OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gran Premi de Sud-àfrica del 1979

Resultats del Gran Premi de Sud-àfrica de Fórmula 1 de la temporada 1979, disputat al circuit de Kyalami el 3 de març del 1979.

## Resultats

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 12 | Gilles Villeneuve | Ferrari | 78 | 1h 41' 49. 96 | 3 | 9 |
| 2 | 11 | Jody Scheckter | Ferrari | 78 | + 3.42 s | 2 | 6 |
| 3 | 4 | Jean - Pierre Jarier | Tyrrell - Ford | 78 | + 22.11 s | 9 | 4 |
| 4 | 1 | Mario Andretti | Lotus - Ford | 78 | + 27.88 s | 8 | 3 |
| 5 | 2 | Carlos Reutemann | Lotus - Ford | 78 | + 1' 06.97 min. | 2 |
| 6 | 5 | Niki Lauda | Brabham - Alfa Romeo | 77 | + 1 Volta | 4 | 1 |
| 7 | 6 | Nelson Piquet | Brabham - Alfa Romeo | 77 | + 1 Volta | 12 | |
| 8 | 20 | James Hunt | Wolf - Ford | 77 | + 1 Volta | 13 | |
| 9 | 28 | Clay Regazzoni | Williams - Ford | 76 | + 2 Voltes | 22 | |
| 10 | 8 | Patrick Tambay | McLaren - Ford | 75 | + 3 Voltes | 17 | |
| 11 | 29 | Riccardo Patrese | Arrows - Ford | 75 | + 3 Voltes | 16 | |
| 12 | 30 | Jochen Mass | Arrows - Ford | 74 | + 4 Voltes | 20 | |
| 13 | 14 | Emerson Fittipaldi | Fittipaldi - Ford | 74 | + 4 Voltes | 18 | |
| Ret | 31 | Hector Rebaque | Lotus - Ford | 71 | Motor | 23 | |
| Ret | 16 | René Arnoux | Renault | 67 | Pneumàtics | 10 | |
| Ret | 27 | Alan Jones | Williams - Ford | 63 | Suspensions | 19 | |
| Ret | 7 | John Watson | McLaren - Ford | 61 | Encesa | 14 | |
| Ret | 9 | Hans Joachim Stuck | ATS - Ford | 57 | Accident | 24 | |
| Ret | 15 | Jean Pierre Jabouille | Renault | 47 | Motor | 1 | |
| Ret | 26 | Jacques Laffite | Ligier - Ford | 45 | Accident | 6 | |
| Ret | 3 | Didier Pironi | Tyrrell - Ford | 25 | Accelerador | 7 | |
| Ret | 18 | Elio de Angelis | Shadow - Ford | 16 | Accident | 15 | |
| Ret | 25 | Patrick Depailler | Ligier - Ford | 4 | Accident | 5 | |
| Ret | 17 | Jan Lammers | Shadow - Ford | 2 | Accident | 21 | |
| NVQ | 22 | Derek Daly | Ensign - Ford | | | | |
| NVQ | 24 | Arturo Merzario | Merzario - Ford | | | | |

## Altres

* Pole: Jean Pierre Jabouille 1' 11. 80
* Volta ràpida: Gilles Villeneuve 1' 14. 412 (a la volta 23)

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-02-09. [Consulta: 9 abril 2010].
# Leonardo Costa Lesage

Leonardo Costa Lesage (València, 2003) és un estudiant i matemàtic espanyol i participant de la Olimpíada Internacional de Matemàtiques.
Leonardo va estudiar a l'IES Pere Boïl, de Mislata. El 2017, va participar en l'Olimpíada Matemàtica Nacional a Valladolid. El seu interès per les matemàtiques va créixer en entrar al programa Estalmat. El 2019 va ser seleccionat per als World Science Scholars. El 2019, 2020 i 2021, va participar en l'Olimpíada Internacional de Matemàtiques. Estudia matemàtiques i enginyeria física al CFIS.

## Referències

* ↑ Montaner, Rafel. «Un valenciano, el mejor en Matemáticas» (en castellà), 23-03-2019. [Consulta: 21 desembre 2022].
* ↑ FESPM. «Valladolid 2017: Cuadro de honor – FESPM» (en castellà). [Consulta: 21 desembre 2022].
* ↑ Villasante, Mar. «Seis oros españoles buscan la medalla en la Olimpiada Internacional de Matemática» (en castellà). Matbus. Biblioteca de Matemáticas de Sevilla, 11-07-2019. [Consulta: 21 desembre 2022].
* ↑ Tanner, Elliott. «Elliott Named World Science Scholar» (en anglès). Arxivat de l'original el 21-12-2022. [Consulta: 21 desembre 2022].
* ↑ «Dos estudiantes de Bachillerato de la Comunitat, bronce en la Olimpiada Internacional de Matemáticas» (en castellà), 28-09-2020. [Consulta: 21 desembre 2022].
# Lisandro Alonso

Lisandro Alonso (Buenos Aires, 2 de juny de 1975) és un director i guionista de cinema argentí. També ha treballat de productor, editor i ajudant de direcció. Dos dels seus films han estat seleccionats al Festival Internacional de Cinema de Toronto, i ha estat premiat al Festival de Cinema de Gijón el 2008.

## Trajectòria

Lisandro Alonso va estudiar a la Fundació Universitat del Cinema (FUC). Va treballar com a productor de cinema i ajudant de direcció, abans de passar a la direcció.
Des de 2001 ha dirigit quatre films dels quals també és guionista: La libertad, Los muertos (seleccionada al Festival Internacional de Cinema de Toronto de 2004), Fantasma i Liverpool (seleccionada al Festival Internacional de Cinema de Toronto de 2008).
El 2008 va guanyar, amb la pel·lícula Liverpool, el premi Principat d'Astúries al millor llargmetratge del Festival de Cinema de Gijón.

## Característiques del seu cinema

El cinema de Lisandro Alonso s'inscriu dins de l'anomenat cinema independent o indie, de plantejaments radicals i sense concessions al cinema entès com a producte. La construcció de les seves pel·lícules es basa en un ritme emocional, de caràcter intimista.
Les seqüències, amb plànols fixos i mantinguts, permeten participar en l'espectador a través de l'emoció i reconèixer la identitat humana dels personatges. El ritme i les imatges de les seves pel·lícules freguen les tècniques documentals. El paisatge, interior o exterior, és un element més de les seves pel·lícules. Els personatges vaguen per l'espai proposat pel director a la recerca del sentit de la seva vida.

## Filmografia

* 2001 - La libertad
* 2004 - Los muertos
* 2006 - Fantasma
* 2008 - Liverpool
* 2014 - Jauja

## Premis

* 2005 - Los muertos - Premi 'Czech TV' (Independent Camera)
* 2008 - Liverpool - Premi Principat d'Astúries al millor Llargmetratge del Festival de Cinema de Gijón

## Referències

* ↑ «Lisandro Alonso». Xcèntric. (CCCB). [Consulta: 19 novembre 2015].
* ↑ http://www.trendesombras.com/articulos/?i=39 Arxivat 2009-03-18 a Wayback Machine. Entrevista a Lisandro Alonso
# Lorenzo Muelas Hurtado

Lorenzo Muelas Hurtado (Silvia, Cauca, 9 de juliol de 1938) és un polític, activista i líder indígena colombià, membre de l'ètnia guambiana, del Cauca. Queixals va ser un dels líders indígenes que van participar en l'Assemblea Nacional Constituent en 1991, juntament amb Francisco Rojas Birry i Alfonso Peña Chepe.

## Biografia

Pertany al poble Misak (guambià), nascut a El Gran Chimán, de Silvia (Cauca). Va liderar lluites contra la "terrajería", que feia dels pobles indígenes serfs dels terratinents. Va ser escollit a l'Assemblea Constituent de 1991, amb 20.083 vots.
Va cofundar i va ser militant del Comitè Regional Indígena de Colòmbia (CRIC), i del partit polític derivat d'aquest: Autoritats Indígenes de Colòmbia (AICO). Per aquest partit va ser elegit senador entre 1994 i 1998 amb 270.000 vots. El 2006 va ser escollit com a governador de Guambia, màxim càrrec de la seva comunitat.
Ha estat panelista en diversos esdeveniments relacionats amb identitat indígena a Colòmbia, a més de continuar en la militància de l'AICO. També és cronista del conflicte armat, treball que va publicar en el seu llibre La fuerza de la gente: juntado recuerdos sobre la terrajería en Guambía, Colombia, del 2005.

## Referències

* ↑ «Lorenzo Muelas y el Constitucionalismo indígena».
* ↑ Semana. «Lorenzo Muelas regresó a la tierra» (en español), 02-07-2016. [Consulta: 20 febrer 2021].
* ↑ Tiempo, Casa Editorial El. «LORENZO MUELAS ARADO POLÍTICO» (en español), 05-11-1990. [Consulta: 20 febrer 2021].
* ↑ M, Wilmar Riascos. «Centro Virtual Isaacs: Lorenzo Muelas: historia de una lucha que continúa» (en espanyol europeu). [Consulta: 20 febrer 2021].
* ↑ «LA CONSTITUCIÓN DE 1991 Y LOS INDÍGENAS» (en castellà), 24-10-2016. [Consulta: 20 febrer 2021].
* ↑ «Lorenzo Muelas - Enciclopedia | Banrepcultural». [Consulta: 14 febrer 2021].
* ↑ «Entrevista al dirigente indígena colombiano Lorenzo Muelas Hurtado» (en francès). [Consulta: 20 febrer 2021].
* ↑ Semana. «El constituyente Lorenzo Muelas» (en español), 04-04-2009. [Consulta: 20 febrer 2021].
* ↑ «La fuerza de la gente: juntando recuerdos sobre la terrajería en Guambía-Colombia» (en castellà). [Consulta: 14 febrer 2021].
# Manguinhos

Manguinhos és un barri amb infrahabitatges de la Zona Nord de la ciutat de Rio de Janeiro, al Brasil. Acull el Pavelló Moresco, un dels pocs edificis en estil neomoresc al Brasil. El barri destaca també pels seus alts nivells de violència, es troba prop del barri de Bonsucesso.
El seu HDI el 2000 era de 0,726, el 122è entre les 126 regions analitzades en la ciutat de Rio de Janeiro.

## Administració

Manguinhos va ser instituït com a bairro el 23 juliol de 1981 com a part de la Regió Administrativa X - Ramos del municipi de Rio de Janeiro.

## Pacificació

Almenys 2.042 agents de seguretat, compresa la policia i els marines, van participar en l'operació de Pacificazione de Manguinhos, que marca la fase d'ocupació de la comunitat de Manguinhos. L'acció va començar a les 5.00 del diumenge 14 d'octubre de 2012 i va finalitzar a les 6:30 i va ser pacífica.
Gairebé 900 policies de la Policia Militar, entre els quals el Batalló per operacions especials de policia, el Batalhão de Choque, i la unitat Aereo-Marítima, amb suport d'efectius i blindats dels marines, van ocupar la comunitat de bon matí. Al voltant un centenar d'agents i un helicòpter de la Policia Federal van participar en l'operació de Pacificació de Manguinhos, amb operacions integrades amb la Policia Militar. El 16 de gener de 2013 la comunitat va començar a ser ocupada pel 29 UPP.

## Referències

* ↑ «Bairros do Rio» (en portuguès).
* ↑ «Fórum discute mobilização contra violência em Manguinhos».
* ↑ «Estabelece a denominação, a codificação e a delimitação dos bairros da Cidade do Rio de Janeiro» (en portuguès). Prefeitura do Rio de Janeiro - Secretaria Municipal de Urbanismo.

## Bibliografia

* Coarcy, Vivaldo. Itatiaia. Memória da Cidade do Rio de Janeiro (en portuguès), 1988, p. 401. ISBN 85-319-0221-5.
# Núria Solé i Ventura

Núria Solé i Ventura (Barcelona 1901 - 1994) va ser una esmaltadora de vidre i ceramista catalana.

## Biografia

Filla del diputat a les Corts Joan Solé i Pla i d'Àngela Ventura Maymó, cap a 1919 va estudiar dibuix a l'Acadèmia Baixas del carrer del Pi de Barcelona, junt amb la seva germana Euda Solé i Amèrica Cardunets, amb qui formarien una gran amistat. Les tres van ampliar estudis a l'Escola Superior dels Bells Oficis de Barcelona cap al 1920, matriculant-se en l'assignatura d'arts de la terra i esmalt sobre vidre que impartia el ceramista Francesc Quer.
L'any 1921 les tres artistes es van donar a conèixer, com a alumnes de Francesc Quer a les Galeries Laietanes, exposant vidres esmaltats i ceràmica. Aquesta exposició conjunta de les tres dones a les Galeries Laietanes, amb el seu mestre, es va anar repetint cada dos anys com a mínim fins al 1929.
El 1925 les tres van participar en l'Exposició Internacional d'Arts Decoratives de París, on Amèrica va obtenir una medalla. El mateix any exposaven a l'Ateneu Gironí junt amb Alexandre Cardunets, pare d'Amèrica.
El 1926 les tres amigues, junt amb Alexandre Cardunets, van oferir una exposició de fotografies, dibuixos i vidres esmaltats a l'Ateneu Igualadí de la Classe Obrera, amb motiu de la diada de Sant Jaume. L'any següent van participar en l'exposició pro-monument Garreta que es va fer a la Sala Parés. L'abril de 1929 exposaven els seus vidres a la Sala Parés i aquell mateix any van participar en l'Exposició Internacional de Barcelona del 1929.
A finals de 1939, acabada la Guerra Civil, les dues germanes es van exiliar, junt amb els pares. Primer van viure a Barranquilla, Colòmbia i després a Veneçuela. Núria Solé va tornar a Barcelona l'any 1948, a temps de salvar de la subhasta les propietats de la família, i la seva germana Euda ho va fer cap al 1957.

## Referències

* ↑ Miscel·lània en homenatge a Joan Ainaud de Lasarte. vol. 2. Museu Nacional d'Art de Catalunya, Institut d'Estudis Catalans i Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1999, p. 237. ISBN 84-7826-970-3.
* ↑ Repertori d'exposicions individuals d'art a Catalunya (fins a l'any 1938). Institut d'Estudis Catalans, Memòries de la Secció Històrico-Arqueològica, LI, 1999, p. 81, cat. 539-543. ISBN 84-7283-444-1.
* 1 2 Repertori de catàlegs d'exposicions col·lectives d'art a Catalunya (fins a l'any 1938). Institut d'Estudis Catalans, Memòries de la Secció Històrico-Arqueològica, LIX, 2002, p. 146 i 156. ISBN 84-7283-661-4.
* ↑ L'Esquella de la Torratxa, 26-04-1929, p. 259.
* ↑ «Desaparició i reaparició del símbol». Museu d'Història de Catalunya. [Consulta: 3 febrer 2020].
# Gran Premi de Sud-àfrica del 1985

Resultats del Gran Premi de Sud-àfrica de Fórmula 1 de la temporada 1985, disputat al circuit de Kyalami el 19 d'octubre del 1985.

## Resultats

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 5 | Nigel Mansell | Williams - Honda | 75 | 1h 28' 22. 866 | 1 | 9 |
| 2 | 6 | Keke Rosberg | Williams - Honda | 75 | + 7.572 s | 3 | 6 |
| 3 | 2 | Alain Prost | McLaren - TAG | 74 | + 1 Volta | 9 | 4 |
| 4 | 28 | Stefan Johansson | Ferrari | 74 | + 1 Volta | 16 | 3 |
| 5 | 17 | Gerhard Berger | Arrows - BMW | 74 | + 1 Volta | 11 | 2 |
| 6 | 18 | Thierry Boutsen | Arrows - BMW | 74 | + 1 Volta | 10 | 1 |
| 7 | 3 | Martin Brundle | Tyrrell - Renault | 73 | + 2 Voltes | 17 | |
| Ret | 11 | Elio de Angelis | Lotus - Renault | 52 | Motor | 6 | |
| Ret | 29 | Pierluigi Martini | Minardi - Motori Moderni | 45 | Radiador | 20 | |
| Ret | 1 | Niki Lauda | McLaren - TAG | 37 | Turbo | 8 | |
| Ret | 4 | Philippe Streiff | Tyrrell - Renault | 16 | Accident | 19 | |
| Ret | 12 | Ayrton Senna | Lotus - Renault | 8 | Motor | 4 | |
| Ret | 27 | Michele Alboreto | Ferrari | 8 | Turbo | 15 | |
| Ret | 7 | Nelson Piquet | Brabham - BMW | 6 | Motor | 2 | |
| Ret | 20 | Piercarlo Ghinzani | Toleman - Hart | 4 | Motor | 13 | |
| Ret | 19 | Teo Fabi | Toleman - Hart | 3 | Motor | 7 | |
| Ret | 8 | Marc Surer | Brabham - BMW | 3 | Motor | 5 | |
| Ret | 24 | Huub Rothengatter | Osella - Alfa Romeo | 1 | Part elèctrica | 21 | |
| Ret | 22 | Riccardo Patrese | Alfa Romeo | 0 | Accident | 12 | |
| Ret | 23 | Eddie Cheever | Alfa Romeo | 0 | Accident | 14 | |
| NVS | 33 | Alan Jones | Lola - Hart | 0 | Retirat | 18 | |

## Altres

* Pole: Nigel Mansell 1' 02. 366
* Volta ràpida: Keke Rosberg 1' 08. 149 (a la volta 74)

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-02-18. [Consulta: 26 abril 2010].
# Teatre grotesc

El teatre grotesc és un estil teatral naturalista que reflecteix una realitat entre còmica i tràgica, segons com el va definir el dramaturg italià Luigi Pirandello per a definir el seu propi estil teatral.
El grotesc teatral guarda afinitat amb l'espantall, forma dramàtica creada per l'espanyol Ramón del Valle Inclán, amb obres com "Luces de Bohèmia" i Les banyes de don Friolera. Valle Inclán va explicar que l'espantall tempta de mostrar la realitat en un mirall distorsionant per a provocar la reflexió de l'espectador.

## Etimologia

El mot "grotesc" deriva de l'italià grottesco que deriva de grotta, amb el sentit "de les grutes", i designa, en arquitectura, a l'estil o adorn que imita l'aspror de les roques. En general s'aplica a les escenes o gestos ridículs, xarons, vulgars o absurds. De fet, els primers usos del terme italià «grottesco» feien referència a les figures estrafolàries d'algunes pintures rupestres. A partir d'este ús inicial, l'adjectiu "grotesc" s'aplicà a persones que, pel seu aspecte o absurditat, feien riure; i, eixamplant-ne encara més el significat, passà a usar-se també per a qualificar gestos, situacions o comportaments que produïen una forta sensació d'estranyesa o de ridícul. En la terminologia artística, s'ha produït una substantivació de "grotesc" per a referir-se a un motiu ornamental pictòric o ceràmic, generalment constituït per la combinació d'elements vegetals, figures humanes i animals mitològics que s'entrellacen capritxosament.

## Teatre sud-americà

A Argentina i Uruguai, en castellà, s'usa la paraula grotesco per a designar el teatre derivat del sainet i el vodevil.
És un tipus de representació de començaments del segle xx que mostra la vida dels immigrants en els inquilinatos (conventillos), amb pinzellades caricaturesques degudes a la sorna amb què els criolls solien veure italians, espanyols, russos o àrabs, arribats en onades des de la dècada de 1880. Aquests personatges s'amuntegaven en cambres barates que generalment compartien un pati. Alguns dels autors de sainet tanmateix eren fills d'aquests immigrants. La peça més destacada d'aquest estil ha estat El conventillo de la Coloma, d'Alberto Vacarezza, l'escenari principal de la qual és precisament el pati del inquilinato.
En la dècada dels anys 20, el dramaturg Armant Discépolo va introduir un tomb dramàtic i ombrívol en la focalització d'aquests ambients i va crear el que ell mateix va anomenar "grotesc crioll". Les obres "Mustafá", "Giácomo", "Babilònia", "Stéfano", "Cremona" i "Rellotger", estrenades entre 1921 i 1934, són tragicomèdies representatives d'una dramatúrgia que va influir en autors posteriors, com Roberto Cossa, Osvaldo Dragún, Carlos Gorostiza i Griselda Gambaro.
# Aspar (militar)

Aspar o Flavi Ardabur Aspar (en llatí: Flavius Ardabur Aspar) va ser un patrici d'ascendència alana i goda. Era magister militum a l'Imperi Romà d'Orient, i també va ser cònsol. Sota els emperadors Teodosi II el Jove i Marcià va combatre contra els vàndals, els perses a Armènia, i els huns als Balcans.
Era fill del també magister militum Ardabur, que va ser cònsol en temps de Teodosi II. Des de molt jove va acompanyar al seu pare en nombroses expedicions militars. Va anar amb ell a l'expedició de l'any 424 organitzada per derrotar a l'usurpador Joan el Secretari i per restaurar a Gal·la Placídia i al seu fill Valentinià III. Va ser present a la negociació del tractat de pau que es va signar amb Genseric, després que els vàndals envaïssin Àfrica.
Aspar va se cònsol l'any 434, quan va tornar de la campanya d'Àfrica, on havia anat el 431 per recolzar el general Bonifaci que lluitava contra Genseric. Els seus orígens bàrbars i la seva religió (era arià) no li permetien aspirar al càrrec d'emperador, i va decidir que organitzaria la successió al tron. Va aconseguir que el seu protegit, Marcià, es casés amb Pulquèria, germana de Teodosi II, l'any 450. Quan Teodosi va morir, Marcià va pujar al tron. Quan Marcià va morir, l'elecció lògica era la de fer emperador a Procopi Antemi, gendre de Marcià, però Aspar va aconseguir que es nomenés emperador a Lleó I, un general traci.
L'any 471 Aspar va morir assassinat juntament amb el seu fill Ardabur, quan un grup d'eunucs van assaltar el palau, al saber-se que pare i fill volien iniciar una revolta contra l'emperador. Aspar va tenir un altre fill, Ermeneric, que, com que era absent de Constantinoble, va salvar la vida.

## Referències

* ↑ Wolfram, Hervig; Thomas Dunlap. The Roman Empire and its germanic peoples. Berkeley: University of California Press, 1997, p. 197. ISBN 9780520085114.
* ↑ Williams, Stephen; Gerard Friell. The Rome that did not fall the survival of the East in the fifth century. Londres: Rouletge, 2014, p. 45. ISBN 9781138007031.
* ↑ Bunson, Mattew. Encyclopedia of the Roman Empire. Nova York: Facts On File, 2002, p. 38-39. ISBN 9780816045624.
# Claus Strunz

Claus Strunz (nascut a Münchberg a Oberfranken el 29 de setembre de 1966) és un periodista alemany.
De 1989 a 1994 va estudiar ciències polítiques, filologia germànica i dret dels mitjans de comunicació a Múnic. Va començar a treballar a l'Abendzeitung, un diari de Múnic, després com redactor en cap suplent del diari Die Welt i des de l'octubre de 2000 redactor en cap de Bild am Sonntag, l'edició de diumenge del diari populista Bild fins a l'agost de 2008. El 15 d'octubre de 2008 va esdevenir redactor en cap del diari hamburgués Hamburger Abendblatt que va deixar l'1 de juliol de 2011. El seu successor és Lars Haider.

## Referències

* ↑ Pressemitteilung Arxivat 2013-06-17 a Wayback Machine. Comunicat de premsa (en alemany)
* ↑ «Communicat». Arxivat de l'original el 2018-06-23. [Consulta: 19 juliol 2011].
* ↑ Claus Strunz verlässt "Hamburger Abendblatt", a Der Spiegel, 19 de maig de 2011
# Club dels Federalistes

El Club dels Federalistes fou un grup polític federalista fundat a Barcelona el 1868 per Francesc Pi i Margall i Valentí Almirall i Llozer que en fou el primer president i el director del seu òrgan, El Federalista (1868). En formaren part Manuel de Lasarte i Rodríguez-Cardoso, Gonçal Serraclara i Costa, Rafael Boet, Baldomer Lostau i Prats, Antoni Feliu i Codina, Josep Anselm Clavé, Tomas Padró i Josep Lluís Pellicer. Es proposava la difusió de l'ideari federalista i la implantació de la república federal per la convicció i no per la violència. S'oposà al centralisme de la Junta Revolucionaria de Madrid de 1868 i radicalitzaren algunes de les seves postures. El 15 d'abril de 1873 es dissolgué i els seus membres més tard es retrobarien en el Centre Català. Tanmateix, Antoni Feliu i Codina, a les seves Memorias de un veterano de la República publicades al diari El Diluvio entre febrer i març de 1917, data la dissolució de l’entitat el 22 de juliol de 1869 com a conseqüència del fracàs intern del Club dels Federalistes en el Pacte de Tortosa. En aquestes memòries, a més, Feliu i Codina explica el funcionament de l’entitat així com algunes anècdotes dels seus integrants.
La seu era al carrer Perot lo Lladre al principal de l'única casa i per a reunir-se feien servir el teatre Tirso de Molina als baixos del convent de Sant Gaietà, a la pça. de Santa Anna, carrer en aquella època Duran i Bas per fer conferències setmanals.
Van publicar fulletons de gran repercussió com els que eren encapçalats amb "¡Guerra a Madrid!"

## Referències

* ↑ «Club dels Federalistes». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ El club dels Federalistes, Jaume Clotet, El Punt Avui
* ↑ El Diluvio, 31 agost 1917 (edició tarda), p. 3.

## Enllaços externs

* Pich i Mitjana, Josep. «El federalisme intransigent barceloní: Del Club dels Federalistes a El Estado Catalán». Ajuntament de Barcelona.
* «Fototeca: El Club dels Federalistes». Fototeca. Enciclopèdia Catalana.