OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jim Dodge

Jim Dodge va néixer a Santa Rosa (Califòrnia) el 1945 i és un novel·lista i poeta nord-americà que en les seves obres combina temes de folklore i fantasia situats en un present atemporal. Ha publicat tres novel·les —Fup, Not Fade Away, i Stone Junction— i una col·lecció de poesia i prosa, Rain on the River.

## Biografia

Dodge va néixer el 1945 i va créixer en un ambient militar (subcultura "military brat" dels EUA) en una base aèria. D'adult va viure molts anys en una comuna gairebé autosuficient del comtat californià de Sonoma. Va tenir moltes feines, incloent-hi recol·lector de pomes, col·locador de moquetes, professor, jugador professional, pastor d'ovelles, llenyataire i restaurador del medi ambient. Va obtenir un màster en belles arts en escriptura creativa en un taller d'escriptors de la Universitat d'Iowa l'any 1969. Ha estat el director del programa d'escriptura creativa del Departament d'Anglès de la Humboldt State University (Arcata, Califòrnia) des de 1995. Viu a Manila (Califòrnia) amb la seva dona i el seu fill.
Alguns assaigs de Dodge tracten el tema del bioregionalisme.

## Llibres

* Fup, 1983 (edició catalana: Fut, Edicions de 1984, 2009). Un ànec, anomenat Fut, viu en una granja amb un vell que es creu immortal gràcies al whisky casolà que beu. La recepta del whisky, també coneguda com a "Old Death Whisper" (Vell sospir de mort), la hi va donar un indi moribund.
* Not Fade Away, 1987. "Floorboard" George Gastin forma part de l'estafa a una asseguradora per destruir un Cadillac blanc de l'any 59 que estava en perfecte estat i pensat com a regal d'un admirador al cantant The Big Bopper. Floorboard George té altres idees i, quan desapareix amb el cotxe, gàngsters i policies comencen a empaitar-lo. A la carretera va trobant personatges bojos, autoestopistes i predicadors dements mentre recorre molts kilòmetres i estats mentals en la seva recerca de l'esperit veritable del rock 'n' roll.
* Stone Junction, 1990. El viatge de Daniel Pearse de la joventut a l'adultesa a través de la màgia, el caos i el misticisme està guiat per l'AMO (Alliance of Magicians and Outlaws), una organització misteriosa. Un seguit d'aprenentatges ensenyen a Daniel a meditar, obrir caixes fortes, jugar a pòquer i ser invisible.
* Rain on the River, 2002. Poemes i proses selectes de 1970 al 2001.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Wild, Peter. «What the Fup? Jim Dodge interviewed». bookmunch.co.uk, 17-01-2003. Arxivat de l'original el 2009-08-20. [Consulta: 22 novembre 2007].
* 1 2 «Jim Dodge». writersontheedge.org, 19-10-2002. Arxivat de l'original el 2007-09-28. [Consulta: 22 novembre 2007].
* ↑ Thomashow, Mitchell. Ecological Identity: Becoming a Reflective Environmentalist. MIT Press, 1996, p. 60. ISBN 0-262-70063-8.
* ↑ Direk, Zeynep. Environmentalism. Routledge, 2002, p. 211. ISBN 0-415-20622-7.
# Teatre Municipal (Balaguer)

El Teatre Municipal de Balaguer és una sala d'espectacles situada en els números 24-26-28 de carrer Àngel Guimerà de la població de Balaguer.
El nou teatre s'ha cosntruït amb tapia de terra crua, combinant les tècniques constructives més antigues amb les tecnologies d’última generació.
Disposa d'una platea de 500 seients i d'un amfiteatre de 207 seients. La superfície d'aquest equipament cultural supera els 2.000 m². La boca de l'escenari és de 12 m.

## Referències

* 1 2 «Teatre Municipal de Balaguer». Apropa Cultura, 04-06-2018. [Consulta: 20 febrer 2025].
* 1 2 «Teatre Municipal». Paeria de Balaguer. [Consulta: 20 febrer 2025].
* ↑ «Teatre Municipal de Balaguer». Leida.com. [Consulta: 20 febrer 2025].

## Enllaços externs

* Informació tècnica del teatre, dins del web de l'ajuntament de Balaguer
# Gran Premi de Gran Bretanya del 2004

Resultats del Gran Premi de la Gran Bretanya de Fórmula 1 de la temporada 2004, disputat al circuit de Silverstone l'11 de juliol del 2004.

## Resultats

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 1 | Michael Schumacher | Ferrari | 60 | 1h 24' 42. 700 | 4 | 10 |
| 2 | 6 | Kimi Räikkönen | McLaren - Mercedes | 60 | + 2.130 s | 1 | 8 |
| 3 | 2 | Rubens Barrichello | Ferrari | 60 | + 3.114 s | 2 | 6 |
| 4 | 9 | Jenson Button | BAR - Honda | 60 | + 10.683 s | 3 | 5 |
| 5 | 3 | Juan Pablo Montoya | Williams - BMW | 60 | + 12.173 s | 7 | 4 |
| 6 | 11 | Giancarlo Fisichella | Sauber - Petronas | 60 | + 12.888 s | 20 | 3 |
| 7 | 5 | David Coulthard | McLaren - Mercedes | 60 | + 19.668 s | 6 | 2 |
| 8 | 14 | Mark Webber | Jaguar - Cosworth | 60 | + 23.701 s | 9 | 1 |
| 9 | 12 | Felipe Massa | Sauber - Petronas | 60 | + 24.023 s | 10 | |
| 10 | 8 | Fernando Alonso | Renault | 60 | + 24.835 s | 16 | |
| 11 | 10 | Takuma Sato | BAR - Honda | 60 | + 33.736 s | 8 | |
| 12 | 4 | Marc Gené | Williams - BMW | 60 | + 34.303 s | 11 | |
| 13 | 16 | Cristiano da Matta | Toyota | 59 | + 1 Volta | 12 | |
| 14 | 15 | Christian Klien | Jaguar - Cosworth | 59 | + 1 Volta | 13 | |
| 15 | 18 | Nick Heidfeld | Jordan - Ford | 59 | + 1 Volta | 15 | |
| 16 | 20 | Gianmaria Bruni | Minardi - Cosworth | 56 | + 4 Voltes | 18 | |
| Ret | 19 | Giorgio Pantano | Jordan - Ford | 47 | Accident | 14 | |
| Ret | 7 | Jarno Trulli | Renault | 39 | Accident | 5 | |
| Ret | 21 | Zsolt Baumgartner | Minardi - Cosworth | 29 | Motor | 19 | |
| Ret | 17 | Olivier Panis | Toyota | 16 | Accident | 17 | |

## Altres

* Pole: Kimi Räikkönen 1' 18. 233
* Volta ràpida: Michael Schumacher 1' 18. 739 (a la volta 14)

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-11-16. [Consulta: 22 juliol 2010].
# Àlvar Maduell i Sancho

Àlvar Maduell i Sancho (Barcelona, 19 de juliol de 1936) amb nom de ploma Àlvar Maduell, ha estat periodista, lingüista, historiador i és doctor en filosofia i magister lul·lià.
La tesi doctoral defensada a Roma (1964) criticà la filosofia del sistema de premsa franquista fins llavors vigent. Va ser redactor de Vida del Concili, primer diari en català sota Franco.
Col·laborà en la confecció dels quatre volums del Salvat Català i en alguns de la Gran Enciclopèdia Catalana. En diverses èpoques ha estat director de Criterion, L'Esplai, La Font del Be, Correspondència de Diàleg Eclesial, Jóvenes Ahora, Granollers Informatiu i Plaça Gran. Va ser redactor i també editorialista quasi únic a Mundo Diario. S'encarregà del setmanal «Full Català» d'Hoja del Lunes i fou col·laborador de Rodamón.
Va promoure la ideologia del projecte de Televisió Catalana i va redactar-ne la crida popular repartida en milers de fullets.
Vindicà Ramon Llull com a primer teòleg de la Immaculada. Membre de la Convenció per la Independència Nacional, arran del Concili Vaticà II va reclamar la creació d'una Conferència Episcopal Catalana. Descobrí i reedità el Catecisme en vers de Josep Baborés, del qual publicà també, anotada, La Guerra del Francès a Gualba.
Redimensionà el significat de l'anomenada Renaixença amb l'aportació documentada d'unes cinc-centes obres i cent quaranta-quatre autors publicats en català entre 1801 i 1833.
Ha publicat 27 llibres de la col·lecció Maduixer, entre ells Aplec de plagis (2012) i Polèmica sobre el català dialecte en ple franquisme (2017). Per iniciativa d'amics seus i amb la denominació imposada per ells, des del 1995 ha funcionat el CEAM (Centre Excursionista Àlvar Maduell).

## Obres selectes

* 2007: Recatalar. Reciclar català sobre paper de diari. Breus columnes de Jeroni Girona a la premsa (col·lecció Maduixer).
* 2015: Frares i capellans assassinats durant el Trienni Liberal
* 2018: Franquillons. Reviscolats branquillons franquistes d'una democràcia suspecta
* 2018: L'autor del vers "Pus parla en català...". Ciril Bofill
* 2020: Plagiada la «Diversió de realistes» de Josep Babot (1824). El poema carlí del 1839 va ser una afusellada poc camuflada
* 2020: Autors editats en català entre 1801 i 1833. Segona edició ampliada

## Referències

* ↑ «Àlvar Maduell i Sancho». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Molas, Joaquim Diccionari de literatura catalana, 1979, pàg. 383, 425.
* 1 2 Manent, Albert Diccionari d'història eclesiàstica de Catalunya, II, 1998, pàg. 526-7.
* ↑ Gran Enciclopèdia de Mallorca, VIII, Palma 1991, pàg. 168-9
* ↑ Trias, Sebastià Diccionari d'escriptors lul.listes, 2009.
* ↑ «Biografia». Associació d'Escriptors en Llengua Catalana. [Consulta: 5 octubre 2021].
* ↑ «Una llengua que no mor, no pot renéixer». Ajuntament Sant Quirze del Vallès. Arxivat de l'original el 10 d’octubre 2021. [Consulta: 10 octubre 2021].
* ↑ «Benvinguts al Blog del CEAM». [Consulta: 25 octubre 2021].
# Joan Negrescolor

Joan Negrescolor (català: Joan Fernàndez Vicente) (Barcelona, 1978) és un il·lustrador i autor català que treballa sobretot en l'àmbit del cartellisme, la premsa i la literatura infantil. Les seves il·lustracions gràfiques es caracteritzen per la força de les formes, sovint desproporcionades, el predomini dels colors càlids i la crítica social inherent a la narrativa visual.
Als Premis Junceda del 2018, Negrescolor va guanyar en les categories de Premsa i revistes, per les seves col·laboracions a la Directa, i de Llibre infantil de ficció i Gran Junceda per l'àlbum il·lustrat A cidade dos animais.
| « | [...] diuen que faig il·lustracions molt expressives amb composicions i missatges molt contundents. Exagero els posats, les faccions, el gest corporal. La meva formació teòrica ve dels moviments socials, de l'imaginari llibertari dels anys 1980 a Barcelona. | » |
| — Negrescolor |||

## Referències

* ↑ Barbeta, Amparo. «El ilustrador Joan Negrescolor gana Baba Kamo 2022» (en castellà). Levante, 16-12-2022. [Consulta: 4 desembre 2024].
* ↑ «La aventura del Saber: Boek visual: Joan Negrescolor» (en castellà). RTVE Play, 11-10-2019. [Consulta: 4 desembre 2024].
* ↑ «Cinco propuestas de literatura infantil para superar los cuadernillos de verano» (en castellà), 18-08-2024. [Consulta: 4 desembre 2024].
* ↑ López-Egea, Sergi. «Alfonsina Strada, la mujer que burló a los hombres y corrió el Giro» (en castellà). El Periódico, 13-04-2021. [Consulta: 4 desembre 2024].
* ↑ «Joan Negrescolor». [Consulta: 4 desembre 2024].
* ↑ Molas, Marta. «No em considero un antisistema de la il·lustració». Directa, 22-10-2018. [Consulta: 4 desembre 2024].
# Canchánchara

La canchánchara és un còctel fet amb mel, suc de llimona, aiguardent, gel i aigua. Tot i que hom creu que és originari de la ciutat de Trinitat, va ser inventat a la regió oriental de l'illa de Cuba durant el període de les guerres d'independència al segle xix contra el Regne d'Espanya. El nom l'agafa de la jícara, la tassa de fang amb que es pren.
S'explica que la canchánchara era una antiga beguda que preparaven els mambisos, en què es barrejava aiguardent de canya de sucre amb mel i qualsevol cítric que tinguessin a mà. Es prenia calenta com a glop nutritiu i tonificant, i servia per a suportar el fred a la manigua i contrarestar l'esforç del treball amb el matxet. La barreja d'ingredients els permetia escalfar-se el pit i protegir-se de diverses afeccions respiratòries.

## Referències

* ↑ «A Rum Drink to Know: Canchánchara» (en anglès). [Consulta: 20 febrer 2025].
* ↑ «Canchanchara – IBA» (en anglès americà). [Consulta: 20 febrer 2025].
* ↑ Borrego, Juan Antonio. «La Canchánchara: Cóctel trinitario de origen mambí» (en castellà), 27-08-2018. [Consulta: 20 febrer 2025].
* ↑ «La canchánchara, el primer cóctel cubano de la historia» (en castellà), 25-08-2016. [Consulta: 20 febrer 2025].
* ↑ Bravo, Miguelón. «La canchánchara» (en castellà), 26-09-2019. [Consulta: 20 febrer 2025].
* ↑ «La Canchánchara: Un nombre difícil pero un recuerdo imborrable» (en espanyol europeu), 05-06-2024. [Consulta: 20 febrer 2025].
# Mitomania (sèrie)

Mitomania (en francès: Mytho ) és una sèrie de televisió en francès del 2019 creada per Anne Berest i Fabrice Gobert i protagonitzada per Marina Hands, Mathieu Demy i Marie Drion.

## Repartiment

* Marina Hands com a Elvira
* Mathieu Demy com a Patrick
* Marie Drion com a Carole
* Jérémy Gillet com a Sam
* Zelie Rixhon com a Virginie
* Yves Jacques com el senyor Brunet
* Jean-Charles Clichet com a Jeff
* Julia Faure com a Isa
* Andrea Roncato com a Nonno
* Linh Dan Pham com a Brigitte
* Fadily Camara
* Françoise Lebrun com El fantasma (temporada 1)
* Marceau Ebersolt com a Niklas
* Catherine Mouchet
* Loubna Abidar com a Karima
* Amélie Prevot com a Hotesse d'accueil hospital
* Daniel Semporé com a Henry

## Estrena

Mythomania es va estranar al públic el 3 d'octubre de 2019 a Arte .

## Referències

* ↑ «Stream It Or Skip It: 'Mythomaniac' On Netflix, A French Dramedy About A Woman Who Makes Up An Illness So She Can Be Seen». Decider, 29-11-2019. [Consulta: 27 juny 2020].
* ↑ «Mythomaniac – Netflix Full Season 1 review». The Review Geek. [Consulta: 27 juny 2020].
# Àngel Llàcer i Escorihuela

Àngel Llàcer i Escorihuela (Alcàsser, l'Horta Sud, 1944) és un cardiòleg i catedràtic universitari valencià.
Al llarg de la seua carrera ha compaginat la docència, l'assistència i la recerca.
Com a docent, ha estat professor ajudant de medicina interna durant sis anys i després catedràtic d'escola universitària. Ha impartit docència de fisiopatologia mèdica en l'Escola Universitària d'Infermeria de la Universitat de València, de la qual també va ser director durant el període constituent de la Llei de reforma universitària i en dos períodes consecutius més (en els tres períodes va ser elegit per unanimitat de la Junta de Centre). També ha estat professor de cardiologia en la Facultat de Medicina de la Universitat de València.
Com a assistent, ha estat metge resident de medicina interna (cardiologia) i cap del servei de Cardiologia de l'Hospital Clínic Universitari de València.
Les principals línies de la seua tasca com a investigador han estat: «la valoració funcional hemodinàmica, l'electrofisiologia experimental i clínica, la cardiopatia isquèmica clínica i els factors de risc cardiovascular». Els resultats obtinguts han quedat reflectits en més de dos-cents articles originals publicats en revistes científiques especialitzades nacionals i internacionals. També ha presentat més de tres-cents cinquanta resums de comunicacions a congressos nacionals i internacionals.
Ha estat membre fundador de la Societat Valenciana de Ciències de la Salut Joan Baptista Peset i de la Societat Valenciana de Cardiologia, de la qual va ser president. Ha estat membre dels comités organitzadors de cinc Congressos de Metges i Biòlegs de Llengua Catalana i ha estat representant de la Universitat de València en el Patronat de la Fundació Alsina i Bofill.

## Referències

* 1 2 3 4 «Memòria curs 2013-2014: Àngel Llàcer i Escorihuela». Institut d'Estudis Catalans, 2017. [Consulta: 26 octubre 2019].
* ↑ Guerrero Moreno, Ricard (2007), «Llàcer i Escorihuela, Àngel», dins Memòria: curs 2004-2005, Barcelona, IEC, p. 148. Disponible en línia. Consulta, 26 octubre 2019.
* 1 2 Guerrero Moreno, Ibídem, p. 148.
* ↑ Guerrero Moreno. Ibídem, p. 148-149.
# Massacre de Marzabotto

La Massacre de Marzabotto va ser una matança ocorreguda a la Segona Guerra Mundial al petit poble de Marzabotto al sud de Bolonya. La massacre va ser duta a terme per les Waffen SS contra la població civil entre el 29 de setembre i el 5 d'octubre de 1944 en represàlia pel suport als partisans de la resistència italiana.
Soldats de la 16a Divisió Panzergrenadier Reichsführer-SS comandada pel major Walter Reder van assassinar centenars de persones en Marzabotto i en les localitats pròximes de Grizzana Morandi i Monzuno, les quals es troben en l'àrea del massís de Muntanya Sole (en els Apenins, província de Bolonya).
Durant anys hi ha hagut controvèrsia sobre el nombre de víctimes d'aquesta matança: algunes fonts parlen de 1.830 morts, altres xifren els morts en 770. Entre les víctimes hi va haver menors, majors de 60 anys, dones i 5 sacerdots catòlics.

## Judici del 2007

El gener del 2007, 10 dels 17 presumptes ex-membres de les SS van ser trobats culpables in absentia per un tribunal militar italià, al nord de la ciutat italiana de La Spezia, on van ser condemnats a cadena perpètua de la massacre. Els mitjans de comunicació italians van informar que a tots ells també se'ls va ordenar pagar al voltant de 100 milions de dòlars als supervivents i familiars de les víctimes. Set sospitosos van ser absolts.

## Vegeu també

* Massacre de Stazzema
* Campanya d'Itàlia

## Referències

* ↑ Marchione, Margherita. Yours Is a Precious Witness: Memoirs of Jews and Catholics in Wartime Italy (en anglès). Paulist Press, 1997, p.205. ISBN 0809104857.
* ↑ Mazower, Mark. Hitler's Empire: Nazi rule in occupied Europe (en anglès). Allen Lane, 2008, p.501. ISBN 0713996811.
* ↑ Italy convicts Nazis of massacre. BBC News, 13 gener 2007 [Consulta: 15 gener 2007].

## Fonts

* Marzabotto: The Crimes of Walter Reder - SS-Sturmbannführer, by Christian Ortner (Viena, 1985)
* Silence on Monte Sole, by Jack Olsen (New York, 1968) ISBN 0-213-17794-3

## Enllaços externs

* Massacres and Atrocities of World War II
* Peace School Foundation of Monte Sole Arxivat 2005-09-05 a Wayback Machine.
* Monte Sole Park
* L'uomo che verrà Film que recrea la masacre
# L'esperit de les lleis

L'esperit de les lleis (títol original en francès: De l'esprit des lois) és una obra del filòsof i assagista francès Charles Louis de Secondat, baró de Montesquieu.
És un tractat de teoria política publicat per Montesquieu a Ginebra el 1748, gràcies a l'ajuda financera de Mme. de Tencin. En aquesta obra va esmerçar 14 anys de treball; va ser publicada primer sense el nom de l'autor a causa de la censura, i afegida a l'Index Librorum Prohibitorum el 1751.
Quan es va publicar aquesta obra, Montesquieu va ser objecte de grans crítiques dels políticament conservadors i dels eclesiàstics. Els elogis els va rebre dels enciclopedistes com D'Alembert, fill natural de Mme. de Tencin. Certs enciclopedistes li retreuen una certa forma de conservadorisme (Montesquieu era partidari de l'aristocràcia), o un cert determinisme en la seva teoria dels climes. Montesquieu va respondre a totes les crítiques en el seu Défense de l'esprit des lois, publicat el 1750.
Montesquieu es basa en el model polític anglès –pres, al seu torn, dels pobles germànics–, partidari del sistema de separació de poders i de la monarquia constitucional, que Montesquieu considera el tipus que ofereix més garantia contra el despotisme.
S'oposa a l'enfocament polític que fa John Locke en el seu Tractat del govern civil, i al de Jean-Jacques Rousseau en Del contracte social. Defensa una teoria original de la llei i en fa una relació a observar i a ajustar entre les variables. Entre aquestes variables, ell distingeix entre les causes culturals (tradicions, religió, etc.) i les causes naturals (clima, geografia, etc.). Aquí el llibre és un estudi sociològic del comportament polític.
Segons l'autor, els poders executiu, legislatiu i judicial no s'han de concentrar en les mateixes mans. Es tracta d'una teoria de contrapesos, en què cada poder equilibra els altres.
Segons Montesquieu, en la monarquia, els poders intermedis –noblesa, clergat, parlaments– actuen com a equilibradors nats que impedeixen els excessos del poder, siguin per part del monarca o per part del poble. Al seu torn, aquests poders intermedis s'equilibren entre si. És notable la manera en què aquesta idea de combinació equilibrada es relaciona amb la imatge de l'univers de Newton, on els elements s'atrauen sense perdre la seva identitat.

## Referències

* ↑ Chez Genève Barrillot et Fils, s.d. 2 vol. in-4°. p.|de 4 ff.n.ch., XXIV, 522 p. ch. pour le ; 2 ff.n.ch. XVI, 564 p. ch. pour le t.|II. (cf. Tchemerzine-Scheler, IV, 929 ; PMM, 197 ; En français dans le texte, 138 et C. Volpilhac-Auger, G. Sabbagh et F. Weil, Un auteur en quête d'éditeurs ? Histoire éditoriale de l'œuvre de Montesquieu, Paris, 2011, p. 24-146).
* ↑ Voir ici una critica jansenista dins Nouvelles ecclésiastiques del 9 d'octubre de 1749.

## Enllaços externs

* Wikisource conté fragment de l'obra en francès.
* Ebook en castellà. Arxivat 2014-12-31 a Wayback Machine.
# La increïble però certa història de la Caputxeta Vermella

La increïble però certa història de la Caputxeta Vermella (títol original: títol original: Hoodwinked!) és un llargmetratge d'animació estatunidenc en imatges de síntesi estrenat l'any 2005. És una interpretació fira de lloc i humorística del famós conte, sota forma d'investigació policíaca, vertebrada de la mateixa manera que els films Rashōmon i Sospitosos habituals. Ha estat doblada al català. La seva continuació, La Revenja de la Caputxeta vermella, va sortir l'any 2011. Roja, El Llop, la velleta i Sotragada, l'esquirol cafeinòman es converteixen en espies de l'agència « Van Viure Feliços ».

## Argument

La Caputxeta Vermella revisitada i corregida: una investigació delirant sobre el que realment va passar a la casa de la seva àvia.
La Caputxeta Vermella - repartidora de pastissos - fa una visita a la seva àvia Puckett i és atacada pel Llop disfressat de velleta, quan l'àvia surt lligada de l'armari i que Kirk, el llenyataire fa una entrada escandalosa per la finestra. L'escena és tallada: més tard, a la tarda, la policia del bosc arriba..L'inspector Ted Grizzly pensa finalment detenir el lladre de receptes de pastissos amb Llop, però el detectiu Nicky Flippers (una granota) intervé i decideix de procedir a l'ordre: vol interrogar les quatre persones presents en el moment de l'altercat.

## Repartiment

(Veus originals)
* Anne Hathaway: Roja
* Glenn Close: Àvia
* James Belushi: Kirk, el llenyataire
* Patrick Warburton: Llop
* Anthony Anderson: Inspector Bill Stork
* David Ogden Stiers: Inspector Nicky Flippers
* Xzibit: Cap Ted Grizzly
* Jennifer Seguin: Cavall Rider Lady
* Jodi Carlisle: vella
* Chazz Palminteri: Woolworth, l'ovella
* Andy Dick: Boingo, el conill
* Benjy Gaither: Japeth
* Joshua J. Greene: Jimmy Lizard
* Ken Marino: Raccoon Jerry
* Cory Edwards: Twitchy
* Tye Edwards: Dolph
* Kevin Michael Richardson: P-Biggie

## Crítica

* "Més estrident que atrevida, més grollera que intel·ligent."
* "Per què una distribuïdora anava a canviar la data d'estrena d'un film d'animació familiar de ple nadal a mitjan gener? No serà perquè els rumors avançaven que no era gaire bona? (...) Puntuació: ★ (sobre 4)."

## Referències

* ↑ «ésAdir > Filmoteca: pel·lícules > La increïble però certa història de la Caputxeta Vermella». [Consulta: 12 gener 2019].
* ↑ «Hoodwinked - Review - Movies - New York Times». [Consulta: 12 gener 2019].
* ↑ Lee, Nathan «Hoodwinked!». The New York Times.
* ↑ Clark, Mike «Hoodwinked!». USA Today.