OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Lluís Doménech Zornoza

Josep Lluís Doménech Zornoza, (Alberic, Ribera Alta, 1952 - 18 de setembre de 2016) fou un psicòleg i pedagog valencià, membre de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua.
Havia estat mestre d'Educació Primària, llicenciat en Psicologia, llicenciat en Filosofia i en Ciències de l'Educació, doctor en Psicologia, professor de valencià, professor de Pedagogia Terapèutica i professor especialista en Pertorbacions en Llenguatge i Audició. Havia publicat nombrosos llibres de temàtiques i gèneres diversos: poesia, text, o assaig. i col·laborava amb mitjans de comunicació amb la publicació d'articles sobre psicologia, pedagogia i llengua. Fou elegit acadèmic de l'AVL per les Corts Valencianes el 15 de juny del 2001.
Entre les seves investigacions es troben estudis sobre la situació del valencià en l'ensenyament, la presència social dels mitjans de comunicació i la influència social de la televisió, així com una anàlisi sociolingüística del barri de Russafa, a València.
Doménech va rebre també un premi de la Generalitat Valenciana a la contribució a la normalització lingüística del valencià el 2002, i un altre pel Diccionari bàsic de la comunicació, a més diversos guardons de poesia, assaig i periodisme.

## Referències

* 1 2 «Fallece el académico de la AVL Josep Lluís Doménech» (en castellà). Levante, 18-09-2016. [Consulta: 18 setembre 2016].
* ↑ «Josep Lluís Doménech Zornoza, membre de l'AVL, s'ha mort». Vilaweb. [Consulta: 18 setembre 2016].

## Enllaços externs

* Fitxa al web de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua Arxivat 2016-11-06 a Wayback Machine.
# Sant Pere de l'Arç

Sant Pere de l'Arç o Sant Pesselaç, és una entitat de població del municipi de Calonge de Segarra, a la comarca de l'Anoia. Al cens del 2023 s'hi comptabilitzaven 17 habitants.

## Descripció

En mig d'una plana fèrtil hi ha un petit nucli format per l'església i un parell de carrers. Algunes de les cases han estat restaurades no fa gaires anys, i hi destaca especialment cal Fusté, del segle XVI-XVII, que conserva el portal adovellat de punt rodó i alguna finestra espitllerada. També cal destacar un pedró-oratori i l'església romànica de Sant Pere de l'Arç. Darrerament s'ha millorat la comunicació a causa de l'asfaltatge de les carreteres adjacents.
L'església, documentada des del 1038 i consagrada el 1147, és una obra romànica molt simple, formada per una sola nau i absis semicircular a llevant i campanar d'espadanya amb doble obertura modificat. La nau rep llum de tots els costats amb finestres de doble esqueixada, coronades amb arc de mig punt adovellats. Conserva en l'absis un fris d'arcuacions cegues extremadament curtes.
Ha sofert diverses remodelacions durant els segles xviii i xix, moment en què possiblement es va construir el campanar amb la seva forma actual. L'absis i part de l'estructura exterior, però, sembla que corresponen a la refecció del segle xii, poc abans de la seva consagració. En l'interior hi ha un retaule barroc, atribuït a Josep de Ribera lamb una creu processional i altres elements de culte.

## Referències

* ↑ «Sant Pesselaç» (en català). Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 16 febrer 2025].
* ↑ «Sant Pere de l'Arç - Calonge de Segarra». poblesdecatalunya.cat. [Consulta: 16 febrer 2025].
* ↑ «080364 Calonge de Segarra». Idescat. Codis territorials i d'entitats. Municipis. [Consulta: 16 febrer 2025].
* ↑ Junyent i Maydeu, Francesc; ; Alexandre Mazcuñán i Boix; Albert Benet i Clarà. «Sant Pere de l’Arç o Sant Pesselaç (Calonge de Segarra)». Catalunya Romànica-Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 16 febrer 2025].
* 1 2 «Parròquia de Sant Pere de l'Arç. Calonge de Segarra». Mapes de Patrimoni Cultural - Diputació de Barcelona, 01-07-2013. [Consulta: 16 febrer 2025].
* ↑ Vilamala i Terricabres, Joan «Una troballa: el retaule major de Sant Pere de l'Arç, obra de Josep Ribera, escultor de Cardona». Dovella, 13-01-2002. Arxivat de l'original el 2024-11-11. ISSN: 2385-3417.

## Vegeu també

* Pi de l'Àguila.
# Nicetes Paflagó

David Nicetes Paflagó (David Nicetas Paphlago, Νικήτας) conegut simplement com a Nicetes Paflagó, fou un religiós bizantí probablement bisbe de Dadybri a Paflagònia, que va viure a l'entorn del 880 i es va destacar per la seva fidelitat al patriarca Ignasi I i la seva oposició a Foci. Molts autors identifiquen amb Nicetes Paflagó l'autor Nicetes Retor (Nicetas Rhetor, Νικήτας) un religiós bizantí, del que no s'ha pogut establir amb certesa la seva època i se'l situa generalment al segle ix.

## Obres

Va escriure:
* Vita S. Ignatii Patriarchae
* Apostolorum XII. Encomia XII
* Orationes, o Marcum Evangelistam, in Nativitatem S. Mariae, in Exaltationem S. Crucis, in S. Gregorium Theologum, Oratio Panegyrica in S. Hyacinthum Amastrensem Martyrem
* Oratio Panegyrica in inclytum Martyrem Eustathium, &c.
* Historia Apocripha
* Liber pro Synodo Chalcedonensi adversus Epistolam Regis Armeniae (podria ser obra de Nicetes Bizantí)
* Commentarii in Gregor. Nazianzeni Tetrasticha et Monosticha (podria ser obra de Nicetes de Serres)
* Himnes i altres escrits menors
S'atribueixen a Nicetes Retor les següents obres:
* 1. Orationes
* 2. Diatriba in gloriosum Martyrem Pantieleemonem
* 3. De Certamiine et de Inventione, §c. reliquiarum, S. Stephani Protomartyris
* 4. Encomium in Magnum Nicholaum Myrobleptem et Thaumaturgum

## Referències

* ↑ Bernard Flusin, « Un fragment inédit de la Vie d'Euthyme le Patriarche? I. Texte et traduction », Travaux et Mémoires 9, 1985, p. 119-131 ; « II. Vie d'Euthyme ou Vie de Nicétas? », TM 10, 1987, p. 233-260.
* ↑ R. J. H. Jenkins, « A note on Nicetas David Paphlago and the Vita Ignatii », Dumbarton Oaks Papers 19, 1965, p. 241-246, L. G. Westerink, « Nicetas the Paphlagonian : On the End of the World », Essays in memory of Basil Laourdas, Thessalonique, 1975, p. 177-195.

## Bibliografia

* J. J. Rizzo (éd.), The Encomium of Gregory Nazianzen by Nicetas the Paphlagonian, Bruxelles, 1976.
* Freddy Lebrun, Nicétas le Paphlagonien. Sept homélies inédites, Louvain, 1997.
* Gilles Dorival, « Le Commentaire sur les Psaumes de Nicétas David (début du Plantilla:S-). Une œuvre inconnue dans un manuscrit de la Bibliothèque de Leyde », Revue des études byzantines 39, 1981, p. 251-300.
# No Children

No Children fou un grup mallorquí de música punk rock.

## Trajectòria

No Children nasqué a començaments de l'any 1999 i debutaren l'any següent amb el maxi single autoeditat Katherine J. Cocks amb el qual es van donar a conèixer. L'any 2002 guanyà el concurs Art Jove de les Illes Balears, fet que suposà l'oportunitat de gravà un treball discogràfic complet, Never Look Back, mercès al qual van girar per primer cop per Europa i els Estats Units d'Amèrica (EUA).
Després de la gira pels EUA, el grup incorporà un segon guitarrista, Dimas Frias, i enregistraren el disc Reality. Al llarg de la seva carrera No Children va compartir escenari amb grups com No Fun At All, Bad Religion i Crim.

## Membres

* Marcos Escoriza: veu i guitarra
* Edy Pons: baix
* Daniel Ariola: bateria
* Dimas Frias: guitarra

## Discografia

* 2000: Katherine J. Cocks (Runaway Records)
* 2003: Never Look Back (Discmedi Blau)
* 2004: Reality (Electric Chair Music)
* 2010: Souls On Fire (Atticus Black Records)

## Referències

* ↑ «El grupo de punk rock No Children se reunirá en julio para un concierto» (en castellà). Última Hora, 07-01-2017. [Consulta: 30 setembre 2018].
* ↑ «REPORTAJE - Separación de No Children: entrevista+reacciones» (en castellà). Diario de Mallorca, 18-01-2018. [Consulta: 30 setembre 2018].
* ↑ «No Children» (en castellà). Tutupà. Historia de la escena punk rock y hardcore melódico de Mallorca, 29-03-2015. [Consulta: 30 setembre 2018].
* ↑ ««En cinco años cambian muchas cosas»» (en castellà). Última Hora, 04-12-2010. [Consulta: 30 setembre 2018].
# Triomf de la mort

El Triomf de la mort és un fresc aïllat (600 x 642 cm) que es conserva a la Galleria regionale del Palazzo Abatellis de Palerm, tot i que la seva procedència era el pati interior del Palazzo Sclafani. A més de ser una de les millors pintures sobre el tema del triomf de la mort i la brevetat de la vida, és l'obra més representativa del gòtic tardà a Sicília, que va culminar durant els regnats de Ferran I (1412) i Alfons d'Aragó (qui el 1416 va fer de Palerm la base per a la conquesta del Regne de Nàpols). El nom de l'autor no és conegut, tot i que es pensa que pogué ser un artista català o provençal. Hom el situa cronològicament al voltant de 1446 aproximadament.
La pintura representa la mort (simbolitzada amb un esquelet) a cavall amb sagetes per matar les seves víctimes. Aquestes se situen al voltant en grups segons la classe social per indicar que la mort afecta a tothom per igual.

## Referències

* ↑ Michele Cometa, Il Trionfo della morte di Palermo. Un’allegoria della modernità, Quodlibet, Macerata, 2017
# IOTA (programari)

IOTA és un sistema programari de comptabilitat (poden ser objectes diversos : modenes, dispositius...) de codi obert. IOTA s'executa damunt una xarxa de seguretat DAG (Graf acíclic dirigit) en comptes del sistema Blockchain. IOTA funciona d'igual a igual (peer-to-peer), amb transaccions realitzades directament entre usuaris, però amb un coordinador intermediari.

## Característiques

* Fig.1 Arquitectura de TangleIOTA es diferencia de Blockchain en que no té ni blocks ni chains (cadenes).
* La major innovació darrera IOTA és el concepte de Tangle, que és una tecnologia amb arquitectura de comptabilitat d'objectes distribuïts.
* És similar a Blockchain en que té una base de dades distribuïda en xarxa P2P.
* IOTA usa criptografia basada en hash Winternitz en comptes de criptografia corba el·líptica (ECC). L'ECC és més lenta.

## Aplicacions

Comptabilitat de diferents objectes : moneda (bitcoins), dispositius d'internet de les coses, venda de serveis via micropagaments (amplada de banda, electricitat...)

## Vegeu també

* Contracte intel·ligent
* Blockchain

## Referències

* 1 2 «A Primer on IOTA (with Presentation) – IOTA». IOTA, 21-05-2017.
* ↑ «What is IOTA?» (en anglès). https://iota.readme.io. Arxivat de l'original el 2018-01-26. [Consulta: 11 octubre 2017].
# Nàhiya

La nàhiya —àrab: ناحية, nāḥiya, en plural نواحي, nawāḥī; turc: 'nahiye', en turc modern bucak— és una divisió administrativa de segon o posterior nivell en estats de tradició islàmica, normalment agrupant diversos pobles o petites ciutats.
A l'Imperi Otomà inicialment fou una subdivisió del sanjaq, que al seu torn era generalment una subdivisió de l'eyalat, una província o grup de províncies. Posteriorment, el 1867, es va introduir un nivell intermedi entre el sanjaq i la nàhiya, el kaza —en turc— o qadà —en àrab— (‘districte’), de manera que la nàhiya esdevingué una subdivisió d'aquesta unitat. El cap d'una nàhiya era el mudir, supeditat al caimacan del kaza. En instaurar-se la república, els sanjaqs foren suprimits (1921) a Turquia, però kazalar i nahiyeler van restar com a subdivisions de les províncies. El 1926 els kazalar van passar a anomenar-se Il o ilçe i les nahiyeler van ser suprimides i el seu lloc ocupat per municipis i viles.
A Síria i l'Iraq les nàhiyes són divisions administratives de tercer nivell, subdivisions dels districtes o qadàs, tot i que a Síria aquests han estat reanomenats com míntaqes. A Jordània, en canvi, són divisions de segon nivell, per sota de les governacions o muhàfadhes. Finalment, a Tadjikistan la nàhiyes, anomenades nohiya o raion, són subdivisions de les regions o províncies.

## Referències

* ↑ «Wiktionary» (en anglès). [Consulta: 17 novembre 2017].

### Bibliografia

* V. Cuinet, La Turquia d'Asie, París 1892.

## Enllaços externs

* Statoids
# Partit Socialista Italià d'Unitat Proletària

Partit Socialista Italià d'Unitat Proletària (PSIUP) és el nom de dos partits polítics italians.

## Partit Socialista Italià d'Unitat Proletària (1943-1947)

Fou la denominació que va assumir el Partit Socialista Italià (PSI) el 1943, que fou seguit de la fusió amb el Moviment d'Unitat Proletària (MUP) de la República Socialista de Lelio Basso, i la Unió Popular Italiana (UPI). El partit mantingué aquesta denominació fins al 1947, quan recuperà la denominació PSI per a evitar que se l'apropiés el nou partit fundat per Giuseppe Saragat (PSLI).

## Partit Socialista Italià d'Unitat Proletària (1964-1972)

El 12 de gener de 1964, d'una escissió esquerrana del PSI, es constituí el nou Partit Socialista Italià d'Unitat Proletària (PSIUP), dirigit per Tullio Vecchietti (secretari) i del que en formaren part Lelio Basso, Vittorio Foa, Lucio Libertini, Emilio Lussu, Alcide Malagugini, Francesco Cacciatore detto Cecchino i Dario Valori, els toscans Silvano Miniati, Guido Biondi, Aristeo Biancolini, Daniele Protti, Dante Rossi, el calabrès Mario Brunetti, el piemontès Pino Ferraris, i els sindicalistes Elio Giovannini, Antonio Lettieri i Gastone Sclavi.
S'hi adheriren al PSIUP tots aquells militants socialistes contraris a la formació d'un govern de centreesquerra format pel PSI i la DC, ja que preferien l'alianç amb el Partit Comunista Italià.
El PSIUP va assolir un bon resultat a les Eleccions legislatives italianes de 1968, aprofitant el ressò de les protestes estudiantils; mentre que a les eleccions legislatives italianes de 1972 no va obtenir cap escó al Parlament italià.
El 13 de juliol de 1972 el IV Congrés del PSIUP deliberà l'autodissolució del partit i la consegüent confluència en el Partit Comunista Italià. La majoria dels ponents (67%), com L. Libertini, D. Valori, T. Vecchietti, recomençaria la seva activitat política en el PCI, mentre que una minoria reformista (9%), representada per Giuseppe Avolio, Nicola Corretto i Vincenzo Gatto, retornà al Partit Socialista Italià. Un ample sector esquerrà (23,8%), dirigit per V. Foa i S. Miniati, optà per la refundació del partit amb el "Nou PSIUP".
Al cap de cinc mesos el Nou PSIUP el desembre de 1972 es va fondre amb Alternativa Socialista (esquerra del dissolt Moviment Polític dels Treballadors), constituint el Partit d'Unitat Proletària (PdUP).

## Resultats electorals
### Parlament italià

| Any | Líder | Vots | % | Diputats | +/− | Vots | % | Senadors | +/- |
| 1968 | Tullio Vecchietti | 1,414,697 (5è) | 4.5 | 23 / 630 | Nou | Dins del PCI | Dins del PCI | 13 / 315 | Nou |
| 1972 | Tullio Vecchietti | 648,591 (8è) | 1.9 | 0 / 630 | 23 | Dins del PCI | Dins del PCI | 11 / 315 | 2 |

### Secretaris

* Tullio Vecchietti (gener 1964 - setembre 1971)
* Dario Valori (octubre 1971 - juliol 1972)
# Woodsia alpina

Woodsia alpina és una falguera de la família de les woodsiàcies, de distribució circumpolar que viu en països nòrdics d'Amèrica del Nord i Euràsia i que en latituds inferiors es refugia a l’alta muntanya, principalment a l’estatge alpí, com als Pirineus. Es pot trobar a penya-segats i a les esquerdes de roques, preferentment silíciques.

## Descripció

És una falguera petita. L'esporòfit (la generació més visible dels pteridòfits) és una planta amb fulles que no arriben a un pam de llarg, amb 8-14 parells de folíols profundament dividits i un rizoma curt i gruixut. Les espècies del gènere Woodsia dels Països Catalans es reconeixen per tenir els sorus arrodonits, envoltats per pèls llanosos (que seria un indusi modificat, no membranós).

## Distribució i hàbitat

La seva distribució a nivell mundial inclou a la majoria de països boreals amb clima àrtic, Com els Estats Units, Canadà, Groenlàndia, Finlàndia, Noruega, Suècia o Rússia; però també països amb muntanyes altes com els Alps, Pirineus, Urals, l’Himàlaia o prop del cim de l’Snowdon (a Gales) on es va trobar i descriure per primera vegada.
Malgrat la seva amplia àrea de distribució, localment és una espècie força rara que es troba amenaçada en diversos països, com ara als estats de Maine, Vermont, Michigan o New York; a Escòcia o als Pirineus. A Catalunya està catalogada com a vulnerable pel Decret 172/2008, de 26 d’agost de la Generalitat, mitjançant el qual es va crear el Catàleg de flora amenaçada de Catalunya.

## Taxonomia

Hi ha tres espècies del gènere Woodsia molt semblants entre elles, amb diferents propostes taxonòmiques: Woodsia alpina (Bolton) S. F. Gray, Woodsia glabella R. Br. ex Richards. i Woodsia ilvensis (L.) R. Br. Les dos primeres són presents a Catalunya.
La primera descripció, sota el nom de Acrostichum alpina, es va publicar l'any 1785 a "Filices Britannica" per James Bolton. Anteriorment però, el botànic galès Edward Lhwyd l'havia trobat prop del cim de l'Snowdon, però li va semblar que era Acrostichum ilvense (que després passaria a ser Woodsia ilvensis). El gènere Woodsia no va ser establert fins al 1810 per Robert Brown, en honor del botànic anglès Joseph Woods.

## Referències

* 1 2 Oriol de Bolòs i Josep Vigo. Flora dels Països Catalans. Barcelona: Ed. Barcino, 1995, p. Vol.I, pàg.167. ISBN 84-7226-592-7 (Vol. I).
* ↑ «Woodsia alpina». Natural Resources Conservation Service, USDA. [Consulta: 9 febrer 2025].
* ↑ «Caithness.org» (en anglès). [Consulta: 9 febrer 2025].
* ↑ RESOLUCIÓ AAM/732/2015, de 9 d'abril, per la qual s'aprova la catalogació, descatalogació i canvi de categoria d'espècies i subespècies del Catàleg de flora amenaçada de Catalunya.
* ↑ «woodsia». gbif.. [Consulta: 9 febrer 2025].
# Black Book of the Admiralty

El Black Book of the Admiralty (Llibre Negre de l'Almirallat en català), és una recopilació de dret marítim anglès creada en el transcurs dels regnats de diversos monarques anglesos, incloent les decisions més importants de l'Admiralty court. El seu punt de partida són els Rôles d'Oléron, que van ser promulgats el 1160 per Elionor d'Aquitània, en francès antic, abans de ser reina d'Anglaterra, sent per tant i sens dubte, anteriors al Black Book.
El llibre en si indica que es va establir al Tribunal Superior de l'Almirallat durant el regnat d'Eduard I (1272-1307), encara que l'erudició més recent col·loca el seu establiment al 1360 durant el regnat d'Eduard III, atès que, a part dels Rôles d'Oléron, la primera llei a la que fa referència és el Liber memorandorum (1338), del que hi ha una còpia manuscrita independent, disponible en els arxius de la ciutat de Londres.

## Descripció

El llibre està escrit en francès antic i els seus autors canvien d'escriptura i to diverses vegades. El document supervivent més antic n'és una còpia manuscrita de 1450, que es conserva en els "National Archives". Hi ha disponibles diverses edicions impreses, amb una edició particularment notable, la de Sir Travers Twiss publicada en quatre volums (1871-1876), reimpresa en diverses ocasions, que inclou diversos altres texts legals medievals (entre ells el Domus day of Gippeswiche, Ordinamenta et consuetudo maris', els Rolles d'Olèron, les Taules Amalfitanes i el Llibre del Consolat del Mar transcrit de la seva versió en neerlandès), a part del Black Book pròpiament dit.

## Vegeu també

* Rôles d'Oléron
* Tabulae amalphitanae
* Ordinamenta et consuetudo maris
* Ordinacions sobre lo fet de la mar
* Llibre del Consolat de Mar
* Travers Twiss
* Consolat de Mar
* Antoni de Capmany de Montpalau i de Surís

## Referències

* 1 2 Encyclopædia Britannica undécima edición (1911)
* ↑ Registre de National Archives
* ↑ Twiss, T. Monumenta Juridica: The Black Book of the Admiralty, with an Appendix. Longman & Company, 1873 (Monumenta Juridica: The Black Book of the Admiralty, with an Appendix).
* Serna Vallejo, Margarita Santander (2004). Serna Vallejo, Margarita Santander. Los Rôles d'Oléron. El ‘Coutumier’ marítimo del Atlántico y El Báltico de época medieval y moderna. Centro de Estudios Montañeses, 2004. ISBN 84-933708-1-7.
* Benedict on Admiralty, Matthew Bender & Co. v1, Ch II, § 26

## Enllaços externs

* Gallica, la biblioteca virtual de la Biblioteca Nacional de França, on es pot trobar un facsímil de l'edició 1871-1876
* François Rodolphe Dareste de la Chavanne: La Lex Rhodia.
* Text francès en el web de Philippe Remacle (1944 - 2011). Nouvelle revue historique de droit français et étranger, 1905.
* The Rules of Oléron ~1266.
# Décio Quaresma Recaman

Décio Quaresma Recaman (Rio de Janeiro, 2 de maig de 1932 - Rio de Janeiro, 14 de març de 1978) fou un futbolista brasiler de les dècades de 1950 i 1960.

## Trajectòria

Fou un mig centre brasiler de raça blanca que destacava per la seva bona col·locació, bon passador i una mica individualista. S'incorporava a l'atac i tenia bon remat.
Després de destacar al Bonsucesso FC, el 1956 fou fitxat pel Bangu AC, on jugà dues temporades 78 partits en els quals marcà 4 gols. El 1958 el Bangu va fer una gira per Europa en la qual s'enfrontà, entre d'altres, a l'Espanyol. Recaman destacà especialment i Ricard Zamora, el director tècnic, decidí contractar-lo per l'equip català. Així, el 1958 ingressà al RCD Espanyol, on romangué durant tres temporades, disputant 69 partits de lliga i marcant deu gols. El 1961 fou contractat pel València CF. Al València jugà una gran primera temporada però la segona, l'entrenador Alejandro Scopelli l'apartà de la titularitat en benefici de Sastre. Recaman marxà al CD Mestalla i finalment retornà al Brasil. Amb el València guanyà dues Copes de Fires les temporades 1961-62 i 1962-63.

## Notes

* ↑ Tot i que de vegades el seu nom es troba escrit Cuaresma, segon el Registre Civil brasiler i d'altra documentació oficial, el seu cognom era Quaresma.

## Referències

* ↑ «Registre Civil (defunció)». familysearch.org. [Consulta: 20 gener 2024].
* ↑ «Registre d'immigració». familysearch.org. [Consulta: 20 gener 2024].
* 1 2 «Ficha de Decio Recamán». ciberche.net. [Consulta: 20 gener 2013].
* ↑ «DÉCIO RECAMAN». Bangu AC. Arxivat de l'original el 2019-07-22. [Consulta: 20 gener 2013].
* ↑ «Fichas». Mundo Deportivo, 26-03-1961.
* ↑ «DECIO CUARESMA RECAMAN». fuerzaperica.com. Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 20 gener 2013].
* ↑ «DECIO CUARESMA RECAMAN». periquito.cat. [Consulta: 20 gener 2013].

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol