OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pablo Gago Montilla

Pablo Antonio Gago Montilla (Lleó (Castella i Lleó), 27 d'octubre de 1926 - 9 de novembre de 2016) va ser un pintor i artista lleonès, conegut per ser un dels precursors de l'art abstracte a Espanya i haver guanyat un Goya al millor disseny de vestuari.
Va passar la seva adolescència a Madrid, on va estudiar arquitectura, cinema i teatre, i es va fer amic de Carlos Saura, Antonio Saura i Miguel Narros. Allí es va aproximar a la "pintura bruta" de Jean Dubuffet i el 1946 va exposar a París, gràcies a la qual cosa va aconseguir una beca de l'Institut Francès de Belles Arts. Allí va estudiar amb el cubista André Lhote, Picasso, Miró, Dalí i Tàpies i s'aproximà al grup Space. També va estudiar enginyeria (carrera que mai va acabar) i va treballar un temps com oficinista i estibador al port de Gijón.
El 1953 va participar en l'Exposició d'Art Fantàstic de Madrid. Els seus quadres destaquen per la bidimensionalitat i el trencament del mur cromàtic. Gràcies a la influència de Paco Ignacio Taibo I va treballar en l'escenografia de diverses obres de teatre a Astúries.
En la dècada del 1960 s'estableix a Mèxic, on la seva obra s'aproxima a l'expressionisme cromàtic de Mark Rothko. Allí fou professor al Columbia College Panamericano. El 1977 va tornar a Espanya i va donar classes, entre altres lloc, a l'Escola Oficial de Cinematografia. Després va treballar com a figurinista a diverses sèries i programes de TVE com Paisaje con figuras (1984) i Si lo sé no vengo (1985-1988). El 1996 va guanyar el Goya al millor disseny de vestuari pel seu treball a la pel·lícula La leyenda de Balthasar el castrado.

## Referències

* ↑ La exposición “Espacios creativos” rinde un homenaje póstumo al pintor Pablo Gago, tamtampress, 8 de juny de 2017
* ↑ El rescate de un artista Arxivat 2019-11-03 a Wayback Machine., Diario de León, 10 de juny de 2017
* ↑ Manuel Palomino Arjona Pablo Gago Montilla A: Dramaturgia asturiana contemporánea, p. 115
* ↑ «Aproximación a la obra abstracta de Pablo Antonio Gago». Arxivat de l'original el 2013-07-15. [Consulta: 3 novembre 2019].
* ↑ La leyenda de Balthasar el castrado al web dels Premis Goya

## Enllaços externs

* Catàleg d'obres de Pablo Gago
# Josep Romeu Oliach

Josep Romeu Oliach (Tarragona, 1986) és un ex-cantautor català actiu principalment entre el 2006 i el 2014. Publica el seu primer disc Petjades el 2008 que presentava als Països Catalans, a Galícia i a Sardenya. El 2010 el solista eixampla el seu projecte amb altres instruments i poesia.
El 2011 va seguir el seu segon treball discogràfic, La mirada infinita, produït per Jesús Rovira, compositor de Lax'n'Busto. Tracta diferents temàtics: compromís social, personals i intimistes. Contràriament al primer treball, compta amb marcades influències literàries. Els organitzadors del festival Cançó necessària 2011 parlen d'una generació de cantautors que són «part important i activa de la renovació i el futur de la cançó catalana compromesa». Romeu és un habitual dels locals i dels actes de l'Esquerra Independentista. L'octubre 2012 participà en el Correllengua a Montferri, al Vendrell i a les Corts.

## Discografia

* La mirada infinita (Temps Record, 2011)
* Petjades (autoeditat, 2008)
* Maqueta (autoeditat, 2007)

## Referències

* ↑ «'Petjades' primer treball del cantautor Josep Romeu» Arxivat 2010-10-01 a Wayback Machine. presentació a Òmnium TV Arxivat 2013-01-22 a Wayback Machine., 21 de gener de 2009
* ↑ «Josep Romeu: Cantautor de proximitat. Una de les noves veus de la cançó d'autor tarragonina», enderrock, 22 d'agost 2011
* ↑ «El cantautor tarragoní Josep Romeu estrena un nou projecte barrejant música i poesia». pobleviu.cat. Pobleviu, 14-04-2010. Arxivat de l'original el 28 agost 2017. [Consulta: 26 febrer 2025].
* 1 2 A. Ginés i Sànchez, «'És natural que els primers llocs on s'actuï siguin els més propers i amb els quals hi ha més afinitats', L'Accent, n° 212, 11 de juny 2012
* ↑ Ignazi Arauz, «“Cal veure el got sempre mig ple i no mig buit”» Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., Rockdemà, 5 de gener de 2012
* ↑ Entrevista a Catalunya Ràdio en ocasió del llançament del segon disc. «Josep Romeu, cantautor, presenta el treball "La mirada infinita» Catalunya Ràdio, 9 d'octubre de 2011
* ↑ «Entrevista al cantautor Josep Romeu» Decibel, 7 de novembre de 2011
* ↑ «La Cançó necessària tanca la quarta edició del Cicle de Cants i Autors», Nació Digital, 27 d'octubre 2011
* ↑ «Setmana gran del Correllengua: la festa arriba a 25 pobles i barris», Ara, 18 d'octubre de 2012
* ↑ «Josep Romeu», Sona9, [consulta 22 de gener de 2013]
# Abellerol irisat

L'abellerol irisat (Merops ornatus), és un ocell de la família dels meròpids (Meropidae) molt semblant a l'abellerol comú d'Europa.

## Morfologia

Fan 19–24 cm de llargària, incloent-hi les llargues plomes centrals de la cua. Aspecte típic d'abellerol. Cara dorsal de les ales i part superior del dors verd brillant, mentre que la gropa i la part inferior de l'esquena és blava. Cara inferior de les ales i les remeres primàries de color vermellós, amb les puntes negres. Cua, de negra a morada, amb dues plomes centrals llargues, més en el cas dels mascles. Capell, coll i part superior del pit, de color groc clar. Ratlla negra a través de l'ull i sota aquesta una ratlla blava. Taca negra al pit.

## Hàbitat i distribució

Viu en terrenys oberts, manglars i boscos, especialment prop de l'aigua d'Austràlia continental. A l'hivern austral, la població del sud migra cap al nord, a Nova Guinea, Salomó, Sulawesi i les illes menors de la Sonda.

## Ecologia

Com altres abellerols, són aus molt socials. Fora d'època de cria, dormen junts en grans grups en matolls espessos o grans arbres. Mengen sobretot insectes voladors, amb predilecció per les abelles. Cacen des d'una talaia, on tornen amb la presa per treure-li el fibló amb el sac de verí. Pot menjar centenars d'abelles en un dia. També mengen vespes i altres insectes. La temporada de cria, al nord, és abans i després de la temporada de pluges, mentre que al sud va de novembre fins a gener. Sembla que les parelles s'associen per vida. La femella excava el cau per al niu mentre el mascle li porta l'aliment. La femella pon 3-7 ous blanc brillant, que cova durant 24 dies. Els joves romanen al niu uns 30 dies i són alimentats per ambdós pares, i encara per individus que no s'han aparellat o han perdut la parella.

## Referències

* ↑ Comissió dels Noms dels Ocells en Català. Diccionari dels ocells del món: Ocells no passeriformes. Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d'Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia
* ↑ del Hoyo J A Elliott; J Sargatal (2001) Distribució i moviments migratoris de l'abellerol irisat a GROMS Rev. 26-03-2011
# Alcipe bruna

L'alcipe bruna (Alcippe brunneicauda) és un ocell de la família dels alcipeids (Alcippeidae) que habita els boscos de Malaisia, Sumatra i Borneo.

## Referències

* ↑ «Alcipe bruna». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/12/2021(català)
# Antonio Saura Martín

Antonio Saura Martín (Sogorb, 1972) és un enginyer i polític valencià, alcalde d'Alaquàs (l'Horta Sud) des de 2019.
Llicenciat en enginyeria de telecomunicacions per la Universitat Politècnica de València l'any 1996, Saura s'incorpora a l'empresa privada com a enginyer. L'any 2001 obté la plaça de professor de secundària en l'especialitat de tecnologia.
En l'àmbit polític milita al Partit Socialista del País Valencià (PSPV-PSOE) i s'incopora a l'equip de govern de l'alcalde d'Alaquàs Jorge Alarte l'any 2003 com a regidor responsable de modernització. Renova l'acta de regidor a les successives eleccions de 2007, 2011 i 2015. L'any 2019 encapçala la candidatura del PSPV i aconsegueix l'alcaldia d'Alaquàs per majoria absoluta i el 2023 amb una majoria relativa, amb el suport de Compromís.

## Referències

* ↑ «El segorbino Toni Saura Martín, reelegido alcalde de Alaquás» (en castellà), 18-06-2023. [Consulta: 21 febrer 2025].
* ↑ «ANTIONIO SAURA MARTIN - Portal de la Transparencia». [Consulta: 21 febrer 2025].
* ↑ Andreu, T. «Toni Saura, investido alcalde de Alaquàs» (en castellà), 17-06-2023. [Consulta: 21 febrer 2025].
# Corona d'Elx

Corona d'Elx és un personatge probablement llegendari, creat a partir de la figura de Santa Corona màrtir. És venerada com a santa per l'Església catòlica, especialment a Elx.

## Llegenda

Segons alguns santorals, entre els quals el de Luitprand, Corona fou una monja benedictina en un monestir d'Illici, cap al segle VIII-IX, que destacà per la seva virtut i els miracles que tingueren lloc a la seva tomba. Segons aquestes fonts, era venerada com a santa a l'Orde de Sant Benet. La llegenda posterior la fa nascuda a Elx.
Les Acta sanctorum dels bol·landistes en situen la nota a continuació de les dels sants Víctor i Corona màrtirs egipcis, el mateix dia 24 d'abril, que era el dia que llavors se celebraven els dos màrtirs. És possible que es tracti d'una duplicació de personalitat hagiogràfica a partir d'algun culte antic als sants egipcis, que, en algun moment, es volgué explicar mitjançant l'elaboració d'una llegenda local. De fet, no hi ha cap dada històrica que fonamenti l'existència de la monja il·licitana, i a la regió no va existir cap comunitat benedictina com la citada a la llegenda. A l'altar de Sant Agatàngel de la Basílica Menor de Santa Maria d'Elx, on es venera Santa Corona, la imatge correspon a la Corona màrtir, la qual cosa confirmaria la confusió.

## Vegeu també

* Víctor i Corona

## Bibliografia

* Ioannes Bollandus, Jean Baptiste Carnandet, Daniel van Papenbroeck, Godefridus Hanschenius, L. M. Rigollot, Acta sanctorum. Ed. novissima. Vol. 12. Paris; Roma: V. Palmé, 1866. "Corona virgine, Victore ...", p. 267.
* Jacques Paul Migne, Patrologiae latina cursus completus ... series secunda. Vol. 136. Paris: Migne, 1853. col. 979-981.
* Ramón Rabre Jordá, http://preguntasantoral.blogia.com/2010/120501-santa-estefania-o-corona-ii..php Arxivat 2012-01-11 a Wayback Machine., Tus preguntas sobre los Santos, 2010.
# Paula Alós

Paula Alós (Mataró, 9 d'agost de 2006) és una presentadora de televisió i creadora de contingut audiovisual catalana. Es va donar a conèixer amb 10 anys d'edat per participar en l'any 2016 a la 4a edició del programa Masterchef Junior on es va proclamar guanyadora.
Des de petita va interessar-se pel mon de la cuina. Va aprendre de la seva mare que regentava un bar a Mataró. El do per la cuina la va porta a continuar en el mon de l'entreteniment i la gastronomia. Va seguir cuinant davant de les càmeres presentat el programa Manduka i el concurs Manduka Family al SX3. També va presentar el programa de Disney Channel España "Un, dos, ¡chef!" juntament amb Canco Rodríguez. Té més de 121.000 seguidors a Instagram. També ha escrit diversos llibres.

## Referències

* ↑ RTVE.es. «Paula, ganadora de MasterChef Junior 4 ¡Revive los mejores momentos de la gran final!» (en castellà), 17-01-2017. [Consulta: 18 gener 2024].
* ↑ «Paula Alós, la pequeña gran chef que sueña con la cocina de los Roca» (en castellà), 24-02-2017. [Consulta: 18 gener 2024].
* ↑ RTVE.es. «Los aspirantes de MasterChef Junior ya han dado el estirón. Así son ahora» (en castellà), 28-03-2023. [Consulta: 18 gener 2024].
* ↑ «Así es la vida de Paula tras ganar «MasterChef Junior»» (en castellà), 19-06-2017. [Consulta: 18 gener 2024].
* ↑ «Instagram». [Consulta: 18 gener 2024].
* ↑ «Llibres Paula Alós».
# Abellerol negre

L'abellerol negre (Merops gularis) és una espècie d'ocell de la família dels meròpids (Meropidae), que habita boscos i terres de conreu de l'Àfrica occidental i central. Amb color general negre, té la barbeta i la gola vermella. Al pit, unes ratlles blau clar, el mateix color que l'abdomen i una línia a sobre de l'ull. Amb plomes primàries vermelloses.

## Referències

* ↑ Comissió dels Noms dels Ocells en Català. Diccionari dels ocells del món: Ocells no passeriformes. Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d'Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia
# Antonio Guzmán Blanco

Antonio José Ramón de la Trinidad y María Guzmán Blanco (Caracas, Veneçuela, 20 de febrer de 1829 - París, França, 28 de juliol de 1899), conegut com L'Il·lustre Americà, va ser un militar, estadista, cabdill, diplomàtic, advocat i polític veneçolà, partícip i general durant la Guerra Federal i president del país en tres ocasions (1870-1877, 1879-1884, i 1886-1888).
Ha estat considerat com el més gran exemple o representació de l'Autócrata Il·lustrat, donada la seva innegable capacitat per promoure el progrés al seu país, la seva extraordinària preparació i el seu ampli bagatge cultural, però sempre amb la plena intenció de concentrar el poder en la seva persona, creant una extraordinària hegemonia política sobre el país que es va estendre durant gairebé dues dècades.
Va pertànyer al corrent denominat «Liberalisme Groc», el qual ell mateix desencadena i consolida al llarg de la seva hegemonia i que li va permetre estendre les seves influències polítiques fins als últims governs pertanyents a aquesta, com van ser els de: Juan Pablo Rojas Paúl, Raimundo Andueza Palacio, Joaquín Crespo i Ignacio Andrade, acabant amb la caiguda d'aquest últim en 1899, a causa de la Revolució Liberal Restauradora, que li permet a Cipriano Castro ascendir al poder.

## Bibliografia

* Analítica Arxivat 2005-04-04 a Wayback Machine.
* Analítica Arxivat 2005-04-04 a Wayback Machine.
* Appletons' Cyclopædia of American Biography
* Arias Amaro, Alberto (2004) Historia de la República Bolivariana de Venezuela.
* Arráiz Lucca, Rafael (2008) Historia Contemporánea de Venezuela.
* Encyclopædia Britannica, Inc.(2010) Encyclopædia Britannica. Biografia d'Antonio Guzmán Blanco.
* Cadena Capriles (2000) Cuadernos de la Historia de Venezuela. El Guzmanato. p.337- 352. Cadena Capriles. Caracas, Veneçuela.
* Grup Editorial Venelibros (2001) Nueva Historia de Venezuela. Grup Editorial Venelibros. Caracas, Venezuela.
* Grup Oceano (2000)Gran Enciclopedia del Siglo XXI. Grup Oceaano. Barcelona, Espanya.
* Herrera Luque, Francisco (2001) Los Cuatro Reyes de la Baraja. Editorial Grijalbo. Caracas, Veneçuela.

## Referències

* ↑ (Harrera Luque, Francisco (2001)Los Cuatro Reyes de la Baraja,El ascenso al Poder.p.102.2001)
* ↑ (Nueva Historia de Venezuela, 2001)
* ↑ (Historia de la República Bolivariana de Venezuela, 2004)
* ↑ (Historia Contemporánea de Venezuela, 2008.
* ↑ (Cuadernos de la Historia de Venezuela, 2000.
# Casa del Cotó

La casa del Cotó és un edifici situat a la Gran Via de les Corts Catalanes, 670 de Barcelona, catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C).

## Història i descripció

El 1879, l'industrial tèxtil Miquel Boada i Vilumara va encarregar a l'arquitecte Elies Rogent un edifici de planta baixa i dos pisos amb un estil neoclàssic academicista.
El 1958 va ser adquirit pel Gremi de Fabricants del Cotó (des del 1977 Asociación Industria Textil Algodonera, AITPA), a través de la societat Inmobiliaria Textil Algodonera SA, que va encarregar-ne la reforma i ampliació a l'arquitecte Nicolau Rubió i Tudurí per a convertir-lo en la seva seu, amb la remunta de tres pisos. Mentre que la façana principal té pilastres corínties, la del pati d'illa es resol mitjançant una sèrie de galeries amb grans persianes de llibret. A l'interior, destaca la gran escala central, suspesa de l'últim pis per tirants i construida amb materials moderns (ferro, fusta, alumini i goma).
A principis del segle xx va ser transformat en un hotel de 83 habitacions amb el nom de Cotton House, a càrrec dels arquitectes César Huerta i Lázaro Rosa-Violán.

## Notes

* ↑ De fet, el seu mestre Le Corbusier deia que li apasionava l'arquitectura de l'Eixample vista des del darrere.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa Miguel Boada». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Miguel Boada i Vilamara. Gran Vía de les Corts Catalanes 670. Edificar en el solar». Q127 Foment 130 I. AMCB, 21-07-1879.
* 1 2 3 4 Ureta, Josep-Maria «Algodón ecléctico». El Periódico de Catalunya, 28-10-2017.
* ↑ «Cotton House». AITPA, 27-10-2017.
* 1 2 «Casa del Cotó». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.

## Vegeu també

* Casa Magarola

## Enllaços externs

* «Casa del Cotó». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Alció de collar

L'alció de collar o alció de collar blanc (Todiramphus chloris) és una espècie d'ocell de la família dels alcedínids (Alcedinidae) que habita manglars, costes i ciutats a la costa del Mar Roig, localment al Golf d'Aden, costa occidental i est de l'Índia, Indoxina, Malaca, illes Andaman i Nicobar, arxipèlag Malai, Filipines, Nova Guinea, Marianes, República de Palau, Fiji, Samoa i costa septentrional d'Austràlia des del nord-oest d'Austràlia Occidental cap a l'est fins Nova Gal·les del Sud.

## Referències

* ↑ Alció de collar blanc a CERCATERM Rev. 28/04/2012
# Roger Raveel

Roger Raveel va ser un pintor, escultor i gràfic belga. Va néixer el 15 de juliol de 1921 a Machelen-aan-de-Leie (Zulte) i va morir el 30 de gener de 2013 a Deinze. Va estudiar a l'acadèmia municipal de Deinze i a l'Acadèmia Reials de Belles Arts de Gant. El seu estil va evolucionar de la pintura abstracta fins a la figurativa. A l'estació «Merode» del metro de Brussel·les ha fet una pintura mural monumental.

## Obres

* Genesis (1984), 33 estampes que il·lustren 33 poemes d'Hugo Claus
* Galeria d'obres del Museu Raveel a MachelenArxivat 2012-11-08 a Wayback Machine.

## Reconeixement

* 1958, 1960, Prijs voor de Jonge Belgische Schilderkunst (Premi de la Pintura Jova de Bèlgica)
* 1962: Europaprijs (1962),
* 1982 Internationale Joost vanden Vondelprijs (Premi internacional Joost van den Vondel),
* 1992 Gouden Erepenning van de Vlaamse Raad (Medalla d'or del Consell de Flandes)
* 1996 Premi Van Acker
* El 1995, el rei dels belgues Balduí l'anobli amb el títol de cavaller.
* El 1999 va inaugurar-se el Museu Raveel a la seva vila natal, dissenyat per l'arquitecte Stéphane Beel.

## Referències

* ↑ Roger Raveel» Arxivat 2014-03-30 a Wayback Machine., fitxa biogràfica al Nederlands Instituuut voor Kunstgeschiedenis (RKD) (Institut neerlandès d'història de l'art)
* ↑ «Obituary: Belgian Painter Roger Raveel (1921-2013)» (anglès), The Bulletin, 30 de gener del 2013
* ↑ «De Kunstenaar» Arxivat 2014-03-30 a Wayback Machine., fitxa biogràfica al web del Museu Raveel
* ↑ Fidela Frutos Schwöbel & Jaume Valor, «Mitgeres - Party Wals», Quaderns d'arquitectura i d'Urbanisme, pàgines 30-31
# Llegenda

Una llegenda és un relat sobre fets extraordinaris que és narrat d'acord amb un pacte comunicatiu de versemblança i que suscita entre els interlocutors actituds d'aprovació, dubte, escepticisme o negació.

## Tipus

Com a gènere del folklore comprèn relats variats pel que fa a la temàtica i els seus protagonistes. Es pot parlar de llegenda contemporània, d'ànimes, de tresors, demònica, màgica, sacra, satànica, sobre personatges i fets històrics. També ha tingut un tractament des de la historiografia i la literatura culta.

### Llegenda contemporània

Llegenda que tracta sobre temes actuals i serveix per gestionar les pors i inseguretats humanes.

### Llegenda d'ànimes

Llegenda que protagonitzen ànimes en pena i ànimes condemnades que volen redimir-se per descansar en pau, com per exemple la del Comte Arnau.

### Llegenda de tresors

Llegenda sobre l'obtenció de tresors amagats que poden estar custodiats per éssers extraordinaris.

### Llegenda demònica

Una llegenda demònica és protagonitzada per personatges que intermedien entre el món real i el món sobrenatural com són les encantades, les dones d'aigua, els follets, els menairons, els dimonis boiets o altres.

### Llegenda màgica

Llegenda sobre la confrontació entre personatges humans, en què un dels quals té un poder sobrenatural.

### Llegenda sacra

Llegenda protagonitzada per un personatge de la religió oficial amb capacitat per a realitzar miracles i resoldre així els conflictes dels humans.

### Llegenda satànica

Llegenda on un personatge humà s'enfronta al Diable.

### Llegenda sobre personatges i fets històrics

Llegenda sobre un personatge històric que posa de manifest la seva valentia i el seu coratge a través de fets extraordinaris.

## Vegeu també

* Llegenda de l'Encantada.
* Festival de Llegendes de Catalunya.

## Referències

* ↑ Pujol, Josep M. (1991-1992): «Folklore narratiu: la rondalla i la llegenda». Dins De la literatura popular a la literatura culta. Seminari El Gust per la Lectura (curs 1991-1992). Generalitat de Catalunya / Departament d'Ensenyament / Direcció General d'Ordenació i Innovació Educativa / Servei d'Ensenyament del Català, p. 74. Inclòs dins Oriol, Carme; Emili Samper (eds.) (2013): Això era i no era. Obra folklòrica de Josep M. Pujol. Tarragona: Publicacions URV, p. 283, 284. (Consulta)
* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.34. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 3 desembre 2014].
* 1 2 3 4 5 Oriol, Carme (2002): Introducció a l'etnopoètica. Teoria i formes de folklore en la cultura catalana. Valls: Cossetània, p. 69-76.
* ↑ Pujol, Josep M. [1986]: «Històries extraordinàries». Dins Carme Oriol i Emili Samper (eds.) (2013): Això era i no era. Obra folklòrica de Josep M. Pujol. Tarragona: Publicacions URV, p. 272. (Consulta)
* 1 2 Llegenda d'ànimes, TermFolk

## Enllaços externs

* Festa.cat: Històries i llegendes de Catalunya
Viccionari
# Cova de Covalanas

La Cova de Covalanas és una cavitat situada prop de Ramales de la Victoria, Cantàbria, a Espanya. El seu accés es troba a uns 700 m de la carretera N-629, en una paret formada pel riu Calera. Està inclosa en la llista del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO des de juliol de 2008, dins del lloc «Cova d'Altamira i art rupestre paleolític del Nord d'Espanya» (en anglès, Cave of Altamira and Paleolithic Cave Art of Northern Spain).
La cova és una de les que componen la zona arqueològica de Ramales, que conformen una unitat d'acord amb la seva cronologia, tipologia i situació i defineixen un aspecte destacat de la cultura càntabra.
Va ser descoberta, com tantes altres a la zona, per Hermilio Alcalde del Río i Lorenzo Serra, l'any 1903. El 1906 es fan les primeres publicacions, signades únicament per Alcalde del Río, i 5 anys més tard, el 1911, es fan nous escrits, aquesta vegada signats pels dos descobridors i per Henri Breuil. La cova aviat es va fer famosa, i el 1924 és declarada Monument Nacional. En l'actualitat segueix sent estudiada per la Universitat de Cantàbria.
La cova com a tal té un gran abric per boca, i des d'aquí sorgeixen dues galeries pràcticament paral·leles. La de la dreta-segons es baixa-és la que conté les manifestacions rupestres que han fet famosa a la cova. Des del punt de vista espeleològic aquesta galeria no té amb prou feines formacions i, per tant, no té interès en línies generals.
La galeria de la dreta conté un gran nombre de figures vermelles, entre les quals predominen les cérvoles, de diverses grandàries i orientades tant cap a dins com cap a fora de la cova. La tècnica per realitzar-les, en general, és el tamponat. A més de les gairebé 20 cérvoles, hi ha un cavall, un ren, algunes parts d'animals sense identificar com un cap o un dors i alguns signes el significat dels quals desconeix.
La cova està oberta al públic general, en grups molt limitats de 7 persones com a màxim, i compta amb un servei de guia.

## Referències

* 1 2 «Cuevas Prehistóricas de Cantabria» (en (castellà)). culturadecantabria.com. Arxivat de l'original el 10 de setembre 2012. [Consulta: 20 novembre 2012].
* ↑ «Cueva de Covalanas - Covalanas Cave» (en anglès). spain.info. Arxivat de l'original el 22 de febrer 2013. [Consulta: 20 novembre 2012].