OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Granota leopard

La granota leopard (Lithobates pipiens), coneguda també com a granota de cua de serp o granota leopard del nord, és una espècie d'amfibi anur que pertany a la família dels rànids.
Aquesta espècie es pot trobar principalment a les regions del nord dels Estats Units i a les províncies del sud del Canadà. Prefereix hàbitats aquàtics com estanys, llacs i rierols, així com zones humides adjacents amb vegetació densa. La granota leopard és reconeixible per la seva complexió robusta, la seva pell punxeguda i la seva coloració que varia entre un verd més fosc a un marró, adornada amb taques negres. La reproducció d'aquesta espècie té lloc durant la primavera, quan les femelles posen els ous en aigua dolça. La seva dieta inclou una gran varietat d'invertebrats, així com petits vertebrats, com ara altres granotes i peixos. La granota leopard és una espècie que necessita protecció perquè està en perill a causa de la destrucció del seu hàbitat i la contaminació de l'aigua. És un animal nocturn que passa el dia amagat entre la vegetació o sota pedres.

## Referències

* ↑ «Leopard frog | Habitat, Diet & Calls | Britannica» (en anglès). [Consulta: 29 gener 2025].
* ↑ IUCN SSC Amphibian Specialist Group (IUCN SSC) «IUCN Red List of Threatened Species: Lithobates pipiens». IUCN Red List of Threatened Species, 03-08-2021. Arxivat de l'original el 2025-01-20 [Consulta: 29 gener 2025].
* ↑ «Lithobates pipiens (Schreber, 1782) | Amphibian Species of the World». [Consulta: 29 gener 2025].
* ↑ Savage, J.M. Peterson Field Guides: Amphibians of North America. Houghton Mifflin Harcourt, 2003. ISBN 978-0618252620 Error en ISBN: suma de verificació no vàlida.
* ↑ «Northern Leopard Frog | National Geographic» (en anglès), 10-03-2011. [Consulta: 29 gener 2025].
* ↑ «Southern Leopard Frog» (en anglès americà). [Consulta: 29 gener 2025].
* ↑ «Northern Leopard Frog (Lithobates pipiens) | U.S. Fish & Wildlife Service» (en anglès). [Consulta: 29 gener 2025].
* ↑ «AmphibiaWeb - Rana pipiens» (en anglès). [Consulta: 29 gener 2025].
# Gran Premi de Gran Bretanya del 1976

Resultats del Gran Premi de la Gran Bretanya de Fórmula 1 de la temporada 1976, disputat al circuit de Brands Hatch el 18 de juliol del 1976.
Aquest és l'únic Gran Premi de la història de la Fórmula 1 on van prendre part dues dones (Lella Lombardi i Divina Galica) a la cursa, encara que no es van classificar per disputar la cursa.

## Resultats

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| DSQ | 11 | James Hunt | McLaren - Ford | 76 | Desqualificat | 2 | |
| 1 | 1 | Niki Lauda | Ferrari | 76 | 1h 44' 19. 66 | 1 | 9 |
| 2 | 3 | Jody Scheckter | Tyrrell - Ford | 76 | + 16.18 s | 8 | 6 |
| 3 | 28 | John Watson | Penske - Ford | 75 | + 1 Volta | 11 | 4 |
| 4 | 16 | Tom Pryce | Shadow - Ford | 75 | + 1 Volta | 20 | 3 |
| 5 | 19 | Alan Jones | Surtees - Ford | 75 | + 1 Volta | 19 | 2 |
| 6 | 30 | Emerson Fittipaldi | Fittipaldi - Ford | 74 | + 2 Voltes | 21 | 1 |
| 7 | 24 | Harald Ertl | Hesketh - Ford | 73 | + 3 Voltes | 23 | |
| 8 | 8 | Carlos Pace | Brabham - Alfa Romeo | 73 | + 3 Voltes | 16 | |
| 9 | 17 | Jean Pierre Jarier | Shadow - Ford | 70 | + 6 Voltes | 24 | |
| Ret | 6 | Gunnar Nilsson | Lotus - Ford | 67 | Motor | 14 | |
| Ret | 10 | Ronnie Peterson | March - Ford | 60 | Prob. amb el comb. | 7 | |
| Ret | 18 | Brett Lunger | Surtees - Ford | 55 | Caixa canvi | 18 | |
| Ret | 4 | Patrick Depailler | Tyrrell - Ford | 47 | Motor | 5 | |
| Ret | 7 | Carlos Reutemann | Brabham - Alfa Romeo | 46 | Pressió de l'oli | 15 | |
| Ret | 35 | Arturo Merzario | March - Ford | 39 | Motor | 9 | |
| DSQ | 2 | Clay Regazzoni | Ferrari | 36 | Pressió de l'oli | 4 | |
| DSQ | 26 | Jacques Laffite | Ligier - Matra | 31 | Suspensions | 13 | |
| Ret | 9 | Vittorio Brambilla | March - Ford | 22 | Accident | 10 | |
| Ret | 38 | Henri Pescarolo | Surtees - Ford | 16 | Prob. amb el comb. | 26 | |
| Ret | 22 | Chris Amon | Ensign - Ford | 8 | Pèrdua d'aigua | 6 | |
| Ret | 5 | Mario Andretti | Lotus - Ford | 4 | Encesa | 3 | |
| Ret | 12 | Jochen Mass | McLaren - Ford | 1 | Embragatge | 12 | |
| Ret | 34 | Hans Joachim Stuck | March - Ford | 0 | Accident | 17 | |
| Ret | 25 | Guy Edwards | Hesketh - Ford | 0 | Accident | 25 | |
| NVQ | 20 | Jacky Ickx | Wolf - Williams - Ford | | | | |
| NVQ | 13 | Divina Galica | Surtees - Ford | | | | |
| NVQ | 40 | Mike Wilds | Shadow - Ford | | | | |
| NVQ | 33 | Lella Lombardi | Brabham - Ford | | | | |

## Altres

* Pole: Niki Lauda 1' 19. 35
* Volta ràpida: Niki Lauda 1' 19. 91 (a la volta 41)
* Hunt, Laffite i Regazzoni van ser desqualificats per infraccions tècniques.

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-12-10. [Consulta: 6 abril 2010].
# Juan Luria

Juan Lurie, de nom real Johannes Lorié (Varsòvia, 20 de desembre, 1862 - Camp d'extermini de Sobibór, 21 de maig, 1943), va ser un baríton polonès d'origen jueu.

## Biografia

Va estudiar a la Universitat de Música i Art Dramàtic de Viena juntament amb Josef Gänsbacher, i va continuar els seus estudis a la universitat de Berlín. El debut de Juan Lurie va tenir lloc al "Staatstheater" de Stuttgart el 1885, el 1890 va anar a Nova York. Va cantar al Metropolitan Opera durant la temporada 1890/91 i després va anar a Itàlia, on va actuar a La Scala com a Giovanni Luria. Va crear, entre d'altres: el personatge de Voltan a Die Walküre, cantant la seva part en italià el 1893. D'Itàlia es va traslladar a Berlín, on cantava sovint a les sinagogues locals. A partir de 1908 va ensenyar cant entre els seus alumnes; Gotthelf Pistor, Käthe Heidersbach, Elfriede Marherr i Michael Bohnen. Va fer concerts a Berlín, Brussel·les i Viena, i després de jubilar-se es va dedicar a la docència. L'any 1937, la persecució de la població jueva va començar a amenaçar la seva seguretat com a artista, així que va decidir traslladar-se als Països Baixos, ensenyant a Amsterdam i La Haia. Va ser detingut per la Gestapo a finals de 1942 o principis de 1943 i enviat a un camp de trànsit i després transportat al camp d'extermini de Sobibór, on va morir en una cambra de gas el mateix dia de l'arribada.

## Referències

* ↑ Actualment és part de la ciutat de Lublin a Polònia.
# Mar Hernandez Plana

Mar Hernández Plana (Sabadell, 1970) és una escultora i ciclista catalana resident a Castellar del Vallès.

## Biografia

Escultora i professora a l’Escola d’Art i Superior de Disseny de Vic, és coneguda per obres a diferents poblacions catalanes i, especialment a la seva vila de residència, Castellar del Vallès, com la dona acollidora o l'Estevet. L'any 2018 va guanyar el primer premi del Concurs d’Escultura Sebastià Badia organitzat, entre d'altres, pel Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya. Les seves escultores s'han pogut veure en diverses exposicions, tant al Principat de Catalunya com a les Illes Balears.
El 2007 és diagnosticada d'un càncer de mama, el qual va superar, tot i tenir una recaiguda posterior. Com a part de la teràpia, comença a practicar ciclisme de forma més habitual, fet que li va permetre participar en la Titan Desert, al Sàhara marroquí.

## Referències

* 1 2 «El arte de la superación» (en castellà), 04-03-2016. [Consulta: 10 març 2021].
* ↑ «Mar Hernández, la lluita contra el desert». [Consulta: 10 març 2021].
* ↑ «L'Estevet torna a Castellar 30 anys després». [Consulta: 10 març 2021].
* ↑ #TeamSportlast. «“La bici me ayudó a gestionar la rabia y el miedo del cáncer”» (en castellà), 03-02-2016. [Consulta: 10 març 2021].
# Maravillas Rojo Torrecilla

Maravillas Rojo Torrecilla (Barcelona, 9 de novembre de 1950) ha estat tinent d'alcalde de Barcelona i Secretària General de Treball del Ministeri de Treball i Immigració d'Espanya (període 2008 - octubre 2010). Des de 2004 fins a 2018 fou secretària General de CIDEU. Posteriorment, el 2017 es convertí en presidenta de la cooperativa Abacus.

## Biografia

Es va llicenciar en Ciències Polítiques, Econòmiques i Comercials per la Universitat de Barcelona en 1973 i Sènior executive (Programa de Direcció general) per ESADE. Fou directora de l'INEM de la província de Barcelona entre 1991 i 1995. Tinent d'alcalde i regidora de l'Ajuntament de Barcelona, des de 1995 al 2007, responsable de les àrees de promoció econòmica, ocupació, comerç, turisme i innovació. Ha estat presidenta de Barcelona Activa, l'Agència de Desenvolupament Local de l'Ajuntament de Barcelona de 1995 al 2007, va promoure la seva renovació i la va situar com un referent ciutadà i internacional en matèria d'ocupació, iniciativa emprenedora i creixement empresarial.
Des de la participació en òrgans de direcció i institucions vinculades al desenvolupament econòmic, com el Port de Barcelona, Mercabarna, el Pla Estratègic Metropolità, el Pacte Industrial Metropolità, la Fira de Mostres de Barcelona, el Consorci de la Zona Franca, el districte de la Innovació “22@”, el Parc Tecnològic del Vallès o la societat de capital de risc “Barcelona Empren”, entre d'altres, ha conduït i influït en les polítiques d'innovació, promoció econòmica i ocupació de la ciutat de Barcelona.
Entre 2011 i 2015 fou directora de programes d’emprenedoria social i cooperativa a la Direcció General d’Economia Social de la Generalitat de Catalunya.
En el camp internacional, va ser Secretària General de CIDEU des de 2004 fins a 2018 (Centre Iberoamericà de Desenvolupament Estratègic Urbà), compartint conceptes i metodologies desenvolupats al llarg de la seva carrera en diferents entorns d'Amèrica Llatina, entorn de la Planificació Estratègica Urbana.
Ha impartit nombrosos cursos, seminaris i conferències en l'àmbit del desenvolupament local, l'ocupació, la iniciativa emprenedora, l'economia social i cooperativa i els projectes estratègics urbans. La seva trajectòria professional la vincula per convicció a l'ocupació, la iniciativa emprenedora, l'economia social i les xarxes de ciutats .
Des del 2017 és presidenta de la cooperativa Abacus.

## Referències

* ↑ Maravillas Rojo Arxivat 2016-12-29 a Wayback Machine. a congrestercersector.cat
* ↑ Maravillas Rojo, la malabarista del paro, ABC, 25 d'abril de 2010
* ↑ Maravillas Rojo Arxivat 2016-12-29 a Wayback Machine. a elhueco.org
* ↑ Maravillas Rojo: “Ens calen més persones capaces de detectar oportunitats i assumir riscos” a emprenem.ara.cat
* 1 2 Busquets, Elena. «Maravillas Rojo (Abacus): "És compatible ser una cooperativa i una empresa forta econòmicament"». Via Empresa, 04-02-2024. [Consulta: 4 febrer 2024].
* ↑ Maravillas Rojo Arxivat 2016-12-29 a Wayback Machine. a nextibs

## Enllaços externs

* Articles de Maravillas Rojo a El País
# Marc Sala

Marc Sala (Terrassa, Vallès Occidental, 1976) és un periodista i presentador de televisió català.
Ha desenvolupat bona part de la seva carrera professional en el mitjà radiofònic, en el qual va començar a Ràdio Barcelona; més endavant s'incorpora a la cadena pública Ràdio Nacional d'Espanya, i hi presenta l'informatiu España a las 8 des de 2004. Durant aquesta etapa també col·labora al programa En días como hoy, que presentava Juan Ramón Lucas.
Nou anys després s'incorpora a la plantilla de Televisió espanyola, i hi treballa per als serveis informatius de la cadena a Catalunya. En 2018 és triat per a presentar la tertúlia política La noche en 24 horas al Canal 24 horas. Roman al capdavant de l'espai fins a l'estiu de 2020.
En 2020 torna al mitjà radiofònic, sempre en la cadena pública, per a conduir l'informatiu nocturn 24 Horas, en el qual compta amb la col·laboració, entre d'altres, d'Oriol Nolis. Després d'aquesta temporada, al setembre de 2021 es torna a posar davant les càmeres de TVE en aquesta ocasió en La 1 per a presentar el primer tram del programa informatiu La hora de La 1.

## Referències

* ↑ «Marc Sala presentará ‘La Noche en 24 horas’». La Vanguardia, 30-08-2018.
* ↑ «Marc Sala se pone al frente de 'La noche en 24 Horas'». Diario de Sevilla, 30-08-2018.
* ↑ «Los presentadores y programas que no volverás a ver en TVE». El HuffPost, 19-05-2020.
* ↑ «Oriol Nolis, Marc Sala y Julia Varela pasan de TVE a RNE para la nueva temporada». Vertele!, 27-08-2020.
* ↑ «Marc Sala será uno de los sustitutos de Mónica López en la nueva temporada de 'La Hora de La 1'» (en castellà), 15-07-2021. [Consulta: 15 juliol 2021].
# Medea Mei

Medea Medei (o Medea Fígner o Medea-Mei-Fígner) (Florència, 4 de març de 1859, París- 8 de juliol de 1952) va ser una famosa mezzosoprano, i després soprano, esposa del tenor Nikolai Fígner (1857-1918), ambdós van formar un duo operístic molt conegut a Rússia entre 1889 i 1904. En casar-se amb Nikolai es va naturalitzar russa i va canviar el seu nom afegint el Fígner.
Van estrenar La dama de piques de Txaikovski. El seu marit va ser el tenor més celebrat del Teatre Mariïnski on va cantar, entre d'altres, òperes d'Aleksandr Borodín (El príncep Ígor), Aleksandr Dargomijski (Rusalka), i d'Anton Rubinstein. Famosa intèrpret dels rols de mezzo de Verdi (Assutzena, Amneris, etc.), va viatjar a Rússia el 1887 on va conèixer Nikolai Fígner amb qui es casà el 1889. A partir d'aquell moment el tenor només va cantar en òperes on participava Medea. Es recorda la seva actuació com Carmen i Don José a l'òpera de Bizet. Mei va aconseguir parlar rus sense accent fins a tal punt que no es detectava la seva ascendència italiana.
Medea Fígner va ser la primera Mimì de La bohème en rus i entrenada pel mateix Giacomo Puccini.
Amics personals de Txaikovski, el 1890 van estrenar els papers de Lisa i Hermann i el 1892 Iolanta. El compositor els va dedicar els Sis romanços. Van assistir Txaikovski i el seu germà Modest durant la breu malaltia i mort de Piotr.
El 1904 la parella es va divorciar i ella va fer una gira per Sud-amèrica tornant al Mariïnski on va actuar fins al 1912. Va deixar Rússia el 1930 per establir-se a París on va morir als 93 anys.

## Referències

* ↑ «The Voice of Russia». Arxivat de l'original el 2009-11-02. [Consulta: 14 octubre 2011].

## Enllaços externs

* Grove's Dictionary of Music and Musicians, 5a ed, 1954
* Enregistraments de Medea Mei
* Enregistraments de Medea Mei Arxivat 2018-08-18 a Wayback Machine.
# Melòdica

La melòdica és un instrument de vent de llengüetes lliures, similar a l'acordió o l'harmònica. Aquest instrument presenta un teclat a la part superior que produeix bufant per una embocadura o un bec situat en un extrem de l'instrument. Pitjant una tecla s'obre un forat, cosa que permet que l'aire hi flueixi fregant una canya. Usualment el teclat és de dues o tres octaves. Les melòdiques són portàtils. Han estat molt populars en l'educació de música, sobretot a l'Àsia.
Aquest instrument va ser inventat per Hohner en la dècada de 1950 o de 1960, empresa que el va patentar i en va popularitzar el nom. Tanmateix, altres empreses van produir el mateix instrument sota altres noms comercials, com ara melodion (Suzuki), pianica (Yamaha), melodihorn (Samick), orgamonica, mouth organ, pianohorn, piany, melodyhorn (Samick), piano de bufar, diamonica, melodika (Apollo) o clavietta, entre d'altres, però la denominació melòdica és la que ha romàs com a nom genèric per a aquesta classe d'instrument.

## Tipus de melòdiques

Les melòdiques es poden classificar principalment per la tessitura de l'instrument:
* Melòdica soprano: sona en un registre més alt que la tenor. Alguns models estan dissenyats per a tocar-los amb les dues mans simultàniament: la mà esquerra toca les tecles negres i la dreta, les blanques. D'altres models es toquen com la resta de les melòdiques.
* Melòdica tenor: és un tipus de melòdica amb un registre més baix que la soprano. La mà esquerra sosté l'ansa del costat inferior i la mà dreta toca el teclat. La melòdica tenor es pot tocar amb totes dues mans si s'insereix un tub flexible a l'embocadura i es col·loca l'instrument sobre una superfície plana.
* Melòdica baixa: té un registre més baix que la tenor; és la menys comuna de totes.
* Accordina: s'hi empra el mateix mecanisme, però amb polsants, semblants als d'un acordió, en comptes de tecles.
* MyLodica: s'hi empra un mecanisme similar, però està fabricada amb fusta.
Els fabricants de melòdiques més coneguts són Sound Electra, Ángel, Hohner, Suzuki, Yamaha i Samick.

## Instrumentalistes famosos que sonaven la melòdica

Augustus Pablo

## Referències

* ↑ Missin, Pat. «Melodica Family» (en anglès). PatMissin.com. [Consulta: 5 gener 2014].
* ↑ «MyLodica» (en anglès). melodicas.com. Arxivat de l'original el 2015-02-12. [Consulta: 5 gener 2014].
Viccionari
# Miguel Brieva

Miguel Brieva (Sevilla, 1974) és un il·lustrador i humorista gràfic.
Ha col·laborat amb El Jueves, La Vanguardia, El País i Rolling Stone, entre d'altres, amb vinyetes d'un humor àcid que ridiculitzen moltes de les obsessions de la nostra societat: el consumisme, els dogmes de fe, el llenguatge publicitari (tant icònic com verbal) i els missatges subjacents dels mitjans de comunicació.

## Obra publicada

* La Odisea ilustrada (Traducción de Carmen Estrada, Malpaso Ediciones, 2019)
* Diccionario del franquismo (de Manuel Vázquez Montalbán, Editorial Anagrama, 2019)
* La gran aventura humana: pasado, presente y futuro del mono desnudo (Reservoir Books, 2017)
* Lo que (me) está pasando. Diarios de un joven emperdedor (Reservoir Books, 2015)
* Memorias de la tierra (Reservoir Books / Random House Mondadori, 2012)
* El Otro Mundo (Reservoir Books / Random House Mondadori, 2009)
* Dinero (Reservoir Books / Random House Mondadori, 2008)
* Bienvenido al mundo: Enciclopedia universal Clismón (Reservoir Books / Random House Mondadori, 2007, amb llicència Creative Commons)
* Dinero recopilatorio #0-2 (Doble Dosis / Clismón, 2004, amb llicència Creative Commons)
* Dinero #0-4 (Doble Dosis / Clismón, 2001-2005, amb llicència Creative Commons)

## Referències

* ↑ Cuevas, Diego. «El trabajo creativo no debe tener como objetivo el lucro», 30-05-2011. [Consulta: 14 març 2020].
* ↑ «Miguel Brieva». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 10 març 2016].
* ↑ Riaño, Peio H. «La ‘Odisea’ queda en familia». El País [Madrid], 07-11-2019. ISSN: 1134-6582.
* ↑ Miró, Francesc. «Del 'ausente' al 'caído', el diccionario del franquismo de Vázquez Montalbán vigente en tiempos de Vox». eldiario.es, 23-06-2019. [Consulta: 14 març 2020].
* ↑ Durán Rodríguez, José. «Los publicistas son los curas de la religión actual, la del dinero». El Salto, 21-05-2017. [Consulta: 14 març 2020].
* ↑ «http://www.rtve.es/noticias/20150318/miguel-brieva-solucion-crisis-pasa-unirnos-cambiar-sociedad/1117900.shtml» (en en castellà), 18-03-2015. [Consulta: 6 abril 2015].

## Bibliografia

* Serrano, Jose A. «Miguel Brieva» (en castellà). guiadelcomic.es, març 2009. Arxivat de l'original el 2014-02-23. [Consulta: 20 febrer 2014].
* Ramírez, Jonay. «Miguel Brieva, dueño y señor de las Indústrias Clismón» (en castellà). Freepress S. Coop. Mad., 18-12-2010. [Consulta: 20 febrer 2014].
* «Miguel Brieva» (en castellà). Càceres: Casa sin fin. Arxivat de l'original el 2014-02-25. [Consulta: 20 febrer 2014].

## Web de l'autor

* Entrevista a Miguel Brieva a Otra vuelta de tuerka (3/1/2020)
# Mitrofan

Mitrofan fou l'os que va ser mort per Joan Carles I, rei d'Espanya, durant una cacera il·legal el 2006 al poblat de Nóvlenskoie, Rússia, mentre visitava la regió.

## Cobertura de la informació

Diversos mitjans de comunicació massiva espanyols, europeus i americans van fer-se eco de la notícia després de les denúncies que va posar Sergei Starostin, vice-director del Departament de Conservació del Medi del Parc Natural de Vologda, dirigida a Viacheslav Pozgaliov, governador de la zona. A la carta, Sergei afirmava que l'os estava begut perquè li havien donat un combinat de vodka i mel. L'os era domèstic i havia estat domesticat per entretenir els visitants d'un parc ballant. Va ser portat cap al lloc de la cacera en una gàbia i deixat anar amb l'únic objectiu de ser mort pel rei.
L'assumpte Mitrofan també va tenir una àmplia repercussió a la xarxa, en clau de crítica i d'humor. En algun d'aquests casos, un fotomuntatge satíric del suplement Caduca Hoy del diari basc Deia va ser blanc d'una denúncia per l'Audiencia Nacional. També va ser personatge de l'any per un blocaire català, i fins i tot a la premsa escrita van sortir notícies com "Investigan en Rusia si el Rey Juan Carlos cazó en agosto pasado un oso amaestrado y borracho".
Posteriorment la Casa Reial espanyola i el mateix governador (Viacheslav Pozgaliov) van negar tota la història.
Tot i així encara s'esmentaria aquest afer com un signe, entre d'altres, d'una possible baixada de popularitat del rei Joan Carles I entre els ciutadans espanyols.

## Referències

* ↑ «El timo del oso Mitrofán». El Mundo. (en castellà)
* ↑ «Investigan la caza de un oso borracho por parte del Rey en una visita privada a Rusia». Telecinco. Arxivat de l'original el 2007-02-11. [Consulta: 12 febrer 2008]. (castellà)
* ↑ «BBC NEWS | Europe | Royal row over Russian bear fate». BBC News (anglès)
* ↑ «Bear 'hunted' by King of Spain was drunk on vodka». The Telegraph. Arxivat de l'original el 2008-02-24. [Consulta: 22 març 2021]. (anglès)
* ↑ «Spanish king accused of shooting tame bear made drunk on vodka». The Guardian. (anglès)
* ↑ «Royal massacre d'ours». Libération. Arxivat de l'original el 2006-11-07. [Consulta: 12 febrer 2008]. (francès)
* ↑ «Bear down? Spanish king didn't kill it, palace says». The Boston Globe.(anglès)
* ↑ «Criticar al rey es "admisible en democracia"». Público, 09-01-2009. Arxivat de l'original el 2014-05-06. [Consulta: 6 maig 2014]. (castellà)
* ↑ «Investigan en Rusia si el Rey Juan Carlos cazó en agosto pasado un oso amaestrado y borracho». 20 minutos. (castellà)
* ↑ «Spain: King Denies He Shot Drunken Russian Bear - New York Times». The New York Times (anglès)
* ↑ «Russian Governor Denies King Shot Bear | Fox News». Foxnews (anglès)
* ↑ «Popular king who quashed a coup falls from favour with his subjects». The Times. Arxivat de l'original el 2008-05-11. [Consulta: 12 febrer 2008]. (anglès)

## Vegeu també

* Injúries a la Corona

## Enllaços externs

* Història del Mitrofan a la BBC NEWS (anglès)
* Història del Mitrofan a Kommersant, diari rus en anglès Arxivat 2007-09-30 a Wayback Machine. (anglès)
* Més informació Arxivat 2007-12-29 a Wayback Machine.
# Phu Quoc

Phú Quốc és l'illa més gran del Vietnam. Està situada al golf de Tailàndia, i administrativament forma part de la província de Kiên Giang. Es troba a 44 km des del continent asiàtic i té força activitat turística.

## Vegeu també

* Aeroport Internacional de Phú Quốc