OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ramon Molera i Pedrals

Ramon Molera i Pedrals (Moià, 1922-1983) va ser un esperantista i activista cultural català.
Va ser l'impulsor del butlletí Fragua (1943-1944) i també redactor de la revista La Tosca des de la seva fundació i el seu màxim impulsor des de 1951, com a redactor en cap. També va ser secretari de l'Agrupació Cultural La Tosca en crear-se l'any 1963 i la va presidir des de 1969. Va impulsar moltes activitats culturals a Moià, com ara l'Agrupación Filatélica Moyanesa i el Grupo-Ajedrez Moyá. Professionalment, Ramon Molera va ser delegat de la sucursal a Moià de la Caixa de Pensions.
També va ser un destacat esperantista i a ell es deu la fundació de l'Esperanto Grupo Moià l'any 1951, juntament amb Josep Solà. Havia aprés la llengua auxiliar internacional esperanto als 15 anys i el 1939 es va convertir en delegat de l'Associació Mundial d'Esperanto. Des de 1956 va ser director de cursos per correspondència oficials reconeguts pel ministeri d'educació i ciència espanyol.

## Referències

* ↑ Jaume Guillamet, La premsa comarcal: un model català de periodisme popular, Barcelona: Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya, 1983, i Història de la premsa, la ràdio i la televisió a Catalunya (1641-1994), Barcelona: La Campana, 1994.
* 1 2 3 Jaume Clarà i Arisa, Moià, 1947-2006, "La Tosca", seixanta anys de vida moianesa, Moià: La Tosca, 2007.
* ↑ Molera i Urgellés, Anna María «L'esperanto a Moià». Moià d'ahir a avui. Records històrics d'uns quant moianesos, 1991, pàg. 131-138.

## Enllaços externs

* Biblioteca Ramon Molera
# Ramon Pàmies i Pina

Ramon Pàmies i Pina (Barcelona, 1874 - Barcelona, 1918) fou un escriptor de teatre català. La seva obra més representada és L'estel de Natzaret, amb la figura del fill pròdig "Naim", i la parella còmica Jonàs i Mataties.
Pàmies era fill d'una família benestant. A causa de la vida desordenada del pare, que va perdre la fortuna familiar, el fill fou educat pels avis paterns, que li van proporcionar una bona educació, amb la qual va poder fer de comptable en una empresa tèxtil barcelonina. L'any 1891, amb 17 anys, va escriure la primera obra teatral: L'estel de Natzaret. Es va fer soci del Centre Moral i Instructiu de Gràcia, on el 1898 va estrenar la seva obra de teatre amb música de Francesc Realp, un altre soci de l'entitat. L'any 1900, amb 26 anys, es va casar amb Emília Armades, amb qui va tenir cinc fills. El 25 de desembre de 1903, es va fer l'estrena oficial de l'obra, ara amb la música de Miquel Ferrer i Ramonatxo, al Cercle Catòlic de Gràcia. Més endavant va escriure diferents obres de teatre. Amb 40 anys, es va morir d'una grip que es va complicar.

## Referències

* 1 2 Contel, Josep Maria «Ramon Pàmies i Pina, l'autor gracienc dels pastorets». El teu comerç, 12-2010 [Consulta: 17 setembre 2015].
* ↑ «Pastorets del Centre Catòlic de Gràcia». Cultura Popular, 16-06-2014. [Consulta: 19 desembre 2024].
* ↑ «Història» (en castellà). el Cercle de Gràcia, 01-01-1970. [Consulta: 19 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Gràcia, coses i apunts d'història
# Ranxeria Santa Rosa

La ranxeria Santa Rosa és la reserva índia de la tribu reconeguda federalment Comunitat índia Santa Rosa de la ranxeria Santa Rosa. Es troba a 7.25 km al sud-est de Lemoore (Califòrnia). Establida en 1934 amb uns 40 acres (16,2 hectàrees), la ranxeria Santa Rosa pertany a la tribu dels Tachi yokuts. Hi ha la seu del Tachi Palace Hotel & Casino. La població era de 517 habitants segons el cens dels Estats Units del 2000 i ha augmentat a 652 segons el cens dels Estats Units del 2010. En 2010, 288 residents (44,2% del total) tenien menys de 18 anys i 29 (4,4%) tenien més de 65 anys.
Ruben Barrios fou elegit cap tribal en 2009. L'anterior cap tribal, Clarence Atwell Jr., va mantenir aquesta posició durant 42 anys i va morir en 2013.
La ranxeria Santa Rosa es va expandir durant els anus a 643 acres (260 hectàrees) a començaments de 2008. El 28 de maig de 2008, l'aleshores cap tribal Clarence Atwell Jr. i Dale Morris, Director de la Regió Pacífic de la Bureau of Indian Affairs, signaren documents que hi afegien uns 1.163 acres (471 hectàrees) més de terra en fideïcomís, engrandint la ranxeria a 1.806 acres (731 hectàrees).

## Referències

* ↑ «Tachi Palace». Arxivat de l'original el 2007-09-29. [Consulta: 21 maig 2021].
* ↑ U,S. Census Bureau, Application Support Division, asd.internet.staff@census.gov, Last Revised August 6, 2013
* ↑ Hanford Sentinel, September 30, 2009
* ↑ Fresno Bee, March 2, 2013
* ↑ Hanford Sentinel, May 29, 2008

## Bibliografia

* Cummins, Marjorie W. The Tache-Yokuts, Indians of the San Joaquin Valley. Pioneer Publishing Company, 1978. ISBN 0-914330-24-1.

## Enllaços externs

* Tachi Yokut Tribe website
# Caldas

«Caldas» té aquests significats:
* Departament de Caldas, departament de Colòmbia
* Caldas de Reis, municipi a la província de Pontevedra, a Galícia
* Comarca de Caldas, comarca a la província de Pontevedra, a Galícia
* Caldas Novas, ciutat a l'estat brasiler de Goiás
* Caldas (Minas Gerais), municipi brasiler a l'estat de Minas Gerais
# L'Espinar

L'Espinar és una masia al terme municipal de Llíria, al Camp de Túria. En aquest mas fortificat hi predominen els trets del segle xviii. De la fortificació hi resta part de la murada i un parell de garites, així com les quadres. El pati es manté pavimentat amb llambordes, on hi ha la làpida de Germana de Foix, tot i que és una reproducció de l'original, destruïda a la Guerra Civil.
La masia i els terrenys envoltants van pertànyer a l'Orde dels Jerònims, instal·lats al convent de Sant Miquel dels Reis, a València. En aquest mas va faltar na Germana de Foix, a l'octubre de 1538. Una inscripció recorda aquest esdeveniment. Durant la desamortització de Mendizábal va passar a mans privades, primer a un industrial català i posteriorment, des de desembre de 1883, als hereus de Jacinto Gil de Avalle.

## Referències

* ↑ Francesc Pérez de los Cobos Gironés, «La masía del Espinar y doña Germana de Foix», Las Províncias, 1 de març de 2009 (castellà)(en català: La masia de l'Espinar i la senyora Germana de Foix)
# MC5

MC5 (Motor City five) és un grup de música Rock estatunidenc format a Detroit el 1964, i actiu fins a 1972, conformat gairebé completament per Wayne Kramer i Fred "Sonic" Smith (guitarres), Michael Davis (baix), Rob Tyner (vocals), i Dennis Thompson (bateria).
Van tenir un començament prometedor, conegut especialment per les seves energètiques presentacions, les quals els van dur a aparèixer en la portada de la revista Rolling Stone en 1968, abans fins i tot d'haver gravat el seu primer disc. La carrera dels MC5 va ser curta, a causa de tensions personals i polítiques entre els seus integrants, i van ser llargament oblidats quan es van separar.
Després d'uns anys de la seva dissolució, no obstant això, els MC5 van ser citats freqüentment com unes de les bandes nord-americanes més importants del Hard Rock de la seva era, els seus tres discos són veritables clàssics, i van ser una gran influència en el Hard Rock, el Heavy Metal, i especialment, el Punk Rock.
Kick Out The Jams, és probablement la seva cançó més coneguda i la més interpretada per altres artistes.

## Discografia
### Àlbums

* Kick Out the Jams, 1969
* Back in the USA, 1970
* High Time, 1971
* Babes in Arms, 1983 (recull de senzills primerencs)

### Compilacions

* Babes in Arms, 1983
* Black to Comm, 1994
* Power Trip, 1994
* Looking At You, 1995
* The American Ruse, 1995
* Ice Pick Slim, 1997
* 66 Breakout, 1999
* Thunder Express, 1999)
* Big Bang: The Best of the MC5, 2000
* MC5/ The Motor City Five, 2017

### Singles

* I Can Only Give You Everything, 1967
* One of the Guys, 1967
* Looking at You, 1968
* Borderline, 1968
* Kick Out the Jams, 1969
* Motor City is Burning, 1969
* Tonight, 1969
* Shakin' Street, 1970
* The American Ruse, 1970
* Over and Over / Sister Anne, 1971 (never officially released, only test pressings exist)
# María Ángeles Rodríguez Suárez

María Ángeles Rodríguez Suárez, anomenada també Masa Rodríguez, (Gijón, Espanya 1957) és una jugadora d'hoquei sobre herba espanyola, guanyadora d'una medalla olímpica d'or.
Membre de la secció d'hoquei sobre herba de l'Atlético de Madrid, va participar, als 35 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1992 celebrats a Barcelona (Catalunya), on va aconseguir guanyar la medalla d'or en la competició femenina.
El 2022, amb 65 anys, encara jugava a la Primera Divisió amb el Jab Madrid Hockey, alhora que presidia la Federació Madrilenya d'Hoquei.

## Referències

* ↑ «ABC MADRID 08-08-1992 página 56 - Archivo ABC», 26-08-2019. [Consulta: 19 febrer 2025].
* ↑ «Olympedia – Masa Rodríguez». [Consulta: 19 febrer 2025].
* ↑ «Comité Olímpico Español», 05-06-2022. [Consulta: 19 febrer 2025].
* ↑ «Mª Ángeles Rodríguez 'Masa': "Para estar en puestos de gestión es necesario ser valiente"» (en castellà), 02-03-2024. [Consulta: 19 febrer 2025].
* ↑ Alonso, Josu. «Masa Rodríguez: “Asturias tiene un potencial deportivo enorme, pero todo el mundo se va por falta de inversión”» (en castellà), 27-06-2022. [Consulta: 19 febrer 2025].
# Josep Vieta i Passet

Josep Vieta Passet (Blanes, 1814 – Blanes, 1890) fou un mestre d'aixa català. Conegut popularment com l'Hereu Veguer o Noi Veguer, en ser el fill gran de Josep Vieta, va tenir una intensa activitat professional durant el període 1839 i 1868, especialitzant-se en la construcció de vaixells de gran tonatge, com per exemple fragates o bricbarques. D'entre les seves construccions, destaquen la bricbarques Carmen (1854), Maria Natividad (1857), Teresa (1864), i les fragates Castilla (1853) i Joaquín Serra (1868).

## Referències

* ↑ Ràfols, 1951, p. 231-232, Vol. 3.
* ↑ Llovet, 1971, p. 98-99.

## Bibliografia

* Llovet, Joaquim. Constructors navals de l'ex-província marítima de Mataró, 1816-1875. Mataró: Caixa d'Estalvis Laietana, 1971.
* Masriera, Artur. Oliendo a brea : hombres, naves, hechos y cosas de mar de la Cataluña ochocentista : segunda serie de Los buenos barceloneses. Barcelona: Políglota, 1926, p. 11-14.
* Ràfols, J.F.. Diccionario biográfico de artistas de Cataluña desde la época romana hasta nuestros días (en castellà). Barcelona: Millá, 1951.
# Joseph-François Lafitau

Joseph-François Lafitau (Bordeus, 31 de maig de 1681 – Bordeus, 3 de juliol de 1746) va ser un missioner jesuïta i naturalista francès. Va usar el mètode comparatiu en l'antropologia científica i va descobrir el ginseng americà.

## Biografia

Va estudiar retòrica i filosofia a la ciutat de Pau, entre 1699 i 1701. L'abril de 1711, el seu Pare General Tamburini li concedí el permís de marxar com a missioner a la missió iroquesa del Canadà,
Lafitau és ben conegut pels seus importants descobriments de la societat iroquesa. Arribà a Quebec, el 1711, abans del Tractat d'Utrecht.

## Descobriment del Ginseng

El seu descobriment de ginseng (Panax quinquefolius), que els iroquesos utilitzaven com a planta medicinal, en boscos al voltant del riu Sant Llorenç, el van fer famós en les acadèmies europees. Va publicar una Mémoire...concernant la précieuse plante du gin-seng, el 1718.

## Altres obres

* Moeurs des Sauvages Amériquains, Comparées aux Moeurs des Premiers Temps (París, 1724)
* Histoire de Jean de Brienne, Roy de Jérusalem
* Histoire des découvertes et conquestes des Portugais dans le Nouveau Monde

## Iconografia

* Vie quotidienne des Amérindiens en Nouvelle-France.
* Fabricació de xarop d'auró a Nova França

## Notes

* ↑ William Fenton and Elizabeth Moore, introduction to Customs of the American Indians compared with the customs of primitive times, by Joseph-François Lafitau (Toronto: Champlain Society, 1974), xxix.
* ↑ William Fenton and Elizabeth Moore, "Precursor of Scientific Anthropology," Southwestern Journal of Anthropology 25 (1969): 175, accessed February 25, 2012, http://www.jstor.org/stable/3629200.
* ↑ William Fenton and Elizabeth Moore, "Precursor of Scientific Anthropology," 174.
* ↑ "Lafitau, Joseph-Francois," Dictionary of Canadian Biography Online, accessed February 25, 2012, http://www.biographi.ca/009004-119.01-e.php?BioId=35558.
* ↑ Joseph-François Lafitau, "Customs of the American Indians compared with the customs of primitive times," 105.

## Referències

* Fenton, William, "Lafitau, Joseph-Francois," in Dictionary of Canadian Biography Online. Toronto: University of Toronto, 2000. s.v. http://www.biographi.ca/009004-119.01-e.php?BioId=35558 (accessed February 25, 2012).
* Lafitau, Joseph-François. 1974. Customs of the American Indians compared with the customs of primitive times. Toronto: Champlain Society.
* Moore, Elizabeth, William Fenton. Introduction to Customs of the American Indians compared with the customs of primitive times by Joseph-François Lafitau, ix- cxix. Toronto: Champlain Society, 1974.
* Moore, Elizabeth, William Fenton. "Precursor of Scientific Anthropology." Southwestern Journal of Anthropology. Vol. 25. no. 2 (1969): 173-187. http://www.jstor.org/stable/3629200 (accessed February 25, 2012).

## Enllaços externs

* Champlain Collection "Customs of the American Indians compared with customs of primitive times"
* Biography at the Dictionary of Canadian Biography Online
# Costică Brădățan

Costică Brădățan (Drăgoiești, Província de Suceava, Romania, 1971) és un filòsof i professor universitari nord-americà d'origen romanès. Ha estat professor d'Humanitats a l'Honors College de la Texas Tech University, i és professor honorari de recerca de filosofia a la Universitat de Queensland, a Austràlia.
Amb la seva filosofia Costica Bradatan proposa un pelegrinatge al voltant de la memòria de grans pensadors ajusticiats per les seves conviccions.
Un dels seus darrers llibres és Dying for ideas: The dangerous lives of the philosophers (“Morir per les idees: les vides perilloses dels filòsofs”) que ara Anagrama ha publicat en castellà (Morir por las ideas). Ben aviat sortirà en català un altre llibre seu, Elogi del fracàs.

## Publicacions

* O introducere la istoria filosofiei românești în secolul XX (2000)
* Jurnalul lui Isaac Bernstein (2001)
* The Other Bishop Berkeley: An Exercise in Reenchantment (2006)
* In Marx’s Shadow. Knowledge, Power and Intellectuals in Eastern Europe and Russia (volum editat conjuntament amb Serguei Alex. Oushakine) (2010)
* Philosophy, Society and the Cunning of History in Eastern Europe (editor) (2012)
* Religion in Contemporary European Cinema. The Postsecular Constellation (volum editat conjuntament amb Camil Ungureanu) (2014)
* Sacrifice and Cinema (volum editat conjuntament amb Camil Ungureanu) (2015)
* Philosophy as a Literary Art. Making Things Up (editor) (2015)
* Dying for Ideas: The Dangerous Lives of the Philosophers (2015)
* In Praise of Failure (en procés).
* Against Conformity. Reinventing the Lost Art of Cynicism (en procés)

## Referències

* 1 2 Barnils, Andreu «Costica Bradatan: “Ens hem de fer amics de la mort”». VilaWeb, 28-02-2023 [Consulta: 1r març 2023].
* 1 2 Cebrián, Juan Luís «Muramos por las ideas, pero sin mucha prisa». El País, 14-01-2023 [Consulta: 1r març 2023].
# Kaiserschmarrn

El Kaiserschmarrn o Kaiserschmarren (en hongarès Császármorzsa, en txec Císařský trhanec) és una de les postres més conegudes de la cuina austríaca, popular també en la major part de l'antic Imperi Austrohongarès, així com a Baviera (Alemanya). És un plat preparat a base de massa de Palatschinke, espècie de crêpes dolça i gruixuda. La massa del Kaiserschmarrn sol estar caramel·litzada i conté més ous que un pancake normal; sovint duu panses, ametla molta i confitura o trossos de poma. Abans de servir s'empolvora amb sucre glas. Se sol menjar acompanyat de compotes de fruites, per exemple de prunes, maduixes i pomes. Si bé es tracta en origen d'unes postres, en ser un menjar molt pesat no és estrany que se serveixi per esmorzar.

## Orígens

Aquestes postres foren servides per primera vegada, l'any 1854,a l'emperadriu Elisabet de Baviera, emperadriu d'Àustria i reina d'Hongria. Es creu que, a l'hora d'emplatar les postres, aquestes es trencaren, originant-se així aquest plat. Fou més tard que reberen el nom de Kaiserschmarrn, en honor de l'emperador Francesc Josep I d'Àustria (en alemany: Kaiser Franz Joseph I.).

## Preparació

Aquesta recepta es fa a partir d'una massa elaborada amb farina, llet, ous, un xic de sucre i sal. Aquesta massa es fregeix amb mantega en una paella fins que la part inferior es cogui. Tot seguit, amb una espàtula o cullera de cuina, se'n tallen trossos irregulars, els quals es giren perquè s'acabin de fer de l'altre costat. Finalment, s'empolvoren amb sucre de llustre (sucre glas) i, tradicionalment, s'acompanyen de Zwetschkenröster, una confitura de prunes, tot i que actualment és més comú que se serveixin amb compota de poma. Altres variacions de la recepta també hi inclouen panses, ametlles i d'altres fruites.

## Vegeu també

* Gastronomia d'Àustria
* Sachertorte
* Elisabet de Baviera (també coneguda com Sissi)
* Francesc Josep I d'Àustria

## Referències
### Notes

* ↑ Herrmann, F. Jürgen: Lehrbuch für Köche. Handwerk und Technik, Hamburg 1999, ISBN 3-582-40055-7, S. 317.

### Fonts

* Herrmann, F. Jürgen: Lehrbuch für Köche. Handwerk und Technik, Hamburg 1999, ISBN 3-582-40055-7, S. 317.
* Österreichische Küche: Die besten Gerichte und Süßspeisen. Krenn, Hubert Verlag, Wien 2006, ISBN 978-3-90253-201-5, S.84.

## Enllaços externs

* Kaiserschmarrn i altres receptes austríaques: visit-salzburg.net (anglès)
* http://www.kochecke.com/cooking-recipe-kaiserschmarrn.html Arxivat 2007-09-26 a Wayback Machine.
# Vlad Dascălu

Vlad Dascălu (Fălticeni, 17 de desembre de 1997) és un ciclista romanès que participa en la modalitat de cross-country olímpic. Dascălu va començar la pràctica del ciclisme a l'edat de 14 anys amb competicions de downhill, abans de fer el salt a la modalitat de cross-country olímpic.

## Palmarès internacional
### 2018

    1r Campionats Nacionals XCO
    6è General UCI Mountain Bike World Cup Sots-23
       1r Nové Město na Moravě

### 2019

    1r Campionats del món Sots-23
    1r Europeus Sots-23
    1r Campionats Nacionals XCO
    1r General UCI Mountain Bike World Cup Sots-23l
       1r Nové Město na Moravě
       1r Vallnord
       1r Les Gets
       1r Val di Sole

## Referències

* ↑ «Vlad Dascalu». UCI.org. Union Cycliste International. Arxivat de l'original el 7 de maig 2021. [Consulta: 8 octubre 2020].
* ↑ «Vlad Dascalu». mtbcrosscountry.com. Arxivat de l'original el 7 de maig 2021. [Consulta: 8 octubre 2020].
* ↑ «Vlad Dascalu Athlete Profile». Redbull.com. [Consulta: 8 octubre 2020].
# L'infinit dins d'un jonc

L'infinit dins d'un jonc, amb el subtítol La invenció dels llibres al món antic, en castellà i originalment El Infinito en un junco: la invención de los libros en el mundo antiguo és un assaig de l'escriptora Irene Vallejo Moreu publicat originalment en castellà per l'editorial Siruela el 2019 i, posteriorment, el 2020 en català per l'editorial Columna i Edicions 62, amb traducció de Núria Parés Sellarès.
L'assaig tracta d'una aventura centrada en Grècia i Roma, que esdevé una exaltació de la història dels llibres, a l'oralitat, als llibreters i bibliotecaris, als lectors de totes les èpoques i a la gent que ha salvat els llibres, tot plegat, narrat com si es tractés d'una aventura. L’infinit dins d'un jonc proposa un viatge on els protagonistes són els llibres. Destaca la part dedicada a l'emmagatzematge, entre les quatre parets del recinte d'una biblioteca, creada al segle iii aC, on 700.000 volums manuscrits van recopilar el coneixement, congregar el saber i les ficcions de l'antiguitat per impedir-ne la dispersió i la pèrdua: la gran biblioteca d'Alexandria, que va ser destruïda pel foc l'any 48 aC. Mai abans hi havia hagut un projecte de traducció tan gran. A partir de llavors, traduir d'altres llengües es va convertir en essencial de cara a intercanviar la creativitat i eixamplar les fronteres de la mateixa cultura.
Un dels aspectes singulars de L’infinit dins d'un jonc, en comparació a altres assajos de divulgació sobre el llibre, com per exemple Una història de la lectura d'Alberto Manguel, és la reivindicació del paper de la dona en la transmissió de cultura. Durant l'Antiguitat, les dones ho tingueren molt difícil per escriure, perquè l'escriptura era una manifestació de poder, que els homes es reservaven, mentre que l'oralitat era el territori de les dones. Les dones cantaven cançons i narraven en veu alta.
El 20 de setembre del 2023, un dia abans de l'aparició de l'edició en castellà, es va publicar la versió gràfica en català, il·lustrada per Tyto Alba (Badalona, 1975), editada també per Columna i Edicions 62

## Referències

* ↑ «Irene Vallejo fa "un cant apassionat" a la història dels llibres a l'assaig ‘L'infinit dins d'un jonc’». Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, 10-09-2020 [Consulta: 28 novembre 2020].
* 1 2 Nopca, Jordi «Un viatge als orígens del llibre que ha fascinat els lectors. Han passat deu mesos des que Irene Vallejo, doctora en filologia clàssica i escriptora, va publicar ‘El infinito en un junco’, on recorre l'atzarosa i addictiva història dels llibres. Des de llavors, Siruela ha reimprès l'assaig setze vegades. Una de les primeres traduccions que se n’ha fet -n’hi ha 27 en curs- és la catalana». Diari ARA [Consulta: 28 novembre 2020].
* ↑ «L'infinit dins d'un jonc (Edició gràfica)». Columna, 20-09-2023.