OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Al·lantoïna

L'Al·lantoïna o glioxil-diurea és una compost químic de fórmula C 4H 6N 4O 3 derivat de l'oxidació de l'àcid úric, present a l'al·lantoide, el líquid amniòtic i l'orina fetal. El seu nom IUPAC és: (2,5-Dioxo-4-imidazolidinil) urea. És un neologisme que procedeix del grec ἀλλᾶ-ς/-ντος gr. (“cordó”) -īn(a) quím. (“substància”), introduït en el segle xix. El seu nom prové d'una estructura unida al cordó umbilical dels mamífers que la produeixen i anomenada al·lantoide. Es presenta com una pols cristal·lina incolora. S'utilitza per a estimular la regeneració epitelial de ferides i úlceres.

## Introducció

És una substància nitrogenada d'una sèrie complexa que conté dues molècules d'urea o els seus radicals, com ara l'àcid úric o al·lantoïna. Podem trobar molts compostos orgànics nitrogenats en algunes plantes i a l'orina d'alguns mamífers. La forma degradada final de les purines als primats és l'àcid úric o urat sòdic mentre que a la resta dels mamífers s'excreta com a al·lantoïna per oxidació de l'urat sòdic. Els amfibis i la majoria dels peixos oxiden l'al·lantoïna a la urea i glioxilat i alguns invertebrats marins ho fan fins a NH 4 i CO 2.
És un compost químic blanc, cristal·litzable (5-ureidohidantoïna); la seva fórmula és C 4H 6N 4O 3, present a moltes plantes i als líquids al·lantoide i amniòtic. Químicament, també se l'anomena glioxil-diurea.

## Història

L'al·lantoïna fou aïllada per primera vegada el 1800 pel metge italià Michele Francesco Buniva (1761–1834) i el químic francès Louis Nicolas Vauquelin, que consideraren erròniament que era present al líquid amniòtic. El 1821, el químic francès Jean Louis Lassaigne ho trobà al líquid de l'al·lantoide; l'anomenà "l'àcid al·lantoic". El 1837, els químics alemanys Friedrich Wöhler i Justus Liebig el sintetitzaren a partir de l'àcid úric i el reanomenaren "al·lantoïna".

## Referències

* ↑ «Diccionario médico-biológico, histórico y etimológico» (en castellà). Ediciones Universidad de Salamanca. Arxivat de l'original el 7 de juny 2011. [Consulta: 21 maig 2017].
* ↑ «Diccionario completo revisado de Noah Porter (1913)» (en castellà).
* ↑ Diccionario Mosby de Medicina, enfermería y ciencias de la salud. (en castellà). 6a edició. Elsevier España, 2010. ISBN 9788480866828.
* ↑ Vegeu: Buniva and Vauquelin (1800) "Sur l'eau de l'amnios de femme et de vache" (Sobre el líquid amniòtic de dones i vaques), Annales de chimie, 33 : 269-282. Vegeu també: Leopold Gmelin with Henry Watts, trans., Hand-book of Chemistry (London, England: The Cavendish Society, 1856), vol. 10, p. 260.
* ↑ Lassaigne (1821) "Nouvelles recherches sur la composition les eaux de l'allantoïde et de l'amnios de la vache" (New investigations into the composition of the allantoic and amniotic fluids of the cow), Annales de chimie et de physique, 2nd series, 17 : 295-305. A les pàgines 300 i ss., Lassaigne anomena i descriu "l'acide allantoique" (àcid al·lantoic).
# Sagues

Sagues és una localitat de Navarra pertanyent al municipi de Zizur Zendea. Està situada a la Merindad de Pamplona, a la Cuenca de Pamplona i a 7 km de la capital, Pamplona. La seva població el 2014 va ser de 41 habitants (INE).

## Ubicació

Sagues està situada a un quilòmetre de Gazolatz i sobre un alt, sent per la seva ubicació un lloc privilegiat de la Cendea.

## Història

Encara que en l'actualitat la localitat, així com el seu antic terme comunal, queda administrada directament per l'Ajuntament de Zizur, fins al 1990 era un dels consells que formaven Zizur Zendea; el 1990, amb una població de 9 habitants, va perdre la condició de consell. No obstant això, durant alguns anys del segle xvii, va ser elegit pels diputats de jurats de Zizur Zendea per a celebrar els batzarres al ser una de les més poblades de la Cendea. Igual que en altres pobles de la Cendea, diversos ordres religiosos van posseir en ella terres i béns. Va disposar d'un palau de Cap d'Armeria durant diversos segles i els seus habitants gaudien de privilegis reials.
En l'última dècada, l'ajuntament de Zizur Zendea i el Govern de Navarra, han promogut la construcció d'habitatges a Sagues, a les quals s'han desplaçat persones de nuclis més grans per a fixar la seva residència en aquesta localitat.

## Demografia

* Gràfica d'evolució demográfica de Sagues entre 1800 i 2018

## Monuments

La seva església, dedicada a Sant Miquel, restaurada fa ja alguns anys, es disposa en estil protogòtico, amb una tipologia "que es va estendre per la Navarra rural cap a l'any 1200". Sobre una nau coberta per una volta de canó apuntada, els arcs faixons -també apuntats- la divideixen en tres trams, més llarg el que precedeix a l'altar major, amb una espècie de creuer a la capçalera compost per dues petites capelles laterals i l'absis semicircular cobert amb una volta de quadrant d'esfera. Els murs són de bon carreu. Disposa, com és habitual a les esglésies d'aquesta època a la comarca d'un pòrtic, similar en la seva planta als de les esglésies de Gazolatz i Larraia, però amb una factura més tosca, amb forts massissos.

## Comunicacions

Eskualdeko Hiri Garraioa/Transport Urbà Comarcal :
| Taxi Iruñerria |||
| Zona | B |
| Estaciones | |

## Festes i esdeveniments

Les festes patronals se celebren el cap de setmana més pròxim a Sant Miquel, que és el patró de la localitat.

## Referències

* ↑ Así lo estableció el art. 37.2. de la Ley Foral 6/1990, de 2 de julio, de la Administración Local de Navarra. Ese mismo año quedaron anulados los concejos que no cumplían esas condiciones.
* ↑ «SAGÜÉS - Auñamendi Eusko Entziklopedia» (en basc). aunamendi.eusko-ikaskuntza.eus. [Consulta: 4 gener 2020].
* ↑ GARCÍA GAÍNZA, M.C. (et. alt.): Catálogo Monumental de Navarra, vol. V*, Merindad de Pamplona, Adiós-Huarte Araquil. Pamplona, Gobierno de Navarra, Arzobispado de Pamplona, Universidad de Navarra, 1994, pp. 531-535.
# Aniksosaure

L'aniksosaure (Aniksosaurus, "llangardaix de primavera", en referència al període de l'any en què va ser trobat) és un gènere de dinosaure celurosaure que va viure en el que actualment és la província de Chubut, Argentina, al Cretaci mitjà (del Cenomanià al Turonià, fa uns 95 Ma). L'espècie tipus, Aniksosaurus darwini, va ser descrita per Martínez i Novas l'any 2006; va ser anomenada l'any 1995. El nom específic fa honor a Charles Darwin. Les restes tipus foren trobades a la formació de Bajo Barreal inferior de la Patagònia. L'aniksosaure feia uns 2 metres de longitud.

## Referències

* Martínez, R.D., and Novas, F.E. (2006). "Aniksosaurus darwini gen. et sp. nov., a new coelurosaurian theropod from the early Late Cretaceous of central Patagonia, Argentina." Revista del Museo Argentino de Ciencias Naturales, n.s. 8(2): 243-259.
# Abadia de la Canonja

L'Abadia de la Canonja és una obra gòtica de la Canonja (Tarragonès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici molt reformat d'origen gòtic tardà. Conserva nombrosos elements originals treballats a la manera pròpia dels edificis del gòtic civil. El carrer d'entrada a la plaça des del Raval passa per sota de l'edifici.

## Referències

* ↑ «Abadia de la Canonja». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 23 agost 2021].

## Enllaços externs

* «Abadia de la Canonja». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Arròs del Delta de l'Ebre

L'arròs del Delta de l'Ebre és un arròs qualificat amb Denominació d'Origen Protegida pel Departament d'Agricultura, Ramaderia i Pesca de la Generalitat de Catalunya. I a més, ratificat amb Denominació Específica pel Ministeri d'agricultura, Pesca i Alimentació i reconeguda per la CE.
Les terres regades a la desembocadura de l'Ebre que formen un delta amb característiques pròpies i diferents d'altres zones arrosseres, li confereixen una qualitat especial als arrosos cultivats en elles.
La zona de producció la configuren principalment els termes municipals de Deltebre i Sant Jaume i part dels de l'Aldea, Ampolla, Amposta, Camarles i Sant Carles de la Ràpita.
La Denominació d'Origen Protegida de l'arròs del Delta de l'Ebre segueix un exhaustiu procés de qualitat, des de la selecció de les llavors que se sembren als arrossars fins al seu envasat. La Cambra Arrossera del Montsià, situada al marge dret de l'Ebre (a Amposta) i Arrossaires del Delta de l'Ebre, situat al marge esquerre, són actualment les dues úniques entitats certificadores.
L'arròs que pot comercialitzar-se amb aquesta denominació és el procedent de diverses varietats, la principal de les quals és el bahia. La resta de varietats són: Tebre, Sénia, Fonsa, Bomba i Montsianell.
Es presenta exclusivament a la categoria extra (etiqueta vermella). Es pot envasar en caixa de cartró o bossa de plàstic, amb un pes net de 0'5, 1, 2 i 5 kg. L'arròs es comercialitza amb el seu distintiu i amb la marca Q.

## Referències

* ↑ Calls, Albert. Sa i català. Barcelona: Ara Llibres, 2014, p. 124-125. ISBN 978-84-15642--84-8.
* ↑ «Consell Regulador de la DOP Arròs del Delta de l'Ebre». Arxivat de l'original el 2016-01-11. [Consulta: 4 gener 2016].
* ↑ «Arròs del Delta de l'Ebre». Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 2016-03-17. [Consulta: 4 gener 2016].
# Al·legoria

L'al·legoria és un recurs literari consistent en una metàfora continuada. En un text, se substitueix un referent pel seu equivalent metafòric i tots els termes lligats al referent tenen una metàfora equivalent, de manera que es genera un text amb diversos nivells de lectura. El mot prové de dos termes en llengua grega clàssica: ἀλλή + ἀγορεύω, literalment 'un altre' + 'parlar', és a dir, parlar d'alguna altra cosa, llegir entre línies, sobreentendre una cosa que no és explícita en un context determinat.
També es diu al·legoria a un recurs molt relacionat, en el qual en comptes d'un referent s'usa un concepte abstracte com a símbol. L'edat mitjana era molt procliu a usar al·legories en les seves obres literàries, sobretot en textos religiosos. L'exemple màxim de novel·la al·legòrica és La Divina Comèdia del Dant.
En aquest sentit, es parla de lectura al·legòrica, afirmant d'un text que té una significació oculta més enllà de la literal o de la simple connotació. Els estudiosos, així, troben 4 nivells de lectura en la Bíblia: literal, tipològic, moral i anagògic, i aquests darrers trets són al·legòrics.
En l'art plàstic, poden aparèixer al·legories quan unes figures corporals suplanten idees, com per exemple una dea que fa de primavera, recurs molt usat en el barroc.

## Referències

* ↑ Lewis, C. S.. «2. Allegory». A: The Allegory of Love. Oxford University Press, 1936. ISBN 0192812203.

## Vegeu també

* Al·legoria de la caverna
* Pintura mitològica i al·legòrica.
Viccionari
# Animació limitada

L'animació limitada és una tècnica d'animació que simplifica els moviments descomponent-los en diferents parts mòbils, i evita haver-les de dibuixar de nou a cada fotograma. Aquest sistema permet escurçar els temps i costos de producció d'una sèrie animada. L'animació limitada permet l'ús de dibuixos realistes, art abstracte i simbolismes per crear moviments limitats que tenen el mateix efecte narratiu que una producció d'animació total. Els curtmetratges i llargmetratges de dibuixos animats creats per Walt Disney durant les dècades dels 1930 i 1940 són lloats per fer simulacions animades de la realitat, amb molt de detall per als moviments en cadascun dels seus fotogrames. Aquest estil d'animació, però, requereix molt de temps i consumeix més recursos a causa de l'alt grau de professionalisme que cal per part dels dibuixants animadors. Per això, entre els anys 60 i 80 aquesta tècnica va gaudir d'un renaixement i, juntament amb l'animació per a adults i infantil, va eclipsar el potencial dels dibuixos animats nord-americans.

## Procés

El procés d'animació limitada permet duplicar cel·les d'animació, donant com a resultat un baix nombre de quadres per segon separats. Si els fotogrames per segon d'una pel·lícula en cinema són 24 (en PAL 25 i en NTSC 30), les animacions posseeixen moviments amb 12, 8 o fins i tot 6 quadres per segon. El reduït nombre d'imatges per segon causa intermitència, o moviment "desigual", que és molt diferent a l'animació de la majoria de les pel·lícules o sèries de TV amb animació completa.
Les tècniques que s'utilitzen per a la producció massiva de dibuixos animats a un baix preu són:
* Reutilitzar seqüències animades per tal que el treball dels animadors sigui menor.
* No s'anima la totalitat del personatge, sinó que només es fa amb les parts del cos que tenen moviment en un fotograma en concret.
* Els elements visuals van en conjunt amb els elements d'àudio. L'humor verbal i el talent de veu són els factors més importants per poder donar-li emoció a la caricatura.

## Exemples

Alguns dibuixos animats que han fet bon ús de l'animació limitada són Gerald McBoing Boing, Mr. Magoo, El Xou de Rocky i Bullwinkle i Els Picapedra. L'anime japonès utilitza una tècnica mixta d'animació completa amb animació limitada, utilitzant la limitada en aquelles escenes amb diàlegs on els personatges romanen estàtics amb lleus moviments de pèl o roba en cicle i en les escenes on els personatges duen a terme accions gracioses, mentre l'animació total la utilitzen en aquelles escenes on hi ha una narrativa més ràpida, com per exemple baralles, persecucions, explosions, etc.

## Referències

* ↑ Universitat de les Illes Balears. «A». A: Lèxic bàsic de cinema (català-castellà-francès-anglès) ( PDF), octubre 2009, p. 20 (Lèxics Bàsics). ISBN 978-84-8384-099-3 [Consulta: 22 novembre 2024].
# Abamectina

L' Abamectina és un producte àmpliament utilitzat com a fàrmac i com a pesticida.

## Química

L'abamectina és una barreja d'avermectines que són compostos derivats de vins fermentats per bacteris del gènere Streptomyces avermitilis. L'abamectina és un producte de la fermentació natural d'aquest bacteri.

## Activitat

L'abamectina és un insecticida, així com un acaricida i un nematicida.

## Ús

L'abamectina s'utilitza per controlar insectes i àcars de plagues agronòmiques en la fruita, hortalisses i plantes ornamentals. L'abamectina també s'utilitza com un antihelmíntic veterinari.

## Referències

* ↑ «Abamectin». Extoxnet.(anglès)
# Arsenal Militar de Ferrol

L'Arsenal Militar de Ferrol són unes drassanes i base naval de gran importància per a la mar Cantàbrica, que es troba a la ciutat de Ferrol, a Galícia. Va ser construït al segle xviii amb la intenció de desenvolupar la política naval de Felip V i el seu secretari, el Marquès de l'Ensenada.
Les drassanes van ser durant molts anys el motor de la ciutat i la seva comarca. Actualment, és un sector en crisi però continua sent un dels punts amb major capacitat industrial (indústria pesant) de tota Galícia. Hi ha les drassanes de l'empresa pública Navantia, especialitzades en la construcció de vaixells de guerra, així com en la reparació de bucs de gran mida (petrolers, transbordadors...).
Tot el conjunt d'arquitectura militar va ser declarat bé d'interès cultural el 1994.

## Referències

* ↑ «RELACIÓN DE BENS DE INTERESE CULTURAL EN GALICIA». Xunta de Galicia. Consellaría de Cultura, Educación e Ordenanción Universitaria. [Consulta: 26 agost 2016].
# Joaquina Galarza de Larrea

Joaquina Galarza de Larrea (Guaranda, Equador, 1843 - Equador) va ser una lluitadora que va formar part de la gesta llibertària alfarista.

## Biografia

Va formar part de l'equip d'assessors d'Eloy Alfaro durant el període de lluites. Es va convertir en coronela pels seus mèrits de guerra el 6 d'agost de 1895, durant el combat de San José de Chimbo, a la província de Bolivar.
Va aportar els seus béns personals a la causa de les montoneras, fet que va fer que se li atorgués una pensió militar fins a la seva jubilació l'any 1912.

## Reconeixements

Un carrer del Districte Metropolità de Quito du el seu nom en el seu honor.

## Referències

* ↑ «La mujer en la jornada del 15 de Noviembre de 1922.» (en espanyol europeu). www.ecuadornoticias.org. Arxivat de l'original el 9 de agosto de 2018. [Consulta: 9 agost 2018].
* ↑ «Las guarichas, mujeres revolucionarias» (en espanyol europeu). elecuatoriano.net. Arxivat de l'original el 2019-05-22. [Consulta: 9 agost 2018].
* ↑ Telégrafo, El «La mujer en la gesta liberal alfarista» (en espanyol europeu). , 17-06-2011 [Consulta: 9 agost 2018].
# Salomé (Bonis)

Salomé, op. 100, és una obra de Mel Bonis, composta el 1909.

## Composició

Mel Bonis escriu dues verisons per Salomé: una per piano i l'altra per orquestra. Dedicada al M. Paul Locard, la versió per piano va ser publicada el 1909 per éditions Leduc i va ser reeditada l'any 2004 éditions Furore, així com la versió orquestral, però aquesta només va ser publicada pòstumament.

## Anàlisi

Salomé forma part d'un conjunt d'obres que descriuen grans heroïnes mitològiques. Aquestes peces mostren figures arquetípiques i permeten una reflexió en torn al lloc que ocupen les dones i el destí que els homes els reserven. Aquesta peça forma part d'un cicle pòstum : « dones llegendàries », que també inclou Mélisande, Ophélie, Viviane, Phoebe, Cléopatra, Écho, Desdèmona i Omphale « La seva interpretació requereix requisits tècnics avançats .
La versió orquestral de l'obra mostra un gran domini compositiu. El seu estil té connexió amb un orientalisme present en obres com Hérodiade de Jules Massenet, d'Édouard Lalo o, fins i tot, d'Ernest Reyer .

## Recepció

La pròpia compositora va interpretar l'obra el 1909, en un concert on també es van tocar obres de Cécile Simon i de Cécile Chaminade. Segons La Française, l'obra és descrita com una fantasia oriental
L'obra va tornar a ser interpretada l'any 1923 per Yvonne Herr-Japy .També va tornar a sonar el 26 de febrer de 1927, aquesta vegada, en mans de Marguerite Moreau-Leroy i al costat de Mélisande .

## Discografia

* Bonis: The Wounded Cathedral, Pianoworks, Veerle Peeters (piano), Et'Cetera, 2010

## Referències

* ↑ Jardin, 2020, p. 63.
* ↑ Jardin, 2020, p. 79.
* ↑ Jardin, 2020, p. 45.
* ↑ Jardin, 2020, p. 307.
* ↑ Jardin, 2020, p. 241.
* ↑ Jardin, 2020, p. 346.
* ↑ M. G. L. «La Française : journal de progrès féminin» (en francès). Gallica, 07-08-1909. [Consulta: 10 abril 2022].
* ↑ Jardin, 2020, p. 174.
* ↑ Jardin, 2020, p. 172.

## Bibliografia

* Jardin, Étienne. Mel Bonis (1858-1937) : parcours d'une compositrice de la Belle Époque, 2020. ISBN 978-2-330-13313-9. OCLC 1153996478.
# Anisat blanc

L'anisat blanc (Clitocybe fragrans) és una espècie de bolet pertanyent a la família de les tricolomatàcies.

## Descripció

* El barret, i en temps humit, és de color banya clar o ocraci pàl·lid i higròfan, mentre que, en assecar-se, és de color blanc pur. El marge presenta estries translúcides en els exemplars ben hidratats. Centre lleument umbilicat i de carn prima. Fa 2-4 cm de diàmetre.
* Les làmines són blanquinoses, una mica denses i lleugerament decurrents.
* El peu és del mateix color que el barret, amb toment miceliar blanc a la base.
* Olor clarament anisada, però menys forta que a Clitocybe odora.
* El color de l'esporada és no amiloide, d'un blanc pur (tot i que hi ha autors que descriuen esporades vermelloses) i les espores són ovals i fan 6,5-8,5 x 3,5-4,5 micròmetres.

## Hàbitat

És un bolet poc comú que apareix entre el setembre i el novembre (desembre a Califòrnia) als llocs herbosos i als boscos.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica i Europa (incloent-hi Gran Bretanya i Irlanda).

## Confusions amb altres espècies

Es diferencia d'altres congèneres de color clar per l'olor d'anís. Alguns autors separen Clitocybe fragrans i Clitocybe suaveolens. La bibliografia moderna els ha reunit, la qual cosa resulta raonable, ja que fins ara no s'ha pogut trobar cap diferència significativa. Les formes blanquinoses i pàl·lides de Clitocybe odora tenen un aspecte més robust i el barret umbilicat.

## Propietats medicinals

Té un efecte antitumoral, ja que els polisacàrids extrets del seu miceli i administrats per via intraperitoneal a ratolins blancs en una dosi de 300 mg per kg han demostrat inhibir el creixement d'alguns tipus de sarcomes i càncers en un 80%.

## Efecte tòxic

L'any 1974 es va descobrir que aquest bolet contenia muscarina, la qual actua sobre el sistema nerviós.

## Referències

* 1 2 3 4 Gerhardt, Ewald; Vila, Jordi; i Llimona, Xavier, 2000: Bolets dels Països Catalans i d'Europa. Manual d'identificació. Ediciones Omega, S.A, Barcelona. Pàg. 403. ISBN 84-282-1121-3
* 1 2 3 RogersMushrooms Arxivat 2008-10-12 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Asturnatura (castellà)
* ↑ Sociedad Micológica Extremeña Arxivat 2010-08-04 a Wayback Machine. (castellà)
* ↑ NatureSpot (anglès)
* ↑ Ohtsuka S., Ueno S., Yoshikumi C., Hirose F., Ohmura Y., Wada T., Fujii T., Takahashi E., 1973. Polysaccharides having an anticarcinogenic effect and a method of producing them from species of Basidiomycetes. UK Patent 1331513.
* ↑ Medicinal Mushrooms (anglès)

## Bibliografia

* Bigelow, H.E., 1982. North American Species of Clitocybe. Part I. J. Cramer: Vaduz, Liechtenstein. 280 p.
* Gregory, D., 2007. The genus Clitocybe of California. Masters Thesis. San Francisco State University.
* Noordeloos ME, Boekhout T, Vellinga EC, Arnolds EJM., 1988. Flora Agaricina Neerlandica: critical monographs on families of agarics and boleti occurring in the Netherlands, v. 3. CRC Press.

## Enllaços externs

* Species Fungorum (anglès)
* Mushroom Observer (anglès)
# Aeroport d'Alta

L'Aeroport d'Alta (noruec: Alta lufthavn noruec: ) (IATA:ALF, OACI:ENAT) és un aeroport internacional que presta servei a la ciutat d'Alta (Noruega), a la província de Finnmark, Noruega . Es troba a Elvebakken i Altagård, en la riba sud del Fiord d'Alta i en la desembocadura del riu Altaelva. L'any 2013 van passar per l'aeroport 353.051 persones, convertint-lo en el més transitat de Finnmark.
Norwegian Air Shuttle i Scandinavian Airlines són els seus principals operadors, amb vols regulars a Tromsø i Oslo. A més, Widerøe realitza vols a diversos aeroports regionals de Finnmark. També hi ha un nombre limitat de vols xàrter internacionals. Es va inaugurar el 4 de maig de 1963 amb rutes de Scandinavian Airlines cap a Oslo i els principals aeroports del nord, però no va ser fins al 1970 quan Widerøe va començar a volar a aeroports regionals. L'any 1990 la importància de l'Aeroport d'Alta es va incrementar en convertir-se en un hub per a la recentment creada SAS Commuter. Norwegian va començar a volar aquí l'any 2003 i es va inaugurar una nova terminal l'any 2009.

## Instal·lacions

Operat per l'empresa estatal Avinor, té una única pista d'aterratge alineada 11-29 —aproximadament est-oest— sense pista de rodatge. Tots dos sentits estan equipats amb un ILS de categoria I. L'edifici de la terminal té 5.000 m², capacitat suficient per a vols internacionals.

## Aerolínies i destinacions

| Aerolínies | Destinacions |
| Aegean Airlines | Chárter: La Canea |
| Balkan Holidays | Chárter: Burgas |
| Corendon Airlines | Chárter: Bodø, Milas-Bodrum |
| Norwegian Air Shuttle | Oslo-Gardermoen Estacional: Tromsø |
| Scandinavian Airlines | Oslo-Gardermoen, Tromsø |
| Widerøe | Båtsfjord, Hammerfest, Honningsvåg, Kirkenes, Lakselv, Mehamn, Sørkjosen, Tromsø, Vadsø |
# Arsenat de coure(II)

L'arsenat de coure(II) és un compost inorgànic, del grup de les sals, que està constituït per anions arsenat ${\ce {AsO4^{3-}}}$ i cations coure (2+) ${\ce {Cu^{2+}}}$, la qual fórmula química és ${\ce {Cu3(AsO4)2}}$.

## Propietats

L'arsenat de coure(II) es presenta en forma de pols de color blau a blau verdós. Cristal·litza en el sistema monoclínic, grup espacial P2$_1$/c, i s'ha calculat que té una densitat de 5,032 g/cm³. És insoluble en aigua. de manera natural hom el troba al mineral lammerita, i a la rollandita en forma de tetrahidrat ${\ce {Cu3(AsO4)2*4H2O}}$.

## Obtenció

S'obté per neutralització amb hidròxid de sodi ${\ce {NaOH}}$ de dissolucions de sulfat de coure(II) ${\ce {CuSO4}}$i òxid d'arsènic(V) ${\ce {As2O5}}$.

## Aplicacions

L'arsenat de coure(II) s'empra com a fungicida i en la preservació industrial de fusta.

## Referències

* 1 2 3 Handbook of copper compounds and applications. Nova York: Marcel Dekker, 1997. ISBN 0585364494.
* 1 2 Chemistry of arsenic, antimony, and bismuth. 1st ed. Londres: Blackie Academic & Professional, 1998. ISBN 075140389X.
* ↑ Environmental Mineralogy and Bio-Geochemistry of Arsenic. ISBN 9781614517979.