OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ecologisme radical

L'ecologime radical, és una branca del més ampli moviment ecologista que ha sorgit d'una frustració del ecocentrisme. En determinats casos, però no en tots ha estat l'argument ideològic del ecoterrrorisme.

## Filosofia

El moviment ecologista radical aspira al que l'estudiós Christopher Manes anomena "una nova forma d'activisme ecologista: iconoclàstic, inconformista. descontent amb la política tradicional de conservacionisme i a la vegada il·legal. Pressuposa que s'han de reconsiderar les idees occidentals sobre la religió i la filosofia incloent el capitalisme i el patriarcat i la globalització.
Aquest moviment queda tipicat per organitzacions com Earth First!, partidària de l'acció directa en defensa de la Mare Terra incloent la desobediència civil entre d'altres. Inclou els anarcoprimitivistes, l'alliberament animal, l'anarquisme verd, ecofeministes neopagans entre d'altres.

## Referències

* ↑ Manes, Christopher, 1990. Green Rage: Radical Environmentalism and the Unmaking of Civilization, Boston: Little, Brown and Co.
* ↑ SUV Armageddon Approaching? Arxivat 2007-11-03 a Wayback Machine., Car Keys, 29th August 2003.

## Bibliografia

* Best, Steven and Nocella, Anthony J. Igniting A Revolution: Voices in Defense of the Earth, AK Press, 2006. ISBN 1-904859-56-9
* Wall, Dereck. Earth First! and the Anti-Roads Movement: Radical Environmentalism, Routledge, 1999. ISBN 0415190649
* List, Peter. Radical Environmentalism: Philosophy and Tactics, Wadsworth Pub. Co., 1993. ISBN 0534177905
* Davis, John. The Earth First! Reader: Ten Years of Radical Environmentalism, Gibbs Smith, 1991. ISBN 0879053879
* de Steiguer, J.E. 2006. The Origins of Modern Environmental Thought. The University of Arizona Press. Tucson. 246 pp.
* Taylor, Bron, ed. Ecological Resistance Movements: The Global Emergence of Radical and Popular Environmentalism. Albany, New York: State University of New York Press, 1995.
* Taylor, Bron, "Radical Environmentalism" and "Earth First! and the Earth Liberation Front" in B. Taylor, ed., Encyclopedia of Religion and Nature London: Continuum International. These entries provide extensive bibliographies and are available online at. Additional articles by Taylor about radical environmentalism, including those that explore its history and political impacts, are also available online.

## Enllaços externs

* A Brief Description of Radical Environmentalism Arxivat 2008-05-17 a Wayback Machine., Jeff Luers, Abril de 2005
* Green Parties World Wide
* ↑ «The Encyclopedia of Religion and Nature (Ed. Bron Taylor)». [Consulta: 31 desembre 2017].
# Kibibit

Un kibibit, contracció de Kilo Binary Bit, és una unitat d'informació o de memòria d'ordinador, que s'abreuja com Kibit o, de vegades, com Kib. Es pot destacar que l'abreviatura té la primera lletra en majúscules mentre que kbit no.
    1 kibibit = 2¹⁰ bits = 1024 bits
El kibibit està relacionat amb el quilobit, i són confosos fàcilment, però cal tenir en compte que:
    1 kibibit = 1024 bits
    1 kilobit = 1000 bits

## Referències

* ↑ «Definitions of the SI units: The binary prefixes». [Consulta: 11 gener 2021].
* ↑ «Kibibit - 9+ Examples, Conversion Chart, Differences, Uses» (en anglès americà). [Consulta: 22 febrer 2025].

## Vegeu també

* kilobit
* kibibyte
# Pàtara

Pàtara (en grec antic: Πάταρα) va ser una ciutat de l'antiga Grècia situada a la regió de Lícia. Era un port comercial no gaire lluny de la desembocadura del riu Xantos.
Segons la tradició la va fundar Pàtar, fill d'Apol·lo, i tenia un oracle dedicat a aquest déu, el segon més famós després del de Delfos. Segons Estrabó, Ovidi i altres, l'oracle s'anomenava d'Apol·lo Patareu. Heròdot diu que l'oracle era interpretat per una sacerdotessa i es podia consultar només en uns períodes determinats de l'any. Segons els antics, havia estat un establiment fenici que posteriorment havia estat colonitzat per doris de Creta.
No va ser una ciutat important fins a l'època hel·lenística. Al segle iii aC, segons Estrabó, Ptolemeu II Filadelf (284-246 aC) la va engrandir i li va donar el nom d'Arsínoe per la seva esposa Arsínoe II, però va recuperar més tard el de Pàtara. Sota els romans va ser una de les principals ciutats de Lícia, i és esmentada per diversos autors. A la caiguda de l'Imperi era seu de bisbes, que apareixen a les actes d'alguns concilis.
De les seves ruïnes (en turc anomenades Patera) destaca el teatre, construït en temps d'Antoní Pius.

## Referències

* 1 2 3 Smith, William (ed.). «Patara». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 27 maig 2021].
# Andesina

L'andesina és un mineral del grup dels silicats. Es tracta d'una varietat d'albita corresponent a la sèrie de les plagiòclasis, principalment trobada en la roca volcànica andesita, en la serralada dels Andes, d'aquí el seu nom, car és abundant en les laves dels volcans d'aquesta serralada.
L'andesina va ser descrita per primera vegada l'any 1841 per una ocurrència en la mina de Marmato, Marmato, Cauca, departament de Chocó, Colòmbia. Al començament de la dècada de 2000, pedres precioses de color vermell i verd van començar a comercialitzar-se sota el nom de 'Andesina'. Després d'una certa controvèrsia, aquestes pedres precioses es van descobrir posteriorment que han estat acolorides artificialment.

## Característiques químiques

És un element intermedi en la sèrie de solució sòlida de les plagiòclasis, per la qual cosa es compon d'un 50 - 70% d'albita (NaAlSiO₃), i el restant percentatge d'anortita (CaAl₂Si₂O₈).

## Formació i jaciments

Àmpliament distribuïda en roques ígnies de contingut en sílice intermedi, com són les roques sienites o les andesites. És un mineral característic de fàcies metamòrfic de tipus granulita a amfibolita, comunament com antiperthita; pot trobar-se també com a grans detrítics en roques sedimentàries.
Els principals jaciments estan a Sud-amèrica, associats als dipòsits ignis dels Andes.

## Referències

* ↑ «Andesina» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 22 desembre 2020].
* ↑ Klein, Cornelis, and Cornelius S. Hurlbut, Jr., Manual of Mineralogy, Wiley, 20th ed. 1985, p. 455 ISBN 0-471-80580-7
* ↑ «Andesine Mineral Data» (en anglès). Mineralogy Database. [Consulta: 22 desembre 2020].
* ↑ «Andesine» (en anglès). Mindat.org. [Consulta: 22 desembre 2020].
* ↑ «Three Occurrences of Oregon Sunstone» (en anglès). GIA. [Consulta: 22 desembre 2020].

## Enllaços externs

* Andesina, mindat.org.
* Andesina, webmineral.com.
* Manual d'andesina, Mineral Data Publishing.
# Ecomuseu del Cap de Cavalleria

L'Ecomuseu del Cap de Cavalleria es troba a la costa més al nord de Menorca, concretament a les proximitats del cap de Cavalleria i el port de Sanitja (Predi de Santa Teresa, Es Mercadal). L'Ecomuseu va ser creat el 1997 sota la gestió de l'associació sense ànim de lucre «Sa Nitja. Gestió del Patrimoni Mediterrani», formada quasi totalment per arqueòlegs i geòlegs, amb la finalitat de protegir, investigar i difondre els recursos culturals i naturals de Cavalleria i el port de Sanitja.
Aquesta tasca es porta a terme mitjançant l'estudi interdisciplinari dels elements geològics, biològics, mediambientals, etnològics i històric-artístics que es troben en aquest territori. Entre ells, cal destacar aquest últim aspecte, a causa de les intervencions arqueològiques al port de Sanitja, que es realitzen en l'actualitat en el campament militar romà del segle I aC i a la ciutat romana de Sanisera (segles I aC al VI dC).
Tota la informació sobre el territori es troba a la casa de Santa Teresa, que alberga una sèrie de materials audiovisuals i gràfics, a més d'una exposició que inclou material arqueològic recuperat de les excavacions que s'efectuen al port de Sanitja. L'exposició «Descobreix el Nord!», que va ser inaugurada el 2005, ofereix una visió general de tots els elements esmentats, i està traduïda a sis idiomes: català, castellà, anglès, alemany, italià i francès.
A més, després de l'exposició que acull la casa de Santa Teresa, el visitant pot prosseguir amb la visita de l'entorn exterior seguint la guia de «les 7 rutes», que s'inicia a la sortida del museu i per la qual es pretén complementar el que s'exposa a la sala d'exposicions coneixent els punts més importants del paisatge, incloent les excavacions abans esmentades, els elements etnològics com forns de calç, búnquers de la Guerra Civil Espanyola o el far del Cap de Cavalleria, a més de la flora i fauna autòctones.

## Referències

* ↑ Ecomuseu del Cap de Cavalleria Arxivat 2010-07-27 a Wayback Machine.: Pàgina principal de l'Ecomuseu del Cap de Cavalleria i de les excavacions realitzades al port de Sanitja.
* ↑ MenorcaWeb. Article sobre l'Ecomuseu del Cap de Cavalleria.
* ↑ Illes Balears. Article sobre l'Ecomuseu del Cap de Cavalleria.
# Alosa de Gillett

L'alosa de Gillett (Mirafra gilletti) és una espècie d'ocell de la família dels alàudids (Alaudidae) que habita sabanes i estepes arbustives de Somàlia, est d'Etiòpia i nord de Kenya.

## Referències

* ↑ «Alosa de Gillett». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 27 febrer 2025(català)
# Josep Vilanova i Arqué

Josep Vilanova i Arqué (Sabadell, 1894 - Barcelona, 7 d'octubre de 1975) fou un mestre català.
Casat amb Aurora Bosch i Pujolar, va exercir la seva professió de mestre a Rubí a principis dels anys vint del segle xx. El febrer de 1939 fou citat davant el Jutjat Militar especial de depuració de funcionaris civils de l'Auditoria de Guerra de la quarta Regió Militar. El seu expedient fou finalment arxivat el juny del mateix any.
El fons fou conservat pels seus hereus fins al seu ingrés a l'Arxiu Nacional de Catalunya. El fons inclou documentació aplegada i produïda per Josep Vilanova i Arqué. Inclou el llibre de família del Foment de Pietat Catalana, així com diversos documents relatius al seu expedient de depuració com a mestre nacional davant l'Auditoria de Guerra de la Quarta Regió Militar i el títol de congressista del XXXV Congrés Eucarístic de Barcelona. Així mateix, s'hi troba la documentació derivada de la vinculació formativa del seu fill a la secció d'ensenyaments artístics de l'Escola del Treball de la Diputació de Barcelona i, en particular, amb el seu responsable, el decorador i dibuixant barceloní Ramon Rigol i Font (1891-1976). Així mateix, inclou documentació sobre l'edició de 1969 dels week-end cinematogràfics Llanterna Màgica i un guió radiofònic dels serveis exteriors de la BBC (1974) en preparació de la mort del general Franco.

## Referències

* ↑ «esquela de Josep Vilanova i Arqué mestre». La Vanguardia, 08-10-1975, pàg. 34.
* 1 2 «Josep Vilanova i Arqué. Descripció del Fons». Arxiu Nacional de Catalunya. [Consulta: 24 juny 2013].

## Bibliografia

* La Humiliació: el 16 d'agost de 1939 del mestre Josep Vilanova i Arqué. Barcelona: Ploion, 2008. 52 p.
* GONZÀLEZ-AGÀPITO, Josep i MARQUÈS, Salomó. La repressió del professorat a Catalunya sota el franquisme (1939-1943) segons les dades del Ministeri d'Educació Nacional. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1996. 219 p.

## Enllaços externs

* Fons Josep Vilanova i Arqué a l'Arxiu Nacional de Catalunya.
# Pietro Scarlatti

Pietro Filippo Scarlatti (Roma, 5 de gener de 1679 – Nàpols, 22 de febrer de 1750) fou un compositor, organista i mestre de cors italià.
Era el fill gran d'Alessandro Scarlatti i germà del també compositor Domenico Scarlatti. Començà la seva carrera musical el 1705 com a mestre de cor de la catedral d'Urbino. Tres anys després, el 1708, el seu pare el portà a Nàpols, on assoliria a ser organista de la cort.
El 1728 s'estrenà la seva única òpera, Clitarco, en el Teatre San Bartolomeo de Nàpols. Desafortunadament, la partitura de l'òpera s'ha perdut. Altres obres importants inclouen tres cantates i una multitud de tocates per a teclat, una de les quals ha estat enregistrada per Luciano Sgrizzi.

## Obras

* Giacobbe (oratori, 1705, Urbino)
* Sant'Andrea apostolo (oratori, 1706, Urbino)
* La sposa de cantici (diàleg, 1706, Urbino)
* Clitarco, o sia La più fedel tra gli amici (drama per música, 1728, Napoli)
* Care luci del ben mio (cantata per contralt i tres instruments)
* Scusatemi signora (cantata per soprano i baix continu)
Altres cantates
* 3 minuetti per violino
* 4 bassi numerati
* 21 toccate clavicembalo

## Vegeu també

* Escola napolitana d'òpera

## Enllaços externs

* https://openmlol.it/autori/179328
* https://openmlol.it/autori/427139
* Pietro Scarlatti a MusicBrainz MetaBrainz Foundation.
# Atemptat d'Oklahoma City

L'atemptat d'Oklahoma City va ser un atac amb bombes contra l'edifici federal Alfred P. Murrah, ubicat a la capital de l'estat estatunidenc d'Oklahoma, comès per l'extremista antigovernamental d'ideologia racista i ultradretana Timothy McVeigh el 19 d'abril de 1995.
McVeigh, amb la col·laboració de Terry Nichols, un altre militant anti-governamental, detonà una camioneta carregada amb 2.300 kg d'explosius que ell mateix havia aparcat davant l'edifici federal d'Oklahoma City. La detonació destruí bona part de l'edifici i va causar 168 morts (19 dels quals eren infants menors de sis anys) i més de 680 ferits. Es considera que és el pitjor atac terrorista que s'ha comès mai en sòl estatunidenc fins als atemptats de l'11 de setembre de 2001.
McVeigh justificà l'atemptat com una revenja contra el Govern Federal pel setges de Waco i Ruby Ridge.
Timothy McVeigh fou jutjat i condemnat a mort l'any 1997 i executat per injecció letal l'11 de juny de 2001. Nichols, al seu torn, fou condemnat a diverses cadenes perpètues sense possibilitat de llibertat condicional.
L'edifici Murrah va haver de ser demolit completament i on s'alçava s'hi va construir un parc monumental en memòria de les víctimes de l'atemptat.

## Vegeu també

* National Memorial Institute for the Prevention of Terrorism

## Referències

* ↑ «Desè aniversari de la tragèdia de Waco, i vuit de l'atemptat d'Oklahoma». Vilaweb, 19-04-2003. [Consulta: 19 abril 2010].
* ↑ «Han executat Timothy McVeigh». Vilaweb, 11-06-2001. [Consulta: 19 abril 2010].

## Enllaços externs

* Web del Memorial Nacional d'Oklahoma City
# Anell D

L'anell D és un anell planetari situat al voltant de Saturn. És el més intern dels anells d'aquest planeta.

## Característiques

L'anell D comença a 66.900 km del centre de Saturn, o sigui, menys de 7.000 km per sobre de l'atmosfera del planeta, i s'estén fins a 74.510 km. Es tracta de l'anell més intern del sistema dels anells de Saturn; és molt poc visible.
En el moment de sobrevolar la sonda Voyager 1 el sistema saturnià, aquesta fotografià dins l'anell D tres anellets (estructures més lluminoses i més denses a l'interior de l'anell) que varen ser anomenades D68, D72 i D73 (en ordre creixent de la seva distància al planeta). 25 anys després, les imatges preses per la missió Cassini indiquen que el D72 s'havia desplaçat 200 km cap a Saturn i passava a ser menys lluminós. Dels D68 i D73, no es va observar que patissin modificacions.
Cassini també ha posat en evidència la presència d'estructures concèntriques en ones distants 30 km entre D73 i l'anell C.

## Referències

* ↑ Showwalter, Mark R. Saturn's D Ring in the Voyager Images Icarus vol=124 no 2 pages 677-689 12/1996 | bibcode=1996Icar..124..677S
* 1 2 Hedman, Matthew M.; Burns, Joseph A.; Showalter, Mark R.; Porco, Carolyn C.; Nicholson, Philip D.; Bosh, Amanda S.; Tiscareno, Matthew S.; Brown, Robert H.; Buratti, Bonnie J.; Baines, Kevin H.; Clark, Roger Saturn's dynamic D ring Icarus vol=188 no=1 pages=89-107 Any=05/2007 doi=10.1016/j.icarus.2006.11.017 bibcode=2007Icar..188...89H

## Enllaços externs

* (anglès) Saturnian Rings Fact Sheet (NASA).
* (anglès) Saturn's Ring System' (Planetary Rings Node).
* (anglès) D Ring Revelations (NASA - comparació de les dues fotografies amb 25 anys d'interval).
* (anglès) Ring and Ring Gap Nomenclature (USGS - Gazetteer of Planetary Nomenclature).
# Orp-Jauche

Orp-Jauche (en való Oû-Djåce, neerlandès Adorp-Geten) és un municipi belga del Brabant Való a la regió valona.
El municipi es va crear l'1 de gener de 1977 per la fusió dels fins aleshores municipis independents d'Énines, Folx-les-Caves, Jandrain-Jandrenouille, Jauche, Marilles (amb Nodrenge), Noduwez (amb el poble de Libertange) i Orp-le-Grand (amb els pobles de Maret i Orp-le-Petit).

## Referències

* ↑ «Orp-Jauche» (en francès). ajuntament d'Orp-Jauche.
# Armistici de Mudanya

L'Armistici de Mudanya fou un tractat entre la Gran Assemblea Nacional de Turquia i les Potències Aliades (Gran Bretanya, França i Itàlia) que va posar fi a la Guerra d'independència turca.
Després que els turcs van expulsar els grecs d'Anatòlia el setembre de 1922 les forces nacionalistes es van presentar a la zona neutral als Dardanels, ocupats per destacaments de les tres potències aliades. Els turcs van exposar la seva intenció de creuar la zona neutral cap a Tràcia Oriental per expulsar d'allí als grecs però els aliats no els van donar pas i per uns dies es va pensar en la guerra. El 23 de setembre els aliats van proposar un armistici sobre la base de l'evacuació pels grecs de Tràcia Oriental i del respecte de la zona neutral pels turcs. Ataturk va acceptar i les negociacions van començar a Mudanya el 3 d'octubre; la delegació turca estava dirigida per İsmet İnönü comandant turc al front occidental, i les potències pels generals Harrington, Charpy i Mombelli. Inicialment els turcs van refusar reconèixer la zona neutral i van reclamar la sobirania de Tràcia Oriental. Es va fregar el trencament, però en darrera instància els aliats van reconèixer la sobirania turca a Tràcia i van admetre funcionaris i gendarmes turcs 30 dies després de la sortida dels grecs (sortida que s'havia de fer en 15 dies); els turcs a canvi respectarien la zona neutral fins a la conferència de pau general i cessarien les hostilitats contra Grècia. L'armistici va entrar en vigor el 14 d'octubre de 1922 a mitjanit. Grècia no el va voler signar però va manifestar la seva adhesió el mateix 14 d'octubre.
La conferència de pau de Lausana (novembre 1922 a juliol de 1923 havia de resoldre la resta de problemes i els aliats van restar a Istanbul i a la zona neutral fins a la signatura de la pau i es van retirar l'1 d'octubre de 1923 quan la Gran Assemblea Nacional ja havia assegurat el seu control polític de la capital i havia abolit el sultanat tres setmanes després de l'armistici.

## Vegeu també

* República de Jònia, efímera república proclamada pels grecs el 1922.

## Referències

International Treaties of the Twentieth Century, Londres: Routledge, ISBN 0-415-14125-7.
# Economia de Ghana

L'economia de Ghana es va enfortir gràcies a una sòlida gestió durant un quart de segle, a un ambient de negocis competitiu i les reduccions persistents en els nivells de pobresa. El país és un dels més rics de l'Àfrica tropical, i la seva economia es basa en l'extracció de recursos naturals i en l'agricultura. En 2009 el país va signar un programa de reducció de la pobresa de tres anys amb el FMI per millorar l'estabilitat macroeconòmica, la competitivitat del sector privat, el desenvolupament dels recursos humans i el bon govern i la responsabilitat civil. Una sòlida gestió macroeconòmica, combinada amb preus més alts pel petroli, l'or i el cacau va ajudar a sostenir un alt creixement del PIB entre 2008 i 2012.

## Sector primari

La principal font d'ingressos dels agricultors és el cacau i els seus productes derivats, que normalment solen consistir en dos terços de les exportacions. Exporta també fusta, oli de palmell, el coco i altres productes de la palmera, el karité, del que s'extreu greix comestible i el cafè.
A més d'aquests productes tradicionals, Ghana ha incorporat a la seva agricultura nous productes amb èxit, com pinyes, anacards, pebre negre, nyam, tapioca, plàtans, blat de moro, arròs, cacauets, mill i sorgo. També disposa d'aus de corral i carn.
Es practica la mineria - principalment d'or, diamants, manganès i bauxita. L'únic pou petrolífer que hi havia es va abandonar després de produir 3.5 milions de barrils (560 000 m²) durant set anys, però hi ha indicis de la presència de gas natural.

## Indústria

La indústria de Ghana està relativament avançada si es compara amb altres països africans. Les indústries més importants són les de les àrees dels tèxtils, d'acer, pneumàtics, la refineria de petroli, el molt de farina, la destil·laria, el tabac, i el muntatge de cotxes, camions i autobusos.

## Serveis

El sector de serveis respon per 50% del PIB del país.

## Enllaços externs

* Projecció econòmica de Ghana (anglès)

## Referències

* 1 2 CIA. «The World Factbook». Arxivat de l'original el 2020-08-30. [Consulta: 14 setembre 2017].
# Valderrubio

Valderrubio és una localitat i municipi espanyol situat en la part occidental de la comarca de la Vega de Granada, a la província de Granada. Limita amb els municipis de Pinos Puente i Íllora, encara que només una estreta franja de 100 metres de longitud la separa del riu Cubillas, que és el límit entre Pinos i Fuente Vaqueros; es va decidir així perquè el municipi piner tingués continuïtat al seu territori, i no quedés divideixo en dues meitats. Altres localitats properes són Escóznar, Zujaira, Casanueva i Láchar.
El municipi valderrubienc és una de les cinquanta-dues entitats que componen l'àrea metropolitana de Granada, i va ser creat el 18 de desembre de 2013 per segregació del terme municipal de Pinos Puente, convertint-se així en el número 169 de la província de Granada. Des de l'any 2002 ja gaudia de certa autonomia en concedir-li el règim d'entitat local autònoma (o ELA).
Va ser en aquesta localitat on Federico García Lorca, considerat com el poeta espanyol més important del segle xx, es va inspirar per crear una de les seves millors obres dramàtiques: La casa de Bernarda Alba.

## Història

En temps de la presència romana en la Península, el llogaret es va cridar "Aquae Rosae" («aigua de roses»), que va derivar amb el temps a "Asquerosa".
En aquesta localitat, quan encara es deia Asquerosa, va viure Federico García Lorca.
El seu nom actual, que, per evitar el gentilici de asquerosos (fastigosos, en castellà), va substituir oficialment el 15 d'agost de 1943 a l'anterior d'Asquerosa, fa referència a vall del tabac ros (rubio), ja que va ser un cultiu majoritari fins a mitjan segle xx. Tant és així que es diu que va ser el primer poble d'Europa on es va sembrar el tabac ros portat d'Amèrica.
A Valderrubio se li va concedir el règim d'entitat local autònoma al març de 2002. En 2013 es va convertir en un municipi completament independent de Pinos Puente.

## Cultura

Les seves festes patronals se celebren cada any el segon cap de setmana de setembre, en honor de Nostra Senyora de Gràcia.

## Referències

* ↑ «Decret 237/2013, de 17 de desembre, pel qual s'aprova la creació del municipi de Valderrubio per segregació del terme municipal de Pinos Puente (Granada)». BOJA. [Consulta: 18 desembre 2013].

## Enllaços externs

* Microweb turística de Valderrubio realitzada pel Patronat de Turisme de Granada Arxivat 2008-04-29 a Wayback Machine.