OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Societat Química de França

La Societat Química de França (en francès i oficialment, Société Chimique de France, també coneguda per les seves sigles SFC) és una societat científica i associació professional, fundada el 1857 per a representar els diversos interessos dels químics francesos a nivell local, nacional i internacional.
Aquesta societat científica va seguir el model de la Societat Química Britànica (British Chemical Society), que va ser precursora de la Royal Society of Chemistry. Com la seva anàloga britànica, l'associació francesa va tractar de fomentar la comunicació de noves idees i fets a França i en l'àmbit internacional.
Va començar l'edició de la revista científica Bulletin de la Société Chimique de Paris, després convertida en el Bulletin de la Société Chimique de France el 1858.
A la fi del segle XX , la societat es va convertir en membre de ChemPubSoc Europe, una organització que agrupa 16 societats químiques europees. Aquest consorci europeu es va establir en la dècada de 1990 amb motiu de la fusió de moltes revistes químiques propietat de les societats nacionals de química de cada país.

## Referències

* ↑ Société Chimique de France (SCF), Misión de la SFC (en francés) Arxivat 2010-04-09 a Wayback Machine.; consultado el 08-06-2011.
* ↑ Lagowski, J. J. (1991). "A British Sesquicentennial," Journal of Chemical Education, Vol 68, No. 1, p. 1; acknowledging the sesquicentennial of The Chemical Society in London, which eventually became the Royal Society of Chemistry; consultado el 08/06/2011.
* ↑ ChemPubSoc Europe, Misión; Sociedades participantes
# Stafford Cripps

Sir Richard Stafford Cripps CH FRS (Londres, 24 d'abril de 1889 – Zúric, 21 d'abril de 1952) va ser un polític anglès, que pertanyia al Partit Laborista britànic. Durant la Segona Guerra Mundial va exercir diversos càrrecs en el govern de coalició (1940–1945) incloent-hi el d'Ambaixador a la Unió Soviètica i el de Ministre de Producció d'avions i càrrecs en el govern laborista. Després de la guerra va tenir diversos càrrecs en el govern laborista de 1945–1951,primer com a Secretari d'Innovació (President de la Comissió de Comerç) i entre 1947 i 1950 com Chancellor of the Exchequer. En aquesta segona posició, Cripps va ser el responsable de la prosperitat econòmica del Regne Unit després de la guerra i, segons l'historiador Kenneth O. Morgan, “l'arquitecte real de la ràpida millora econòmica des de 1952.”. Tanmateix va fracassar en els seus esforços per resoldre la crisi de l'Índia britànica."

## Referències

* ↑ Schuster, George «Richard Stafford Cripps 1889-1952». Biographical Memoirs of Fellows of the Royal Society, 1, 1955, pàg. 11–26. DOI: 10.1098/rsbm.1955.0003. JSTOR: 769240.
* ↑ Peter Clarke; Clive Trebilcock Understanding Decline: Perceptions and Realities of British Economic Performance. Cambridge University Press, 1997, p. 193.
* ↑ Mitchell, Andrew (2002) "Cripps, (Richard) Stafford" in John Ramsden, ed., The Oxford Companion to Twentieth-century British Politics. ISBN 0198601344. p. 176

## Bibliografia

* Clarke, Peter. The Cripps Version: The Life of Sir Stafford Cripps (2002)
* Burgess, Simon. Stafford Cripps: a political life (1999)
* Byant, Chris. Stafford Cripps: the first modern chancellor (1997)
* Clarke, Peter and Richard Toye, "Cripps, Sir (Richard) Stafford (1889–1952)", Oxford Dictionary of National Biography, Oxford University Press, 2004; online edn, Jan 2011 accessed 14 June 2013 doi:10.1093/ref:odnb/32630
* Frame, William. "'Sir Stafford Cripps and His Friends': The Socialist League, the National Government and the Reform of the House of Lords 1931–1935," Parliamentary History (2005) 24#3 pp 316–331
* Gorodetsky, Gabriel. Stafford Cripps' Mission to Moscow, 1940–42 (1985) 361pp

## Enllaços externs

* Hansard 1803–2005: contribucions al Parlament de Stafford Cripps
* Blue plaque to Sir Stafford Cripps at Filkins Arxivat 2015-10-04 a Wayback Machine.
# Stella Cox

Stella Cox (Roma, 7 de novembre de 1990) es una actriu pornogràfica i model eròtica italiana.
Nascuda a Roma el novembre de 1990, es va traslladar sent jove al Regne Unit, on va començar la seva carrera com a actriu pornogràfica al 2013, als 23 anys.
Com a actriu, ha treballat per a estudis com Naughty America, Evil Angel, Digital Playground, New Sensations, Mofos, Hard X, Private, SexArt, Elegant Angel, Sweetheart Video, Wicked, Girlfriends Films, Brazzers o Reality Kings, entre d'altres.
Va rodar la seva primera escena de sexe anal el desembre del 2014, per a la pel·lícula British Girl's First Anal Sex.
La seva primera nominació al circuit important de premis de la indústria pornogràfica va ser l'any 2016, quan va ser nominada als Premis AVN a la categoria d'Artista femenina estrangera de l'any. A l'any següent, per la pel·lícula Sherlock: a XXX Parody, al costat de l'actor Danny D, rebria dues nominacions: en els Premis AVN a la Millor escena de sexe en producció estrangera; i en els Premis XBIZ a la Millor actriu en pel·lícula paròdica.
L'any 2018 es va alçar amb el Premi XBIZ a l'Artista femenina estrangera de l'any, sent el segon any consecutiu que una italiana, després de Valentina Nappi, guanyava aquest guardó.
Ha rodat més de 450 pel·lícules com a actriu.
Algun dels seus treballs destacats son Amazing Tits, Vides de cornuts, Dime Piece, Escletxes exquisides, Només fes-la, Enamorats reunits, Mountain Crush, Lesbianes a la presó 4, Sexe, britànics i rock n' roll, Queda't amb mi o pits i oli 3 .
# Stenobelodon

Stenobelodon és un gènere extint de mamífers proboscidis de la família dels gomfotèrids. L'espècie tipus, S. floridanus, va ser descrit originalment com Mastodon (Trilophodon) floridanus, però posteriorment va ser assignat a Amebelodon, abans de ser eventualment reassignat al seu propi gènere el 2023.

## Referències

* ↑ Lambert, W.D., 2023. Implications of discoveries of the shovel-tusked gomphothere Konobelodon (Proboscidea, Gomphotheriidae) in Eurasia for the status of Amebelodon with a new genus of shovel-tusked gomphothere, Stenobelodon. Journal of Vertebrate Paleontology DOI: 10.1080/02724634.2023.2252021
* ↑ Lambert, W. D.; J. Shoshani, 1998. The Proboscidea. A Janis, C., K. M. Scott; L. Jacobs (editors), Evolution of Tertiary Mammals of North America, Volum 1. Cambridge University Press: Cambridge, Regne Unit.
Gèneres de proboscidis :
Regne: Animalia
Filum: Chordata
Classe: Mammalia
Superordre: Afrotheria
Clade: Tethytheria :
# Stern

Stern és un setmanari d'informació general publicat a Hamburg (Alemanya) per l'editorial Gruner + Jahr, filial del grup editorial Bertelsmann. Al primer trimestre de 2013 tenia una difusió de quasi 834.313 exemplars La capçalera s'escriu stern, sense majúscula.
És una publicació d'informació general, de la qual la redacció des de la seva creació porta una atenció primordial a les fotos i il·lustracions. Té una tendència liberal de centreesquerra.

## Història

Henri Nannen va crear la revista el 1948 a Hannover amb llicència del govern militar de la zona ocupada pel Regne Unit. Ja el 1949 Nannen va vendre 50% de la revista a l'editor hamburguès Gerd Bucerius (propietari de la revista Die Zeit), l'any després Bucerius adquirí uns 37,5% més i la resta de les accions a l'editorial Grüner+Jahr. Nannen va quedar redactor en cap fins al 1980.
Va tenir un paper important en la revelació d'uns escàndols. Un primer va ser un reportatge del 1950 al qual va desvelar dilapidació de diners a càrrec del contribuent alemany per les Forces Aliades. Com a sanció li va costar una interdicció de publicar durant una setmana. A poc a poc va construir una reputació pels seus reportatges il·lustrats.
Durant les discussions sobre la despenalització de l'avortament el 1971 va publicar un títol Vam avortar i un article al qual 374 dones van confessar públicament que van transgredir la llei. El 1979 va publicar una sèrie del periodista Günther Schwarberg sobre un dels crims més atroços dels nazis: l'assassinat de 20 nens a l'escola del Bullenhuser Damm.
El 1983 va ser el mateix subjecte d'un escàndol quan va comprar i publicar els suposats Diaris secrets d'Adolf Hitler que van adverar-se una falsificació. Després va patir una manca de credibilitat i una caiguda de la tirada. Li va caldre molt de temps per a tornar a construir la seva credibilitat i tornar al nivell de difusió d'abans l'escàndol. El març 2013 va parèixer en una compaginació modernitzada.

## Referències

* ↑ Stern Informationsgesmeinschaft zur Feststellung der Verbreitung von Werbeträgern e.V (Federació per a la verificació de la tirada de mitjans de propaganda)]
* ↑ «Meine Stern-Stunde» Arxivat 2007-09-27 a Wayback Machine., Entrevista amb Henri Nannen, al 40è aniversari de la revista, 22 d'agost de 1988
* ↑ Iris Groschek & Kristina Vagt, «…dass du weisst, was hier passiert ist» Medizinische Experiment im KZ Neuengamme und die Morde am Bullenhuser Damm, Bremen, Ed. Temmen, 2012, pàgina 9, ISBN 978-3-8378-2022-5 (en català: «…que sàpigues el que va passar aquí» Experiments medicals al camp de concentració de Neuengamme i l'assassinat al Bullenhuser Damm.)

## Bibliografia

* Michael Schornstheimer, Bombenstimmung und Katzenjammer - Vergangenheitsbewältigung: Quick und Stern in den 50er Jahren., Colònia, Pahl-Rugenstein, 1989, ISBN 3-7609-1278-8. (en català: Quick i Stern als anys 1950).
Viccionari
# Sumoll

El sumoll és una varietat de cep negre, encara que també hi existeix una subvarietat blanca. El sumoll és una varietat rústica, autòctona del Penedès, resistent a la sequera i de desenvolupament uniforme. El raïm és llarg, i el gra és gros i llargarut. S'utilitza per fer vins blancs, negres, rosats i cava.
La seva presència antiga es manifesta també en el gran nombre de variants dialectals del nom: sumoi, chimoi, saumoll, somoi, sumoy, ximoll, somoll, ximoy, xemoll, entre d'altres. El nom de sumoll està relacionat amb el dialectal sumollar, en el sentit de «fer pansir o madurar», que prové del llatí submolliare.
El vi jove de raïm sumoll té una certa aspror, que desapareix amb el seu envelliment. La seva producció és baixa, i el tractament per a fer vins de qualitat demana molta habilitat enològica. Tant abans com després de la fil·loxera, el sumoll va ser una varietat de raïm negre molt estesa per tot Catalunya. L'entrada a la Unió Europea el 1986 va accelerar el desprestigi d'aquelles varietats autòctones amb les quals es considerava que no es podien fer vins ni bons ni competitius. El seu cultiu s'ha anat substituint pel d'altres varietats, i avui és minoritari, amb menys de cent hectàrees plantades. Una tendència, emperò, que ha començat a canviar d'uns anys ençà, quan el cep coneix una petita revifalla per la dedicació d'uns quants viticultors que han vist les possibilitats de crear-hi vins originals, que permetin personalitzar-se en crear especialitats pròpies i diferenciar-se dels vins de les grans empreses industrials, que només utilitzen els ceps de moda internacionalment omnipresents, tipus cabernet sauvignon, merlot o chardonnay.
El sumoll és una de les varietats observades a les DO Catalunya, DO Pla de Bages i DO Tarragona. A Austràlia s'han creat quatre varietats híbrides a partir del sumoll i el cabernet sauvignon: cienna, vermillion, rubienne i tyrian. Amb aquest encreuament, hom pretén aprofitar les qualitats del sumoll per adaptar-les al clima australià.

## Referències

* ↑ IBAR, Leandre. El Llibre dels vins de Catalunya. Barcelona: Cap Roig, 1986. ISBN 8431503793.
* ↑ «Sumoll». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Josep M. Puiggròs i Jové, «Documentació històrica del sumoll-sumoi» a: La varietat sumoll, 2012, pàgina 27
* 1 2 Josep M. Puiggròs i Jové, «Seguint les petjades de la varietat sumoll» Institut d'Estudis Catalans, 2010
* ↑ «sumoll» Arxivat 2013-12-03 a Wayback Machine., Vinum.cat [consulta 25 de novembre de 2013]
* ↑ Malena Fabregat, «Sumoll, autòctona i clandestina», Gourmet's, El Periódico.com s.d.

## Enllaços externs

* AA.VV., La varietat sumoll, Institució Catalana d'Estudis Agraris, 2012, 76 pàgines, telecarregable
* «Que diuen del sumoll» Arxivat 2013-06-12 a Wayback Machine. Florilegi de texts de diversos escriptors sobre el summoll
# Tataviams

Els tataviams (en tataviam “gent que s'enfronta al sol”), anomenats alliklik pels seus veïns chumash (en chumash: grunyidors o quecs, potser perquè parlaven una llengua diferent), són un grup d'amerindis dels Estats Units del sud de Califòrnia. Tradicionalment ocupaven una àrea al nord-oest de l'actual comtat de Los Angeles i el sud del comtat de Ventura, principalment a la conca alta del riu Santa Clara, les Muntanyes Santa Susana, i les Muntanyes Sierra Pelona. Són diferents de kitanemuk i gabrielino-tongva.

## Llengua

L'escassa evidència sobre la llengua tataviam ha estat àmpliament debatuda pels erudits. L'opinió predominant és que es tractava d'una llengua uto-asteca, probablement pertanyent a la branca takic d'aquesta família.

## Població

Les estimacions de les poblacions anteriors al contacte de la majoria dels grups nadius a Califòrnia han variat substancialment. Alfred L. Kroeber estimà per al 1770 la població conjunta dels serrano, kitanemuk i tataviam en 3.500 individus, i llur població en 1910 d'uns 150. Un estudi minuciós dels registres genealògics indica que les persones d'ascendència tataviam van sobreviure fins al segle xx, tot i que la majoria havia perdut la seva llengua tradicional. Els membres tribals van continuar casant-se amb membres d'altres grups indígenes i amb altres grups ètnics.

## Història

Es creu que la vall de Santa Clarita és el centre del territori tataviam, al nord de la zona metropolitana de Los Angeles. Eren coneguts com un grup lingüístic i cultural diferent en 1776 pel Pare Francisco Garcés, i s'havien distingit dels kitanemuk i fernandeño.
Els espanyol van contactar per primera vegada amb els tataviams durant les seves expedicions de 1769-1770. Segons Chester King i Thomas Blackburn," pel 1810, pràcticament tot els tataviams havien estat batejats a la Missió San Fernando Rey de España." Igual que altres grups indígenes, van patir altes taxes de mortalitat per noves malalties infeccioses importades pels espanyols, ja que no tenien immunitat.

## Referències

* ↑ Fernandeño Tataviam Office of Tribal Citizenship genealogy and tribal census records
* ↑ "Northern Paiute - Religion and Expressive Culture". Countries and Their Cultures.
* ↑ Johnson, John. "Discussion of the History of the Tataviam & Neighboring Native Americans of Southern California", Santa Clarita Website
* ↑ Kroeber, A. L. Handbook of the Indians of California. Bureau of American Ethnology Bulletin, 1925. No. 78, pàg. 883, Washington D.C.
* 1 2 Johnson, John R., and David D. Earle. "Tataviam Geography and Ethnohistory", Journal of California and Great Basin Anthropology 1990. 12:191-214
* ↑ King, Chester, and Thomas C. Blackburn. 1978. "Tataviam," In California, edited by Robert F. Heizer, pàg. 536, Handbook of North American Indians, William C. Sturtevant, general editor, vol. 8. Smithsonian Institution, Washington D.C.

## Enllaços externs

* Fernandeño Tataviam Band of Mission Indians, web oficial
* "Tataviam", Antelope Valley Indian Museum, California Parks
* Paul Higgins, "The Tataviam: Early Newhall Residents", Old Town Newhall Gazette, January-February 1996
# Teatre Candilejas

El Teatre Candilejas de Barcelona fou un espai teatral ubicat en el número 26 de la Rambla de Catalunya, cantonada amb el carrer de la Diputació, de Barcelona, al soterrani del que també fou Teatre Calderón. Ocupava el local que havia estat la Bodega del Calderón. Ramir Bascompte en fou el director. Inaugurat amb el sobrenom de teatre de butxaca, el dissabte dia 21 de desembre de 1957, tancà les portes el dia 15 de maig de 1967.
Durant la dècada que va romandre obert s'hi van representar desenes d'obres de teatre en castellà sobretot, però també en català i francès, entre les quals: Vuelve pequeña Sheba, de William Inge, versió de Xavier Regàs, que va ser l'espectacle inaugural, amb Carmen Prendes; Isabel y el pelícano, de Marcel Franck, versió d'E. Guitérrez Roig; Cándida, de Bernard Shaw; Le gardien du tombeau, de Franz Kafka, Comment s'en debarraser, d'Eugène Ionesco; Las palmeras de plomo, d'Enric Ortenbach; No hay camino, de Josep Maria Muñoz Pujol; Idilio en au petit bonheur, de Marc-Gilbert Sauvajon, versió de Xavier Regàs; Skanina, de Rafael Bertran Montserrat; Mambrú se va a la guerra, de Marcel Achard; Mirando hacia atrás con ira, de John Osborne; Ana Kleiber, d'Alfonso Sastre; Gulliver en la luna, de Josep Castillo i Escalona i Xavier Fàbregas; La fortuna de Sílvia, de Josep Maria de Sagarra; El tren de Liverpool, de Rafael Bertran Montserrat o El senyor Perramon, adaptació feta per Josep Maria de Sagarra de L'avare de Molière i interpretada per Joan Capri en el paper protagonista, i El fiscal Requesens, també de Sagarra, un dels grans èxits que va tenir el teatre. La corista (Nacida ayer), comèdia musical de Carson Kanin, va tancar el teatre.
Hi van fer el seu debut absolut actors com Julián Mateos i Núria Torray.
La finca que ocupaven el teatre Calderón, el teatre Candilejas i el Cine Cristina va ser adquirida l’any 1967 per una entitat bancària que l'enderrocaria per construir-hi l'hotel Calderón.

## Referències

* 1 2 Tierz Grafià, Carme. «Teatre Calderón (Rambla)». Institut del teatre. Enciclopèdia de les Arts Escèniques. [Consulta: 20 març 2022].
* ↑ Martínez Tomàs, A. «Adiós, al pequeño Candilejas». La Vanguardia, 16-05-1967. [Consulta: 20 març 2022].

## Enllaços externs

* Crònica del Teatre Candilejas a La Vanguardia
# Kerry Gruson

Kerry Gruson (Londres, 1947) és una periodista que pateix tetraplegia des que fou atacada per un soldat que estava entrevistant quan tenia 26 anys, i des d'aquell moment no ha deixat de plantejar-se reptes esportius difonent un profund esperit de superació.

## Biografia

Gruson va créixer a Europa. La feina de periodista dels seus pares, Sydney Gruson i Flora Lewis, la va fer viatjar per diversos indrets d'Europa durant la seva infantesa, un període en el qual ella va destacar acadèmicament i esportiva. Va anar al Harvard College dels Estats Units amb 17 anys per estudiar periodisme, i va treballar a Carolina del Nord i al Boston Herald.
Per informar de la guerra de Vietnam va entrevistar un soldat a Hawaii el 1974. El soldat la va estrangular per un trastorn d'estrès posttraumàtic, en confondre-la amb una dona vietnamita. La va deixar per morta a l'hotel, però un policia la va traslladar a l'hospital salvant-li la vida. Des d'aquell moment té tetraplegia, el coll torçat a l'esquerra i una veu molt tènue. Va assumir que tant ella com el soldat eren víctimes de la guerra, i mai s'ha deixat definir per la discapacitat, sinó que ha manifestat externament les seves ganes de viure amb diverses activitats. Va fer rehabilitació i va tornar a treballar de periodista al Miami News i al The New York Times durant 27 anys.
A la dècada del 1980 va començar a navegar i fer submarinisme, a partir del 2014 va començar a fer una triatló amb Cristina Ramírez, amb qui fundaria l'ONG ThumbsUp, a través de la qual han atret altres esportistes amb limitacions per a ser exemples de superació. Tots els esports els practica amb l'ajuda d'altres esportistes. El 2017 va participar en l'Ironman de Cozumel amb Caryn Lubetsky. A través de ThumbsUp fan presentacions a escoles i universitats per canviar les actituds sobre els esportistes amb capacitats diferents. Defensen el "poder transformador de l'esport" i qüestionen les actituds convencionals vers les limitacions. "Pas a pas, junts podem" és el lema de l'entitat.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «From Near Death to Thriving: A Case History of Hope | Psychology Today» (en anglès americà). Psychology Today, 11-09-2021. [Consulta: 13 febrer 2024].
* ↑ «archives.nypl.org -- New York Times Company records. A.M. Rosenthal papers». [Consulta: 13 febrer 2024].
* ↑ Koons, John. «Sharecare: Meet Kerry Gruson, Retired Journalist» (en anglès), 09-11-2017. [Consulta: 13 febrer 2024].
* ↑ «Ella es paralítica, él no tiene brazos y forman un gran equipo atlético» (en espanyol europeu). [Consulta: 13 febrer 2024].
* ↑ noticaribe. «IRONMAN COZUMEL: Caryn Lubetsky y Kerry Gruson harán historia» (en espanyol de Mèxic), 26-11-2017. [Consulta: 13 febrer 2024].
# Biblioteca del Seminari Pontifici

L'antiga Biblioteca del Seminari Pontifici de Tarragona és una biblioteca fundada l'any 1595, a la rambla Vella, i després, el 1886, traslladada al segon pis de l'edifici del seminari pontifici, al carrer de Sant Pau de Tarragona. Es va tancar el 1968 i es va reobrir el 2014 conservant el mobiliari original de fusta i amb un fons bibliogràfic i documental de 130.000 volums des del segle xiii.
A la biblioteca hi ha incunables i exemplars únics, el primer llegat que va rebre fou un lot de 197 llibres de cultura religiosa i humanitats clàssiques del canonge Feliu Serra, la majoria de la segona meitat del segle xvi, editats a París, Anvers, Colònia, Venècia, Roma, València, Salamanca, Barcelona i Lió. També s'hi troben els fons de la Casa de Provació dels jesuïtes (1767), la biblioteca de l'arquebisbe Francesc Armanyà (1803), el llegat del canonge bibliòfil Bergadà (1949) i els fons provinents de la Biblioteca Circular Antoni Agustí (1980).
El fons inclou els 451 volums amb l'ex-libris i escut de l'arquebisbe Armanyà, una edició de l'any 1704 del volum Constitucions i altres drets de Cathalunya, un exemplar de la Bíblia poliglota Complutense feta pel cardenal Cisneros al segle xvi, tretze manuscrits, deu incunables, onze volums d'una Bíblia glossada del final del segle xiii, que hauria llegat l'arquebisbe Joan d'Aragó al monestir d'Escaladei, i dos volums més d'una Bíblia sacra de principis del XIV, també procedent d'Escaladei.

## Referències

* 1 2 Filella, Carina «Tarragona recupera la biblioteca oculta». El Punt Avui, 31-01-2014 [Consulta: 30 juliol 2017].
* ↑ Montesó, Oriol «L'Arquebisbat reobre la Biblioteca del Seminari Pontifici». NacióDigital, 16-05-2014 [Consulta: 30 juliol 2017].

## Enllaços externs

* Biblioteca del Seminari Pontifici - Lloc web oficial
* Biblioteca del Seminari Pontifici a YouTube