antonio es distingien de les altres novel·les detectivesques de Dard per la desinvolutra de l'heroi-narrador, per l'ús de l'argot i pel recurs de l'humor.
«He cursat els estudis -digué Frédéric Dard- amb un vocabulari de 300 mots. Tots els altres els he inventat.» L'aspecte fonamental de la sèrie és, en efecte, una llengua viva, truculenta, increïblement inventiva. Tot de neologismes, joc de paraules, catacresis, distorsions, vulgarismes, anglicismes i sens dubte, mots d'invenció pròpia, es calcula que entre els 11.534.212 mots escrits per l'escriptor, 10.000 en serien nous. Paradoxes, metàfores inesperades, una llengua formosa i rica plena d'argot quotidià, amb regionalismes, aforismes, sinècdoques, una sintaxi variada i un lèxic ric. Aquesta és una de les claus de l'èxit de la sèrie.
De seguida van començar a aparèixer personatges secundaris, ben definits, dels quals cal destacar en Pinaud i sobretot en Bérurier. Amb llur impulsió, aquestes nvoel·les detectivesques ben estructurades, evolucionen de mica en mica envers un segon grau més pronunciat, envers una paròdia fresca i lleugera que acaba per obrir-se en un país poblat d'un nombre incalculabe de personatges secundaris.
En una sèrie en què, al llarg de cinc dècades, la broma alegre i les exageracions hilarants acaben per agafar el relleu, la tendresa i la profunda humanitat de Frédéric Dard, però, hi mantenen llur presència.

## Adaptacions cinematogràfiques

Diverses pel·lícules han estat inspirades en algunes obres d'aquesta sèrie:
* Commissaire San-Antonio o Sale temps pour les mouches de Guy Lefranc, adaptada de Messieurs les hommes (n.16, 1955). Pel·lícula publicada el 1966.
* Béru et ces dames de Guy Lefranc, publicada el 1968
* San-Antonio ne pense qu'à ça de Joël Séria, publicada el 1981
* San-Antonio de Frédéric Auburtin, publicada el 2004

## Referències

* ↑ «Biografia», Frédéric Dard Arxivat 2012-01-12 a Wayback Machine..
* ↑ Claude Mesplède (dir.), Dictionnaire des littératures policières, Joseph K., Plantilla:T.II, p. 709.
* 1 2 Dictionnaire des littératures policières, Plantilla:T.I, p. 534.
* 1 2 Jérôme Garcin, San-Antonio, priez pour Dard ! le nouvel Observateur.
* ↑ Louis Bourgeois, Frédéric Dard : qui suis-je, Lyon, La Manufacture, 1985, p. 83. El Dictionnaire San-Antonio compta amb 15.000 entrades (mots usuals, mots eròtics, topònims i noms propis). Serge Le Doran, Frédéric Pelloud, Philippe Rosé, Dictionnaire San-Antonio, p. 7.
# Alanna Ubach

Alanna Ubach (Downey, 3 d'octubre de 1975) és una actriu estatunidenca coneguda pels seus papers a Coco com a Mama Imelda, Una rossa molt legal com a Serena McGuire i Meet the Fockers com Isabel Villalobos.
Ha donat la veu a diversos personatges a pel·lícules animades i espectacles televisius, com Liz Allan a The Spectacular Spider-Man, narradora a El Tigre: The Adventures of Manny Rivera, Lola Boa a Brandy & Whiskers, Strudel a Pound Puppies i quatre personatges a la pel·lícula animada guanyadora de l'Oscar Rango. Va interpretar el primer ajudant femella, Josie, a El món d'en Beakman.
Va néixer en Downey (Califòrnia), filla de Sidna i Rodolfo Ubach. El seu pare era de San Juan (Puerto Rico) i la seva mare, crescuda a Los Angeles, era de Sinaloa (Mèxic).

## Referències

* ↑ Ubach Biography, FilmReference.com; accessed February 11, 2018.
* ↑ Amy Rubio Exclusive: Alanna Ubach Talks 'Girlfriends' Guide To Divorce' & Her Latina Roots! Arxivat 2018-09-04 a Wayback Machine. 17 febrer 2015
# Casa Sagrera (Caldes de Montbui)

La Casa Sagrera era un balneari que es trobava al carrer de Barcelona, cantonada amb el carrer d'Hostalrich i la placeta de Sant Martí de Caldes de Montbui (Vallès Oriental). L'edifici actual, catalogat com a bé cultural d'interès local, era una petita part o annex del conjunt original.

## Història

El 1681, el notari Josep Puig i Bosom va vendre la propietat, que incloïa una escrivania, a Jacint de Sagrera i Massana, que actuava en nom propi i com a procurador del seu pare Jacint de Sagrera i Xifré, per 140 lliures barcelonines. En el mateix acte, els compradors la hi van llogar pel termini de cinc anys. El llinatge dels Sagrera és possiblement anterior al segle xvi, essent oriünd de la vila de Sallent.
El 1840, la casa i les 9 plomes d'aigua termal (20.250 litres diaris) que li corresponien van passar a mans de l'hospital de la vila. El 1856, va sortir a subhasta pública i fou adquirida per la Capitania General de Catalunya, que la va transformar en un balneari militar, i a finals del segle xix, una part de l'edifici s'utilitzà de quarter de la tropa. Entre 1921 i 1928 es va utilitzar com a caserna de la Guàrdia Civil, essent cedit a l'Ajuntament el 1933 i enderrocat el mateix any. El 1969 es va convertir el solar en un parc amb jocs infantils.

## Descripció

Edifici d'habitatges on viuen dues families, de planta baixa i dues plantes. La façana dona al carrer d'Hostalric, tenint davant al carrer de Barcelona un jardí força gran. Estructura tradicional de parets de càrrega, i antigament de forjats unidireccionals de bigues i biguetes de fusta, que al llarg del temps s'han anat substituint. Coberta inclinada de teula aràbiga en dues vessants.
Possiblement, la façana principal era la que donava al carrer d'Hostalric, però que actualment és la que està incorporada al jardí i que dona al carrer de Barcelona. Aquesta està pintada i molt cuidada, en canvi l'altra no està en gaire bones condicions. La façana que dona al jardí té llindars i brancals de pedra que remarquen algunes de les obertures i la porta té decoració en relleu a la part superior. al jardí hi ha un pou.
Els acabats de la façana són arrebossats i l'edifici queda rematat per un ràfec a manera de cornisa.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Casa Sagrera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ AHPB, notari Gabriel Mora, 21-05-1681.
* ↑ «Iuris responsum pro Susanna Puig et Bosom Vidua, et Maria Font, et Bosom Matre, et filia Villae Calidarum de Monte-Bovino CONTRA nobiles D. Iacyntum de Sagrera, et Xifre, et D. Iacyntum de Sagrera, & Massana Patrem, & Filium Barcinonæ Populatos». Repositori Digital de la UdG, 1696.
* 1 2 3 4 Serrat i Blancafort, Xavier «Un hospital militar a Caldes». Montbui, Nadal 2016. Arxivat de l'original el 2023-12-04 [Consulta: 4 desembre 2023].

## Vegeu també

* Casa Sagrera (Barcelona)
* Can Sagrera (Sant Just Desvern)
# Afàsia anòmica

L'afàsia anòmica, també anomenada anòmia, afàsia amnèsica o afàsia nominal, és un tipus d'afàsia que es caracteritza per la pèrdua de la capacitat d'anomenar objectes o de reconèixer-los pel seu nom. Sovint s'utilitza el terme anòmia per referir-se a qualsevol dèficit en l'expressivitat del llenguatge com a símptoma de qualsevol tipus d'afàsia, però els pacients el dèficit principal dels quals és la funció nominal, és a dir, la recuperació de mots i noms propis, són diagnosticats amb afàsia anòmica. Les persones amb afàsia que mostren anomia sovint poden descriure un objecte en detall i potser fins i tot utilitzar gestos amb les mans per demostrar com s'utilitza l'objecte, però no poden trobar la paraula adequada per anomenar-lo. Així, els pacients amb afàsia anòmica tenen relativament conservada la fluïdesa de la parla, la repetició, la comprensió i la parla gramatical.
Tot i que l'afàsia anòmica per si sola no indica demència, un diagnòstic positiu pot advertir la presència d'altres problemes subjacents, i per tant, la necessitat de fer altres proves. L'anomia s'associa amb un deteriorament cognitiu lleu que pot evolucionar en demència d'Alzheimer o trastorns similars.

## Referències

* ↑ «anòmia». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.
* 1 2 Manasco, M. «7. Motor Speech Disorders: The Dysarthrias». A: Introduction to neurogenic communication disorders. Jones & Barlett Learning, 2014.
* ↑ Mackay A, Connor LT, Storandt M «Dementia does not explain correlation between age and scores on Boston Naming Test». Arch Clin Neuropsychol., 20, 2005, pàg. 129-33. PMID: 15620819.
* ↑ Traykov, L «Executive functions deficit in mild cognitive impairment». Cogn Behav Neurol., 20, 2007, pàg. 219-24. PMID: 18091070.
* ↑ De Jager C, Blackwell AD, Budge MM, Sahakian BJ «Predicting cognitive decline in healthy older adults». Am J Geriatr Psychiatry, 13, 2005, pàg. 735-40. PMID: 16085791.
# Aligot emmascarat

L'aligot emmascarat (Leucopternis melanops) és una espècie d'ocell de la família dels accipítrids (Accipitridae). Habita la selva d'Amèrica del Sud, al sud-est de Colòmbia, sud de Veneçuela, nord-est de l'Equador, i nord del Brasil. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ «Aligot emmascarat». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 11 desembre 2022 (català)
* ↑ «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors» (en anglès). IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022.
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 284. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Black-faced Hawk. Leucopternis melanops» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 7 novembre 2022].
# San José del Guaviare

San José del Guaviare és una ciutat i municipi al sud-est de Colòmbia, capital del departament de Guaviare al llarg de la riba dreta del riu Guaviare. Allotja algunes de les persones deshabitades del poble Nunak. El 2018 tenia 52.815. Es troba en una zona de transició entre els Llanos cap al nord i els boscos tropicals semicaducifolis al sud. La ciutat de Mitú es troba a 320 km al sud-est.
En el seu territori habiten en deu Resguardos els pobles sikuani, tucano, desano, cubeo, puinave piratapuyo, curripaco, guayabero i nukak (comunitat nòmada contactada el 1988). Tots els resguardos indígenes cobreixen el 60% de la jurisdicció municipal; el Resguardo Nukak té 954.480 hectàrees, de les quals comparteix 44.900 amb el municipi veí de Retorno i cobreix el 56% de l'extensió del municipi.
A 8 km de San José es troba el Caño Sabana, un rierol d'estranya orografia que produeix petites cascades, amb colors vermellosos i verdosos produïts per un llit de macarenia clavigera, fanerògama de la família de les podostemàcies. A 9 km es troba la Puerta de Orión, una formació rocosa de 15 metres d'alçada i uns 20 d'ample, constituït per cavitats i cornises, epicentre d'investigació astronòmica. A 47 km de la capital de Guaviare es troba el Cerro Azul o Cerro Pinturas, on es troben una sèrie de pintures rupestres pintades per indígenes que habitaven la regió muntanyenca de la Lindosa i que conformen uns murals amb pigment vermellós. A 11 jm de es troba la Laguna Negra, am una superfície de 900.000 m2 on habiten les payaras (Hydrolycus scomberoides). A 11 km es troben els Túneles Naturales compostos per roques d'extraordinàries formes, coves naturals, laberints, art rupestre, exuberant flora i fauna, sent un lloc d'espeleologia i investigació.

## Referències

* ↑ https://www.dane.gov.co/files/varios/informacion-capital-DANE-2019.pdf
* ↑ «San José del Guaviare | Colombia» (en anglès). Britannica. [Consulta: 31 desembre 2020].
* ↑ Bermúdez Marín, Sandra Yanneth. «San José del Guaviare: Luz en la Alta Amazonia» (en castellà). Banco de la República. [Consulta: 31 desembre 2020].
* 1 2 Espectador. «San José del Guaviare: destino de aventura, naturaleza y sostenibilidad» (en castellà). El Espectador, 21-10-2019. [Consulta: 31 desembre 2020].

## Enllaços externs

* Vídeo de San José del Guaviare
* San José del Guaviare - Lloc web oficial (castellà)
# Afàsia progressiva primària

L'afàsia progressiva primària (APP) és un tipus de síndrome neurològica en què les capacitats del llenguatge es deterioren lentament i progressivament. Com passa amb altres tipus d'afàsia, els símptomes que acompanyen l'APP depenen de quines parts de l'hemisferi esquerre es vegin danyades significativament. No obstant això, a diferència de la majoria d'altres afàsies, l'APP és el resultat d'un deteriorament continu del teixit cerebral, que fa que els primers símptomes siguin molt menys perjudicials que els símptomes posteriors. Els que tenen APP perden lentament la capacitat de parlar, escriure, llegir i comprendre generalment el llenguatge. Finalment, gairebé tots els pacients es perden la capacitat de parlar i la capacitat d'entendre tant el llenguatge escrit com el parlat. Tot i que es va descriure per primera vegada com un únic deteriorament de les capacitats del llenguatge mentre que les altres funcions mentals romanen intactes, ara es reconeix que molts, si no la majoria dels afectats pateixen deteriorament de la memòria, formació de memòria a curt termini i pèrdua de funcions executives. M.-Marsel Mesulam la va descriure per primera vegada com una síndrome diferent el 1982. Les afàsies progressives primàries tenen una superposició clínica i patològica amb l'espectre de trastorns de la degeneració lobar frontotemporal (DLFT) i la malaltia d'Alzheimer. Tanmateix, l'APP no es considera sinònim de la malaltia d'Alzheimer pel fet que, a diferència dels afectats per la malaltia d'Alzheimer, els que tenen APP solen mantenir la capacitat de tenir cura de si mateixos, seguir treballant i perseguir interessos i aficions. A més, en malalties com l'Alzheimer, la malaltia de Pick i la malaltia de Creutzfeldt-Jakob, el deteriorament progressiu de la comprensió i la producció del llenguatge és només un dels molts tipus possibles de deteriorament mental, com la disminució progressiva de la memòria, les habilitats motores, el raonament, la consciència i les habilitats visoespacials.

## Referències

* 1 2 3 «Primary Progressive Aphasia - National Aphasia Association». National Aphasia Association.
* ↑ Mesulam M «Slowly progressive aphasia without generalized dementia». Annals of Neurology, 11, 6, 1982, pàg. 592–8. DOI: 10.1002/ana.410110607. PMID: 7114808.
# Sandra De Jaume

Sandra De Jaume (Palma, 28 de desembre de 1978) és una artista visual mallorquina.
Va estudiar Disseny Interior, Disseny Gràfic i el batxillerat artístic a l'Escola d'Art i Superior de Disseny de les Illes Balears, tots ells a Palma, Mallorca. La seva obra ha estat exposada a la Fira d'Art Contemporani de Nova York "Pool Art Fair New York" i, des d'aleshores, ha exposat en diverses ciutats com Nova York, Seül, Madrid, Montecarlo, Braga, Ourense, Ílhavo, Màlaga i Melilla, a través de diverses galeries d' art o museus, com el Museu Casa Ibáñez. El 2015, es va presentar amb un programa monogràfic de la sèrie "Artista", de la televisió Canal 4 TV Balear; i posteriorment, col·laborà amb diverses publicacions com Art In America (agost 2016).
Recentment, el 2018, el seu retrat d'Aurora Picornell, activista feminista històrica, afusellada pel règim franquista, va ésser guardonat i presideix el Consell de Mallorca, convertint-se en el primer retrat d'una dona que presideix aquesta institució.

## Premis

2017
* Seleccionada per Exposición Internacional “Fazer Sentido”, Art Map Project / 23 MILHAS, Ílhavo
* Finalista XVIII Certamen Nacional de Pintura y Escultura “Cuidad de Melilla”
* Seleccionada para la Exposición Internacional Braga 2017 “Thinking Baroque” ART-MAP Project, Museu Da Imagem, Portugal.
* Accèsit al XVII Certamen Nacional de Pintura y Escultura Ciudad de Melilla
* Accèsit al II Certamen d ´Arts Plàstiques Ciutat de Felanitx 2016
* Accèsit al I Certamen d´Arts Plàstiques Ciutat de Felanitx 2015

## Referències

* ↑ «Sandra De Jaume».
* ↑ «Sandra De Jaume». Fundación de las Artes y los Artistas. [Consulta: 7 novembre 2023].
* ↑ «Video Sandra De Jaume».
* ↑ «Ciceró d'Art».
* ↑ «Retrat d Aurora Picornell».
* ↑ «Aurora Picornell protagonitza el primer retrat d'una dona al Consell» (en castellà). Ultima Hora, 01-05-2018. Arxivat de l'original el 2018-05-01. [Consulta: 1r maig 2018].
* ↑ «Sandra De Jaume».

## Bibliografia

* “Sandra De Jaume, la retratista del enigma”, Ciceró d'Art, la revista (05/01/2017) http://www.cicerodart.com/category/critica-es-es-es/
* Bonart Cultural (03/01/2017) http://www.bonart.cat/actual/la-retratista-sandra-de-jaume-exposa-a-la-galeria-berlin/
* Art In America Annual Guide 2016 Arxivat 2018-05-16 a Wayback Machine.
* Reportatge a la TV, serie Artista, «Sandra De Jaume», Canal 4 (emissió a les Balears)
* Entrevista en TV A, Arte, Contra. Galeria Art Mallorca. IB3 Televisión (2014) https://www.youtube.com/watch?v=wfz8Z-dwwto
* Entrevista Ultima Hora, Revista In-mediatika, Mallorca Magazin, Revista ENKI Proyecto Cultural, Verano 2015.
* http://www.figurativas.org/#1352
* http://www.cicerodart.com/category/critica-es-es-es/
* http://www.bonart.cat/actual/la-retratista-sandra-de-jaume-exposa-a-la-galeria-berlin/
* https://www.youtube.com/watch?v=wfz8Z-dwwto&feature=youtu.be
* http://www.thelightingmind.com/sandra-de-jaume/
* http://www.lavanguardia.com/local/baleares/20180306/441319773804/el-consell-presenta-el-cuadro-de-aurora-picornell-hija-predilecta-de-mallorca.html
# Manel Subirats i Costa

Manel Subirats i Costa (Mataró, 6 de gener de 1963) és un escriptor, comunicador audiovisual i cooperant internacional. Va crear de la companyia Greendyes Research Lab, que desenvolupa tints per a tèxtil ecològics, en una petita empresa creada a Santa Coloma de Farners, en col·laboració amb les fundacions Emys i Astres. que l'abril 2019 es va integrar en el grup tèxitl barceloní Nextil.
Va ser un dels fundadors i editor de l'editorial Setzevents al llarg dels cinc anys de la seva existència des de 2008 fins 2012 i ha publicat diverses novel·les. El 2012, va publicar Aquelles nits de maig, novel·la ambientada a l'entorn de Miraflores, Colòmbia. El 2013, Seixanta mil paraules, que segons el crític Jordi Capdevila és: «Una novel·la ben narrada, amb un llenguatge precis i amb una dosi d'humor […]». El 2017 va publicar Esplendor.

## Referències

* 1 2 Costa-Gramunt, Teresa «Esplendor, una crida a l'aventura». Núvol, 01-12-2017.
* ↑ «El foro de moda sostenible Re-Barcelona reúne a más de 30 profesionales del sector» (en castellà). Cronica Global, 25-11-2019.
* ↑ Ferrer, Jordi «Un emprenedor produirà un tint natural a Riudarenes». El Punt Avui (ed. Girona), 07-02-2017, pàg. 36.
* ↑ Schlomski, Iris «Nextil Group expandiert» (en alemany). Textile Network, 31-10-2019 [Consulta: 25 juny 2020].
* ↑ Arnau «L'editorial santjoanina Setzevents s'estrena amb quatre obres». Nació Ripollès, 19-04-2008.
* ↑ Capdevila, Jordi «El melic dels sentiments» (pdf). El Punt Avui, 14-06-2013, pàg. 87.
# Congrés Nacional de Canàries

El Congrés Nacional de Canàries (CNC) és un partit polític nacionalista de Canàries, dirigit fins al 2012 per Antonio Cubillo, secretari general del MPAIAC. Fou fundat el 1985, quan Cubillo va tornar del seu exili a Alger.
El CNC defensa la independència de Canàries.
Únicament ha obtingut representació política un cop, una regidora a l'ajuntament d'Arrecife (Lanzarote), a les eleccions municipals del 1987. És un partit minoritari que edita la revista digital El Guanche.
Cal destacar l'estreta relació entre el CNC i el MPAIAC, car el MPAIAC mai no s'ha presentat a eleccions. La presència de Cubillo en els càrrecs de direcció d'ambdues organitzacions, era un altre element d'hibridació entre ambdues organitzacions. Tanmateix el MPAIAC cessà tota mena d'activitat el 1979, i el CNC es va fundar el 1985. Durant els anys 70 el braç polític del MPAIAC era el Partido de los Trabajadores Canarios (partit dels treballadors canaris).

## Enllaços externs

* Congreso Nacional de Canarias
# Malalletra

Malalletra és un grup musical format a Barcelona per escriptors catalans a finals del 2022. Va estrenar-se en directe el Sant Jordi del 2023. La seva creació va ser idea de Lluís Llort, inspirant-se en els Rock Bottom Remainders, i va comptar amb el suport de Iolanda Batallé, Pilar Maurell i la Llibreria Ona, on el grup va fer la primera actuació. L'alineació és dinàmica i varia segons el concert, i el repertori se centra en versions de clàssics de rock/pop anglosaxó i català. A més dels Sant Jordis a la Llibreria Ona, el grup ha tocat al Festival 42, al 50è aniversari de la llibreria Documenta i a la Cadena SER, entre altres llocs.
Son o han sigut membres del grup Lluís Llort (bateria), Jordi Campoy (teclats i direcció musical), Francesc Bombí-Vilaseca (guitarra), Salvador Macip (guitarra), Jordi Boixadós (guitarra acústica i veu), Marta Carnicero (veu), Elisenda Roca (veu), Maria Escalas (veu i oboè), Ferran Grau (veu), Esteve Plantada (veu), Pep Blay (MC), Àlex Santaló (bateria), Iolanda Batallé (veu), Sílvia Cantos (veu), Ada Castells (veu), Gemma Ventura (bateria), Bea Cabezas (teclats) i Miquel Adam (guitarra). També hi ha participat el no escriptor Sergi Corbella (baix).

## Referències

* ↑ «Malalletra, por Gemma Sardà», 24-04-2023. [Consulta: 5 setembre 2024].
* ↑ «Queda inaugurat el Sant Jordi de les nostres vides». [Consulta: 5 setembre 2024].
* ↑ Vidal, Guillem. «Malalletra: escriptors a l'escenari - 23 abril 2023», 05-09-2024. [Consulta: 5 setembre 2024].
* ↑ «Malalletra 42 Edition | Festival 42 | Ajuntament de Barcelona». [Consulta: 5 setembre 2024].
* ↑ Moran, David. «Un brindis (o dos) por las librerías históricas y centenarias de Barcelona» (en castellà), 10-01-2025. [Consulta: 13 gener 2025].
* ↑ Mayor Ortega, Leonor. «Rousseau, el pedagogo que mandó a sus hijos al hospicio porque no tenía tiempo para educarlos» (en castellà), 10-01-2025. [Consulta: 13 gener 2025].
* ↑ Cadena SER Catalunya. «EL BALCÓ | Concert 'Mala lletra'», 14-04-2023. [Consulta: 5 setembre 2024].
# Agapornis capgrís

L'agapornis capgrís o inseparable capgrís (Agapornis canus) és una de les espècies d'ocells del gènere Agapornis, membre de la família dels psitàcids.

## Morfologia

* És el menor dels agapornis, juntament al de collar negre (Agapornis swindernianus), fent 13 - 15 cm
* En comparació amb altres espècies del gènere, dona la impressió de més delicat, tant morfològicament (bec relativament petit, potes primes) com pel seu comportament.
* El plomatge és principalment verd, amb un clar dimorfisme sexual. El mascle presenta un cap, coll i pit de color gris. La femella és més uniformement verda.
* La mandíbula superior del bec és blanc blavós i la inferior blanca.
* Iris marró i potes grises.

## Hàbitat i distribució

Viu als clars del bosc, matolls, praderies i terres de conreu, a les terres baixes de Madagascar, fins als 1000 m. S'han introduït a les Mascarenyes, Comores i Seychelles. La seva utilització en avicultura, fa que de vegades es puguin albirar exemplars escapats del captiveri.

## Alimentació

La seva dieta es compon a base de fruites, verdures i llavors..

## Llistat de subespècies

Se n'han descrit dues subespècies:
* Agapornis canus canus (Gmelin, 1788). La subespècie típica, que habita la major part de l'Illa de Madagascar.
* Agapornis cana ablectanea Bangs 1918. Habita el sud-oest de Madagascar. Presenta tons blaus en les zones verdes i el cap del mascle és d'un gris més fosc.

## Referències

* ↑ Comissió dels Noms dels Ocells en Català. Diccionari dels ocells del món: Ocells no passeriformes. Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d'Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia
# Manru

Manru és una òpera en tres actes composta per Ignacy Jan Paderewski sobre un llibret en alemany d'Alfred Nossig, basat en la novel·la de Józef Ignacy Kraszewski Chata za wsią, (1841, La casa de fora el poble). Es va estrenar el 29 de maig de 1901 al Semperoper de Dresden.

## Referències

* ↑ «Dades de l'òpera» (en alemany). Operone. [Consulta: 19 maig 2018].