OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Partit Democràtic de Moldàvia

El Partit Democràtic de Moldàvia (en romanès:Partidul Democrat din Moldova) és un partit polític socialdemòcrata de la República de Moldàvia. A les eleccions parlamentàries del 6 de març de 2005, el partit va formar part del Bloc Electoral Moldàvia Democràtica que va obtenir el 28,4% dels vots i 34 dels 101 escons; dins del bloc, el partit va obtenir 8 escons. Després de l'elecció la coalició es va dividir en tres grups parlamentaris representatius de cada partit.
El partit, liderat per Dumitru Diacov, va ser fundat en 1997 com una continuació de Per una Moldàvia Democràtica i Pròspera i és membre de la Internacional Socialista. El febrer de 2008 va absorbir el Partit Social Liberal. A les eleccions legislatives moldaves de juliol de 2009 ha format part de la coalició Aliança per a la Integració Europea.
El 2014 el Partit dels Socialistes de la República de Moldàvia (PSRM) quedà en primera posició obtenint el 20,71 per cent dels vots, però Chiril Gaburici del Partit Liberal Democràtic de Moldàvia (PLDM) va formar govern amb una coalició de PLDM, PDM i Partit Liberal (PLR).
El primer ministre Valeriu Streleț va ser destituït pel Parlament el 29 d'octubre de 2015 enmig d'una onada de protestes que van durar 3 mesos i el president Nicolae Timofti va vetar la candidatura de Vladimir Plahotniuc afirmant que no reunia "els criteris d'integritat necessaris", i el Partit Democràtic de Moldàvia PDM va acordar amb el Partit Liberal Democràtic de Moldàvia (PLDM) i el Partit Liberal (PL) investir primer ministre a Pavel Filip, que el 15 de gener va rebre l'aval de Timofti. El govern de Filip es va veure sacsejat per diverses dimissions de ministres per afers de corrupció. El maig del 2017 el PL de Mihai Ghimpu va abandonar el govern en protesta per la detenció per corrupció de Dorin Chirtoaca, l'alcalde de Chisinau i Filip va incorporar al govern el Partit Popular Europeu de Moldàvia. El 27 de juliol de 2017 el primer ministre va sobreviure amb comoditat a una moció de censura, i el govern va arribar al final de la legislatura, però Filip no va optar a la reelecció.

## Referències

* ↑ «A pesar de la victoria del Partido Socialista, los partidos proeuropeos podrían renovar su mayoría». El Economista, 02-12-2014. [Consulta: 20 febrer 2025].
* ↑ Daniel Brett, Eleanor Knott «Moldova's parliamentary elections of November 2014» (en anglès). Electoral Studies, 40, 12-2015, pàg. 438-441 [Consulta: 20 febrer 2025].
* ↑ «Pavel Filip» (en castellà). CIDOB. [Consulta: 1r novembre 2024].

## Enllaços externs

* (romanès) PDM - e-democracy
* (romanès) Web oficial Arxivat 2021-03-10 a Wayback Machine.
# Ricardo Fernández de Tamarit

Ricardo Fernández de Tamarit.(?, 1874 - Madrid, 1953). Militar.
Ingressà a la infanteria el 1888. Lluità a Cuba (1895-98), i el 1917 ascendí a tinent coronel. Fou preceptor d'Alfons XIII. De setembre a desembre de 1919 va estar al davant del batalló de voluntaris del Regiment de Melilla i a partir de l'1 de setembre de 1920 comandà el tercer batalló del Regiment d'Àfrica. El 1922, ascendí a coronell i fou destinat a Mallorca, on comandà la zona de reclutament de Palma 48. El 1931 es va fer càrrec del regiment d'infanteria Inca 62, que es va dissoldre poc després. Quan s'inicià la Guerra Civil, estava en situació de retirat a Palma i es reincorporà al servei. Virulent espanyolista i enemic de qualsevol contemplació cap a les cultures no castellanes, l'octubre de 1936 va mantenir una polèmica a la premsa amb Llorenç Villalonga, en la qual mostrava el seu desacord i el seu despit contra els signants de la Resposta al Missatge dels Catalans. Fou nomenat jutge instructor de la causa contra el comandament militar de Balears, que es va veure el desembre de 1936, inspector dels jutjats militars de la comandància militar de Balears (1937) i director de l'Escola Militar de Lluc. Va ser el jutge instructor de l'ignominiós judici que va condemnar a mort Emili Darder, Alexandre Jaume, Antoni Mateu i Antoni Maria Ques. El 1938, comandà el sector militar de Palma. Aquest mateix any, ocupà interinament el càrrec de cap nacional de Mobilització, Instrucció i Recuperació -MIR-. El 1939 fou nomenat general honorífic i inspector de les fortificacions i obres de les Balears, càrrec que ocupà fins al 1952. En aquesta època fou el responsable de la construcció de l'anomenada Línia Tamarit que consisteix en la línia de búnquers i fortificacions al llarg de la costa mallorquina i que són molt visibles encara en llocs concorreguts com la platja del Trenc. També exercí l'ensenyament orientat a la preparació d'ingrés a les acadèmies militars.

## Referències

* ↑ «Ricardo Fernández Tamarit». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 5. Palma: Promomallorca, p. 246. ISBN 84-8661702-2.
# Can Xiquet (Santa Perpètua de Mogoda)

Can Xiquet és una casa de Santa Perpètua de Mogoda (Vallès Occidental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una casa unifamiliar d'estructura asimètrica (forma un xamfrà) que consta de dues plantes i terrat. La planta inferior està formada per tres obertures, la porta principal i dues finestres, totes tres emmarcades per una decoració floral i geomètrica. Una sanefa ondulada separa les dues plantes.
La planta superior té com a element que sobresurt la tribuna, que és de planta poligonal i oberta, situada damunt la porta principal. Aquesta planta està separada del terrat per una sanefa i una motllura. El terrat té un acabament en forma ondulada, seguint el ritme de les sanefes.
Damunt la tribuna hi ha un motiu ornamental format per una estrella de sis puntes, amb una flor al mig. Tota la decoració està feta amb ceràmica vidriada de diferents colors.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Can Xiquet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 desembre 2016].
# Alonso González de Herrera

Alonso González de Herrera (segle xv) fou un noble castellà, guarda major i secretari de cambra de Joan II de Castella.

## Biografia

Fill de Rodrigo Gómez de Herrera. D'acord amb Augusto de Burgos, Alonso fou el primer de la seva família en instal·lar-se a la vila de Madrid vers el 1403. Consta des de l'any 1433, com consta a la documentació familiar, serví a Joan II de Castella (1405-1454) en els càrrecs de guarda major i secretari i escrivà de cambra. A més com a vassall del monarca gaudia de diversos privilegis. A partir de 1441 també apareix relacionat amb les oligarquies nobiliàries madrilenyes, com els Luján o els Vargas, i posteriorment també fou conseller del següent rei, Enric IV. Segons Pedro Sáinz de Baranda també fou comanador de l'Orde de Calatrava.

### Matrimoni

Casà amb la seva cosina segona, Isabel Gómez de Herrera, filla de Diego Gómez de Herrera, un membre de la casa d'Ampudia (Palència), mercès d'una dispensa papal de Martí V per poder casar-se datada el 1419. El matrimoni fundà una casa i un majorat per a la seva descendència a Madrid, al barri de la parròquia de San Juan, a més d'una capella a la mateixa església al costat de l'Evangeli de l'Altar Major. Tingueren com a fills al seu successor, Diego, que arribà a ser conseller d'Enric IV i dels Reis Catòlics, Gómez, també conseller dels monarques castellans, Beatriz, que casà amb el senyor d'Arauza a Salamanca, i Juana, casada amb Alonso González de Villanueva.

## Referències

* 1 2 3 4 Álvarez y Baena, José Antonio. Hijos de Madrid, ilustres en santidad, dignidades, armas, ciencias y artes (en castellà). Tom I. Madrid: Oficina de D. Benito Cano, 1789, p. 17.
* 1 2 Burgos, Augusto de Burgos. Blasón de España. Libro de oro de su nobleza (en castellà). Madrid: Imprenta y litografía de D. Juan José Martínez, 1862, p. 62.
* ↑ Villalba, Enrique; Torné. El nervio de la República. El oficio de escribano en el Siglo de Oro (en castellà). Barcelona: Calambur Editorial, 2010.
* 1 2 Sáinz de Baranda, Pedro. Cronicón de Valladolid (en castellà). Madrid: Imprenta de la Viuda de Calero, 1848, p. 43.
* ↑ López de Haro, Alonso. Nobiliario genealógico de los Reyes y Títulos de España (en castellà). Madrid: Por Luis Sánchez, Impresor Real, 1622, p. 488.
# Ava Max

Amanda Ava Koci (originalment en albanès: Koçi), més coneguda com a Ava Max (Milwaukee, Wisconsin, 16 de febrer de 1994), és una cantautora i cantant estatunidenca. La cantant, que es defineix com a 100% albanesa, es feu famosa a partir del 2018 gràcies al seu títol «Sweet but Psycho» que es va situar en primera posició a diversos països europeus.

## Biografia

Amanda Ava Koçi va néixer el 1994 a Milwaukee, al si d'una família d'origen albanès. Els seus pares, Pavllo i Andromaqi Koçi, nadius de Tirana i Sarandë, van emigrar als Estats Units el 1991 després de viure un any a una església de París. Quan Ava tenia vuit anys, amb els seus pares i el seu germà gran Denis, anaren tots a viure a Chesapeake, una ciutat de l'estat de Virgínia. Inspirada per la passió per l'òpera de sa mare, va emprendre una carrera musical i va participar en diverses competicions de cant abans d'entrar a l'institut. Més tard, quan va fer catorze anys, es va instal·lar amb la seva mare a Los Angeles i va encetar una carrera de cantant professional. Tot i això, Ava Max va descriure com abans de convertir-se en una celebritat, va ser despatxada de molts llocs de treball, insinuant al respecte, que "no era gaire bona en cap d'aquestes", i que sempre havia desitjat convertir-se en una cantant.

## Discografia
### Amanda Kay

Amanda Kay va ser el primer àlbum que Ava Max va publicar, l'any 2008, i està compost per les cançons Break My Heart, What You Know About Me, Touch, More Than Words Can Say, Take It Back i I Need You.
| Any | Àlbum | Llançament | Durada | Número de singles | Singles |
| 2008 | Amanda Kay | 12 de Setembre de 2008 | 21:45 minuts | 6 | Break my heart, What You Know About Me, Touch, More Than Words Can Say, Take It Back, I Need You |

### Heaven & Hell

Heaven & Hell va ser un dels primers àlbums d'estudi que la cantant Ava Max, va publicar, el 18 de setembre de 2020. Dit àlbum, conté diverses cançons, com ara Sweet But Psycho, Kings & Queens, Who's Laughing Now, H.E.A.V.E.N, Naked, Tattoo, Omg What’s Happening, Call Me Tonight, Born to the Night, Torn, Take You to Hell, Belladonna, Rumors, So Am I i Salt.
| Any | Àlbum | Llançament | Durada | Número de singles | Singles |
| 2020 | Heaven & Hell | 18 de Setembre de 2020 | 44:45 minuts | 15 | Sweet But Psycho, Kings & Queens, Who’s Laughing Now, H.E.A.V.E.N, Naked, Tattoo, OMG What’s Happening, Call me Tonight, Born to the Night, Torn, Take You to Hell, Belladonna, Rumors, So Am I, Salt |

## Referències

* ↑ Fernández, Noemí «¿Quién es Ava Max? Su canción 'Sweet but Psycho' está en lo más alto de las listas de éxitos». Hola, 21-05-2019 [Consulta: 13 juliol 2019].
* ↑ Cuadras, Jordi. «Debut d'Ava Max a Flaixbac», 04-12-2020. Arxivat de l'original el 2020-10-27. [Consulta: 30 desembre 2020].
* ↑ Mapstone, Lucy «Ava Max: My parents left Albania in 1990 and lived in a church in Paris for a whole year» (en anglès). Belfast Telegraph, 11 gener2019. ISSN: 0307-1235.
# Gran Premi de Gran Bretanya del 1961

Resultats del Gran Premi de la Gran Bretanya de Fórmula 1 de la temporada 1961, disputat al circuit de Aintree el 15 de juliol del 1961.

## Resultats

| Pos | Núm. | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 4 | Wolfgang von Trips | Ferrari | 75 | 2h 40' 53. 6 | 4 | 9 |
| 2 | 2 | Phil Hill | Ferrari | 75 | + 46.0 s | 1 | 6 |
| 3 | 6 | Richie Ginther | Ferrari | 75 | + 46.8 s | 2 | 4 |
| 4 | 12 | Jack Brabham | Cooper - Climax | 75 | + 1' 08.6 min. | 9 | 3 |
| 5 | 8 | Jo Bonnier | Porsche | 75 | + 1' 16.2 min. | 3 | 2 |
| 6 | 36 | Roy Salvadori | Cooper - Climax | 75 | + 1' 26.2 min. | 13 | 1 |
| 7 | 10 | Dan Gurney | Porsche | 74 | + 1 Volta | 12 | |
| 8 | 14 | Bruce McLaren | Cooper - Climax | 74 | + 1 Volta | 14 | |
| 9 | 22 | Tony Brooks | BRM - Climax | 73 | + 2 Voltes | 6 | |
| 10 | 16 | Innes Ireland | Lotus - Climax | 72 | + 3 Voltes | 7 | |
| 11 | 42 | Masten Gregory | Cooper - Climax | 71 | + 4 Voltes | 16 | |
| 12 | 60 | Lorenzo Bandini | Cooper - Maserati | 71 | + 4 Voltes | 21 | |
| 13 | 50 | Tony Maggs | Lotus - Climax | 69 | + 6 Voltes | 24 | |
| 14 | 44 | Ian Burgess | Lotus - Climax | 69 | + 6 Voltes | 25 | |
| 15 | 54 | Keith Greene | Gilby - Climax | 69 | + 6 Voltes | 26 | |
| 16 | 56 | Carel Godin de Beaufort | Porsche | 69 | + 6 Voltes | 18 | |
| 17 | 52 | Wolfgang Seidel | Lotus - Climax | 58 | + 17 Voltes | 22 | |
| Ret | 18 | Jim Clark | Lotus - Climax | 62 | Pèrdua d'oli | 8 | |
| DSQ | 26 | Jack Fairman | Ferguson Research Ltd. - Climax | 56 | Desqualificat | 20 | |
| Ret | 32 | Lucien Bianchi | Lotus - Climax | 45 | Caixa canvi | 30 | |
| Ret | 28 | Stirling Moss | Lotus - Climax | 44 | Frens | 5 | |
| Ret | 20 | Graham Hill | BRM - Climax | 43 | Motor | 11 | |
| Ret | 58 | Giancarlo Baghetti | Ferrari | 27 | Accident | 19 | |
| Ret | 48 | Tony Marsh | Lotus - Climax | 25 | Encesa | 27 | |
| Ret | 34 | John Surtees | Cooper - Climax | 23 | Diferencial | 10 | |
| Ret | 38 | Tim Parnell | Lotus - Climax | 12 | Embragatge | 29 | |
| Ret | 46 | Jackie Lewis | Cooper - Climax | 7 | Direcció | 15 | |
| Ret | 40 | Gerry Ashmore | Lotus - Climax | 7 | Encesa | 26 | |
| Ret | 30 | Henry Taylor | Lotus - Climax | 5 | Accident | 17 | |
| Ret | 62 | Massimo Natili | Cooper - Maserati | 0 | Caixa canvi | 28 | |

## Altres

* Pole: Phil Hill 1' 58. 8
* Volta ràpida: Tony Brooks 1' 57. 8 (a la volta 72)

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-12-22. [Consulta: 9 juny 2010].
# Guillem, Príncep de Gal·les

Guillem, príncep de Gal·les KG FRS (Londres, 21 de juny de 1982), nascut William Arthur Philip Louis, és el fill gran del rei Carles del Regne Unit i la difunta Diana de Gal·les i, per tant, successor a la corona britànica. Com a títol reial, formalment no té cognom però quan s'utilitza és Mountbatten-Windsor. La casa i el nom familiar és Windsor.

## Casament i descendència

Guillem de Gal·les es va casar amb Kate Middleton el dia 29 d'abril de 2011 a l'Abadia de Westminster. Arran del seu casament, ostenta els títols de Duc de Cambridge, Comte de Strathearn i Baró Carrickfergus.
Tenen tres fills:
* Jordi, nascut a Londres el 22 de juliol de 2013.
* Carlota, nascuda a Londres el 2 de maig de 2015.
* Lluís, nascut a Londres el 23 d'abril de 2018.

## Títols i honors

* 21 de juny de 1982 – 29 d'abril de 2011: Sa Altesa Reial el príncep Guillem de Gal·les.
* 29 d'abril de 2011 – 8 de setembre de 2022: Sa Altesa Reial el duc de Cambridge, comte de Strathearn i baró Carrickfergus.
* 8 de setembre de 2022 – 9 de setembre de 2022: Sa Altesa Reial el duc de Cornualla i de Cambridge, duc de Rothesay, comte de Strathearn i baró Carrickfergus.
* 9 de setembre de 2022 – Actualitat: Sa Altesa Reial el príncep de Gal·les.
El títol oficial del príncep és Sa Altesa Reial Guillem Artur Felip Lluís, príncep de Gal·les, duc de Cornualla, duc de Cambridge, duc de Rothesay, comte de Chester, comte de Carrick, comte de Strathearn, baró de Renfrew, baró Carrickfergus, senyor de les Illes, reial cavaller company de la Molt Noble Orde de la Garrotera, Mestre en Arts, i tots els altres títols vinculats a l'hereu a la corona britànica.

## Referències

* 1 2 «What is the surname of the royal family?» (en anglès). Heraldica.org. [Consulta: 29 abril 2011].
* ↑ «Guillem i Caterina es donen el "sí vull"». 3cat24, 29-04-2011. [Consulta: 29 abril 2011].
* ↑ «Titles announced for Prince William and Catherine Middleton» (en anglès). Household of TRH The Prince of Wales and The Duchess of Cornwall, 29-04-2011. [Consulta: 29 abril 2011].
* ↑ ARCELONDRES, BEGOÑA «El bebè reial és nen» (en castellà). elperiodico, 23-07-2013.
* ↑ 324cat «Kate Middleton dona a llum una nena, la quarta en la línia de successió al Regne Unit». CCMA.
* ↑ «Els ducs de Cambridge tenen el tercer fill, un nen - CATzona». CATzona, 23-04-2018. Arxivat de l'original el 2018-05-01 [Consulta: 30 abril 2018].

## Notes

* ↑ Com a títol reial, formalment no té cognom però quan s'utilitza és Mountbatten-Windsor. La casa i el nom familiar és Windsor.

## Vegeu també

* Casament de Guillem de Gal·les i Catherine Middleton
# La Ginesta (Montseny)

La Ginesta és una masia del municipi de Montseny (Vallès Oriental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. La masia va donar el nom a un petit barri d'unes poques cases més recents: Casanova de la Ginesta (ben protegit pel Poum) i la Torre de la Ginesta (edificació en sol no urbanitzable).

## Descripció

La planta del conjunt es presenta complicada, el cos principal té la façana encaixonada per les dependències que estan en diferents alçades obeint el desnivell del terreny, i en posició paral·lela al cos principal. Totes les parts del conjunt tenen la teulada a una sola vessants. La porta és allindanada. L'edificació ha patit diverses reestructuracions i restauracions bastant modernes. L'estable es veu més antic, de maçoneria sense arrebossar, amb una porta de llinda de fusta i dues finestretes amb ampit. També és cobert a una sola vessant, sobre façana. La construcció actual data del 1800, tot i que el mas és més antic.

## Història

La Ginesta ja s'esmenta el 1470 i el 1515 s'esmenta Pere Ginestra, possiblement relacionat amb aquesta masia.

## Referències

* ↑ Pla d'ordenació urbanística municipal (POUM) Arxivat 2015-06-10 a Wayback Machine., Ajuntament de Montseny, abril 2007
* 1 2 «La Ginesta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 setembre 2013].
* ↑ «Can Ginesta» Arxivat 2015-09-23 a Wayback Machine., Inventari del patrimoni arquitectònic. Parc natural del Montseny, Barcelona, Diputació de Barcelona, 1997, pàgina 163
* ↑ POUM de Montseny, 2007, pàgina 112
# Lal'Ba

Lal'Ba és un grup català de pop urbà, format per Alba Soler, Ferran López i Lluís Alcón a Olesa de Montserrat el 2019. Es van donar a conèixer el 2021 en el concurs Sona9, en què van resultar finalistes. Com avançament del seu primer llarga durada, No hi ha dies dolents, Lal'Ba va presentar el videoclip «Estic per tu» a partir del sampleig de la cançó de Txarango «Músics de carrer». L'àlbum també conté el tema «Parella imperfecta» que fusiona sardana i bachata.

## Discografia

* Lal'Boom (autoeditat, 2021)
* No hi ha dies dolents (PAM Records, 2023)

## Referències

* ↑ Novell, Jordi. «Lal'Ba i The Tyets omplen La Mirona a cop de senzill». Enderrock.cat, 22-04-2023. [Consulta: 5 maig 2023].
* ↑ «Parlem amb Lal'ba, el grup de música en català que no podreu deixar d'escoltar». Adolescents.cat, 07-04-2022. [Consulta: 8 juliol 2024].
* ↑ «L'amor mai confessat de Lal'Ba». Enderrock.cat, 22-04-2023. [Consulta: 5 maig 2023].
* ↑ Ferrer, Marc. «Ens costa molt parlar d’alguna cosa que no sigui l’amor». Enderrock.cat, 14-04-2023. [Consulta: 5 maig 2023].
* ↑ «El grup olesà Lal'Ba presenta el seu disc ‘Lal’Boom’». Labústia.cat, 01-04-2021. [Consulta: 5 maig 2023].
* ↑ Partida, Laia. «"No hi ha dies dolents" si Lal'Ba treu disc en primavera». Els 40, 14-04-2023. [Consulta: 5 maig 2023].
# Lenticel·la

Una lenticel·la (del llatí lens, lentis, «lent») és una protuberància de l'escorça de les plantes llenyoses constituïda per un teixit suberós lax que actua a manera de porus entre teixits. També se'n troben ocasionalment en la superfície d'algunes fruites. Les lenticel·les poden ser rodones, ovalades, allargades o en forma de solc o estria.

## Funció

Les lenticel·les permeten l'intercanvi de gasos entre l'atmosfera i els teixits interns de les plantes. També serveixen per absorbir gasos com el CO₂. Sovint s'utilitzen en les claus d'identificació per distingir espècies d'arbres. Per exemple, el cirerer i la pomera són molt semblants quan estan en flor, però són fàcilment diferenciables per les lenticel·les.

## Formació

Les lenticel·les es formen durant el desenvolupament de l'escorça, que s'esquerda en els llocs on apareix una lenticel·la després de la formació del fel·logen.
En les branques i fulles apareixen com a estomes, que representen un tipus de lenticel·la millorada, atès que els estomes es poden obrir i tancar, cosa que no és possible en el cas de les lenticel·les, que sempre són obertes.

## Fruits

Les lenticel·les també estan presents en moltes fruites, com la poma o la pera, i es poden utilitzar com a indicador de la maduresa de la fruita. A través de les lenticel·les, alguns bacteris o fongs poden entrar a la fruita.

## Referències

* ↑ Pyzner, John. (2005). "Pick pears before completely ripe, advises LSU AgCenter horticulturist" Arxivat 2006-01-15 a Wayback Machine.. Louisiana State University AgCenter website.
Viccionari
# Les pianos mécaniques

    Article relacionat: Los pianos mecánicos
Les Pianos mécaniques és una novel·la d'Henri-François Rey publicada l'any 1962 per edicions Robert Laffont. Va ser finalista del premi Goncourt i va guanyar el premi Interallié.
Henry Françoís Rey va escriure la obra a Cadaqués, on va viure de manera intermitent, des dels anys mil nou-cents seixanta fins a quatre dies abans de la seva mort. Al cafè Melitón de Cadaqués va gestar aquesta obra. Es va traduir al castellà l'any 1972, Los organillos, i també a l'anglès, The mechanical pianos.
El 1964, Juan Antonio Bardem la va traduir literalment de l'original francès i la va portar al cinema el 1965 amb el film homònim Los pianos mecánicos, amb guió adaptat per Henri-François Rey i protagonitzat per Melina Merkuri, James Mason i Hardy Krüger.

## Argument

La novel·la està ambientada en els ambients turístics de la Costa Brava dels anys seixanta en un poble anomenat Caldeya, que en realitat es tracta de Cadaqués. Vincent, un jove ingenu parisenc que pateix de buidor existencial en ple miracle econòmic, hi arriba disposat a superar la seva crisi. Però no serà tan fàcil. La vida és més dura del que sembla. Intenta veure satisfets el seus capricis hedonistes al costat de Jenny, una dona madura d'una bellesa pertorbadora.

## Referències

* 1 2 Bonaventura, Daniel «A 50 anys de Les pianos mécaniques». Revista de Girona, 2015, pàg. 58-61.
* ↑ «Henry-François Rey, escritor» (en castellà). El País [Madrid], 23-07-1987. ISSN: 1134-6582.
* ↑ Mabire, Jean. «Henry-François Rey. Une “Costa Brava” recomposée au noir soleil de la tragédie» (en italià). [Consulta: 1r juny 2019].
* 1 2 Romero, Luis. «Cadaqués, materia novelable. «Les pianos mécaniques», finalista del Goncourt» p. 11. La Vanguardia, 27-11-1962. [Consulta: 15 abril 2021].
* ↑ «Henri-François Rey». Revista de Girona.
* ↑ Bonaventura, Daniel «A 50 anys de Les pianos mécaniques». Revista de Girona, 2015, pàg. 58-61.