OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Retaule de la Resurrecció de Vallespinosa

El Retaule de la Resurrecció de Vallespinosa és una obra renaixentista atribuïda a Pietro Paolo de Montalbergo, creada vers 1582, ubicat originalment a l’església parroquial de Sant Jaume de Vallespinosa.
El professor d'art Joaquim Garriga va ser el primer a atribuir la peça artística a Montalbergo per la semblança que manté amb les pintures de l’orgue de Tarragona i pel fet que es basa parcialment en gravats d’Agostino Carracci, que comercialitzava el mateix Montalbergo.
El comitent de l’obra és Gaspar de Biure, senyor de Vallespinosa, qui en les disposicions testamentàries de 1578 ordena fer un retaule a l’església de Sant Jaume de Vallespinosa que tingués com a tema la Resurrecció de Crist.

## Descripció

Confeccionat en oli sobre taula i talla sobre fusta, el retaule està estructurat en tres parts. Un timpà semicircular, amb l’anagrama “IHS” dins un cercle radiant, forma el cim. Es tracta, segons Garriga, d’una referència a la devoció que els Biure sentien per l’orde del “Nom de Jesús”.
El cos central està inspirat en dos gravats titulats La Resurrecció de Jesús, realitzats per Cornelis Cort el 1569 i Agostino Carracci el 1571. En concret, Montalbergo pren com a model aquestes obres per a la realització dels soldats: situa els inspirats per Cort en primer pla, i les reproduccions de Carracci al fons.
La predel·la consta de tres compartiments, el de l’esquerra fa referència a Sant Joan Baptista. Garriga considera que “es pot relacionar amb una invocació de l’avi Joan de Biure, amb el qual Gaspar de Biure desitjava compartir sepultura”. El compartiment central sobre La Pietat pren com a model un gravat de Giulio Bonasone de 1546. La pintura de la taula dreta tracta sobre La presentació de Jesús al Temple. En aquest cas, Montalbergo s’influencia notablement del gravat homònim que Carracci realitza el 1571.
El moble que emmarca les pintures, de to classicista, està embellit amb relleus policromats i daurats sobre fons fosc. Al fust de les pilastres s'hi poden veure elements grotescos, fulles estilitzades, caps d'àngels i més elements de decoració a candelieri. Al capdamunt de les pilastres es disposen frisos i les cornises.
El retaule de la Resurrecció de Vallespinosa va ingressar al Museu Diocesà de Tarragona el 14 de setembre de 1917.

## Referències

* ↑ Mata de la Cruz, Sofia «El patrimoni artístic de l'església de Sant Jaume de Vallespinosa Santa Perpetua del Gaià, Conca de Barberà, custodiat al Museu Diocesà de Tarragona». Aplec de Treballs, n. 17, 1999, pàg. 79 i 80.
* ↑ «Renaixement a Vallespinosa amb el retaule de la Resurrecció». Cultura i Paisatge, 27-06-2020. [Consulta: 18 setembre 2022].
* ↑ Mata de la Cruz, 1999, p. 78.
* ↑ Garriga, Joaquim «Pietro Paolo de Montalbergo, pintor italià, ciutadà de Barcelona». Miscel·lània en homenatge a Joan Ainaud de Lasarte, vol. 2, 1999, pàg. 34.
* 1 2 Garriga, 1999, p. 35.
* ↑ Garriga, 1999, p. 37-38.
* ↑ Garriga, 1999, p. 39.
* ↑ Mata de la Cruz, 1999, p. 79.
* ↑ Mata de la Cruz, 1999, p. 75.
# Androsterona

L'Androsterona (ADT) és una hormona esteroide amb feble activitat androgènica. El seu nom deriva del grec: Andros que significa persona del sexe masculí.
Es fabrica al fetge del metabolisme de la testosterona. El seu isòmer-beta és l'epiandrosterona.

## Història

Va ser aïllada el 1931, per part d'Adolf Friedrich Johann Butenandt i Kurt Tscherning. Ells van destil·lar uns 17.000 litres d'orina masculina d'on obtingueren 50 mil·ligrams d'androsterona cristal·litzada suficient per trobar que la seva fórmula química és molt similar al de l'estrona.

## Fonts

S'ha vist que de manera natural es troba androsterona al pol·len dels pins i en moltes espècies animals.
L'api es diu que conté molta androsterona; però no és totalment cert, ja que l'api realment conté androstenona, amb diferent estructura de l'androsterona i a més no n'està relacionada.

## Efectes

Sovint s'avisa que l'Androsterona afecta el comportament humà, però hi ha poques dades que substanciïn el seu ús com a feromona.

## Vegeu també

* Hormona sexual

## Referències

* ↑ FOLIA HISTOCHEMICA ET CYTOBIOLOGICA Vol. 43, No. 2, 2005 pp. 71-79 Mammalian sex hormones in plants Anna Janeczko and Andrzej Skoczowski Institute of Plant Physiology, Polish Academy of Sciences, Kraków, Poland
* ↑ http://www.shapefit.com/celery-pheromones.html

## Enllaços externs

* Entrada Androsterone al HMDB Arxivat 2008-01-17 a Wayback Machine.
# Ebulobo

L'Ebulobo és un estratovolcà que es troba al centre-sud de l'illa de Flores, Indonèsia. El cim s'alça fins als 2.124 msnm. La darrera erupció va tenir lloc el 27 de febrer de 1969.

## Referències

* 1 2 Ebulobo a Global Volcanism Program, Smithsonian Institution
# Sàliagos

Sàliagos (en grec: Σάλιαγκος) és una petita illa d'uns 100 m de llarg i 50 d'ample de l'arxipèlag de les Cíclades. És al nord de l'illa d'Andíparos i és part de la perifèria de l'Egeu Meridional, de la unitat perifèrica de Paros i del municipi d'Andíparos. En l'antiguitat, era un turó de l'istme que unia Paros i Andíparos. Es troba deshabitada.

## Arqueologia

En aquesta illa s'han trobat restes d'un assentament neolític que es construí a la fi del V mil·lenni ae. El lloc es componia d'edificis rectangulars envoltats d'un mur defensiu. Entre les troballes abunden les eines i puntes de fletxa d'obsidiana, i per això es pensa que en aquest assentament es processava i comercialitzava l'obsidiana procedent de l'illa de Melos.
També s'hi han trobat recipients i estatuetes, entre aquestes la denominada «dama de Sàliagos», que és la estatueta més antiga que s'ha trobat a les Cíclades.
Aquesta illa, la investigà Nikolaos Zafiropoulos al 1961 i després s'hi han realitzat excavacions sota la direcció de John Evans i Colin Renfrew.
* La «dama de Sàliagos», Museu Arqueològic de Parikia
* Una de les copes trobades a Sàliagos
* Pedres d'obsidiana trobades a Sàliagos

## Referències

* ↑ Sàliagos en la pàgina www.antiparos.gr Arxivat 2019-08-24 a Wayback Machine. (en grec).
# Arada cisell

L'arada cisell és una eina de les anomenades de conreu vertical. Consta d'una determinada quantitat d'arcs d'acer (aproximadament un per cada 11 HP del tractor que el remolca), separats generalment a 35 cm un de l'altre, i en els seus extrems inferiors porten una pua d'acer endurit. Aquesta arada es passa pel camp a una profunditat d'entre 18 i 25 cm, a una velocitat relativament alta (a més de 8 km/h), perquè la vibració dels arcs ajudi a descompactar el sòl sense invertir la superfície.

## Vegeu també

* Arada de subsol
* Motoaixada
* Motocultor

## Referències

* ↑ Raimundo Romero Moreno; Pedro España Martínez. Maquinaria de producción agrícola. Univ de Castilla La Mancha, 1 gener 2002, p. 24–. ISBN 9788484272151.

## Bibliografia

* Jaume Ortiz-Cañavate, Les màquines agrícoles i la seva aplicació, Institut Nacional d'Investigacions Agràries (Espanya). Mundi-Premsa Llibres, 2003, 6a Edició. 526 pàgines ISBN 8484761177 i ISBN 9788484761174

## Enllaços externs

* Les màquines agrícoles i la seva aplicació (castellà)
* Els principals tipus de conreu Arxivat 2009-08-05 a Wayback Machine.. Pàgina web de l'FAO.
# Ekholter Au

L'Ekholter Au o en baix alemany Eekholter Au és un afluent del Krückau a la conca de l'Elba d'una llargada d'uns 16 km que neix als aiguamolls del Liether Moor a Klein Nordende a l'estat de Slesvig-Holstein (Alemanya) i que desemboca al Krückau al barri de Kölln de la ciutat d'Elmshorn. El seu nom significa riu d'Ekholt (baix alemany Eekholt), un poble que avui forma part del municipi Seeth-Ekholt.
Desguassen els aiguamolls del Liether Moor que fa nou mill anys era un llac que es va formar després de l'últim període glacial, quan es van formar dunes a la costa que van impedir el desguàs. A poc a poc aquest llac es va enllotar i transformar-se en aiguamoll i prats humids, que a poc a poc l'home va assecar amb recs de desguàs.
A la fi dels anys 1950 es va executar un programa de rectificació de l'Au, el que va accelerar el cabal i facilitar les inundacions al Krückau. El 2000 es va decidir recuperar l'aiguamoll de l'Hammoor i deixar enfangar els múltiples recs que desguassaven a l'Ekholter Au i motivar els agricultors riberencs a deixar-se prats humids d'ús més extensiu. Des d'uns anys s'organitzen unes accions per a recuperar el riu i recrear boscs de ribera en col·laboració amb els instituts per sensibilitzar els alumnes a l'ecosistema fluvial. Ja es van suprimir uns obstacles que impedien el pas als peixos, però el cabal sempre queda massa elevat, el que accelera l'erosió i redueix les zones tranquils, necessàries perquè la flora i fauna puguin establir-se.

## Afluent

* Vielmoor Au
* El riu rectificat
* El riu a l'antic gual del veïnat Steinfurt (Bevern)
* Nou bosc de ribera

## Referències

             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Ekholter Au
* ↑ Daftlogic.com
* ↑ Udolph, Jürgen. Zuflüsse zur unteren Elbe (en alemany). Vol 16 d‘Hydronymia Germaniae. Stuttgart: F. Steiner, 1990, p. 89. ISBN 9783515057417.
* ↑ «Entstehung des Liether Moores» (en alemany). Betreuungsverein Liether Moor e.V. [Consulta: 2 novembre 2015].
* ↑ Jung, Reinhard. Bauern oder Unternehmer?: Landwirtschaft im Kreis Pinneberg 1949-1964. R. Jung, 1991, p. 94.
* ↑ nb «Morgen wird der Verein "Schuts des Hammoors" gegründet: 48 Eigentümer in ein Boot holen». Hamburger Abendblatt, 22-02-2000.
* ↑ «Auwaldpflanzaktion an der Ekholter Au bei Elmshorn». Schulen für eine lebendige Unterelbe, 01-12-2013.
* ↑ «Die "Mittlere Krückau" im Detail». NABU-Elsmhorn, s.d..
* ↑ AA.VV.. Gesamtliste der Fließgewässer im Elbeeinzugsgebiet (pdf) (en alemany). Magdeburg: FGG Elba, 2012, p. 9.
# Eclipsi lunar del 7 d'agost de 2017

L'Eclipsi lunar del 7 d'agost de 2017 va ser el segon dels dos eclipsis lunars que tindran lloc el 2017. Es va poder veure bé des d'Europa, Àsia, Àfrica i Austràlia.

## Referències

* ↑ «Total solar eclipse 2017 aug 21». Nasa. Nasa. [Consulta: 6 març 2015].
# Araguaia

L'Araguaia (en tupí-guaraní «riu dels guacamais vermells») és un riu que neix en l'Estat de Goiás, a la Serra do Caiapó, prop del Parc Nacional de les Emas (Brasil). Aquest riu fa de frontera natural entre els estats de Mato Grosso i Goiás, Tocantins i Pará té una longitud de 2.114 quilòmetres i és considerat un dels caladors del món. No obstant això, ha patit en els darrers anys la sobrepesca que ha disminuït el nombre de peixos, i un altre factor en la disminució de peixos en aquest riu va ser la construcció de la hidroelèctrica de Tucurui, i no té els recursos per la pujada naturals dels peixos en període de fresa.

## Fauna

La regió del Tocantins és biològicament rica, amb moltes espècies endèmiques. Es coneixen 153 espècies de mamífers registrats, vuit d'ells primats, 21 rosegadors i més de 90 espècies de ratpenats. Es poden trobar altres espècies com caiman comú, caiman negre, podocnemis unifilis, manatí amazònic, i dues espècies de dofins de riu dofí de l'Amazones i tucuxi. La diversitat d'aus és particularment alt, amb 527 espècies conegudes, entre ells tucans, falcons i el guacamai roig alagroc.
Els rius Tocantins-Araguaia alberguen més és de 300 espècies de peixos de 30 famílies diferents, tanmateix, es considera una diversitat baixa de peixos segons els estàndards amazònics. La majoria de les espècies són migratòries, amb migració reproductiva riu amunt d’octubre a març amb les primeres pluges temporada, tornant al final de la temporada d’aigües altes.

## Ocupació humana

L’ocupació humana a la regió comença fa 11.000 a 12.000 anys enrere, amb la primera evidència de presència humana al tocantins mitjà, aquest període correspon al començament de l'Holocè, que correspon al Període lític d'Amèrica. El període de colonització portuguesa va començar el 1625, quan un grup de missioners jesuïtes va establir el primer assentament al Tocantins mitjans.

## Referències

* 1 2 3 4 Provete, D.B.. «Tocantins River». A: Biomes & Ecosystems (en anglès). Salem Press, 2013, p. 1237- 1239 [Consulta: 30 agost 2021].

## Vegeu també

* Llista de peixos del riu Araguaia
# María del Pilar Sanchis Cortés

María del Pilar Sanchis Cortés (Zumarraga, 1938) és una autora de còmic majoritàriament de còmic femení.

## Biografia

María del Pilar Sanchis es va iniciar com a dibuixant de còmic el 1958 a l'editorial Valenciana amb la sèrie Cuentos gráficos infantiles cascabel, en algunes historietes. Per l'editorial Ferma va dibuixar les sèries; Ensueño i Lolin al numero 71 titulat, La feucha publicat el 1959. El 1962 va participar en la sèrie Diana-Flores de azahar al numero 16, titulat, La gran idea, publicada per l'editorial Creo.

## Referències

* ↑ CUADRADO, Jesús. Atlas español de la cultura popular: De la historieta y su uso, 1873-2000. Madrid: Ediciones Sinsentido/Fundación Germán Sánchez Ruipérez. 2 v, 2000, p. 1133. ISBN 84-89384-23-1.
* ↑ «María del Pilar Sanchis Cortés» (en castellà). Tebeosfera. Asociación Cultural Tebeosfera (ACyT). [Consulta: 27 abril 2024].

## Bibliografia

* PORCEL TORRENS, Pedro; Reproducción:Edicions de Ponent. Clásicos en Jauja. La historia del tebeo valenciano. Alicante, 2002. ISBN 84-89929-38-6.
* PORCEL TORRENS, Pedro. Tragados por el abismo. La historieta de Aventuras en España. Castalla (Alicante): Edicions de Ponent, 2010. Depósito legal: A-813-2010 ISBN 978-84-96730-53-3.
# Associació Tribal Kurda

L'Associació Tribal Kurda fou la principal organització de base tribal establerta al Kurdistan del Sud una vegada alliberat el territori de les forces iraquianes, al final de la Guerra del Golf, l'any 1991. Hi estaven associades més de vint tribus.

## Referències

* ↑ Ghareeb, Edmund A.; Dougherty, Beth. Historical Dictionary of Iraq (en anglès). Scarecrow Press, 2004, p. 139. ISBN 978-0-8108-6568-6.
* Global Security
# Elacura

L'elacura (Elachura formosa) és un ocell de la monotípica família dels elacúrids (Elachuridae, Alström et al., 2014) i del gènere Elachura Oates, 1889.

## Hàbitat i distribució

Habita zones de muntanya, a la llarga de l'Himàlaia, fins al sud-est de la Xina i Vietnam central.

## Referències

* ↑ «Elacura». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 29/11/2021 (català)
# Aragvi

L'Aragvi és un riu de Geòrgia que baixa des de les muntanyes del Caucas i desemboca al Mtkvari, a la ciutat de Mtskhétha.
El 1394, Tamerlà va entrar a Geòrgia pel Samtskhé i va pujar per l'Aragvi cap a Dariali.
La regió formava un eristhavat governat per un eristhavi, Zurab Sidamoni, eristhavi de l'Aragvi, que va assassinar el rei Simó II de Kartli, el 1630. L'eristhavat va ser abolit el 1777 pel rei.

## Referències

Assiatiani, Nodar; Bendianachvili, Alexandre. Histoire de la Géorgie. París: Harmattan, 1997. ISBN 2-7384-6186-7.
# Associació Valenciana de Meteorologia

L'Associació Valenciana de Meteorologia Josep Peinado (Avamet) és una associació sense ànim de lucre que difon i promou la meteorologia i la informació de l'oratge al País Valencià.
Els objectius de l'associació inclouen fomentar la investigació meteorològica, promoure la col·laboració entre aficionats, i representar-los davant altres entitats. Avamet duu a terme diverses activitats com reunions, conferències, excursions, i la creació de bancs de dades climatològiques, com la seua MeteoXarxa Online amb dades a temps real. També col·labora amb diverses entitats com la Agència Estatal de Meteorologia (Aemet), universitats i ajuntaments valencians i organismes relacionats amb la Generalitat Valenciana, com l'Agència de Seguretat i Emergències, l'Institut Cartogràfic Valencià, À Punt Mèdia, entre d'altres.

## Història

L'Avamet es va constituir l'any 2011 amb el nom «Associació Valenciana d'Aficionats a la Meteorologia Josep Peinado», se li afegí el nom de «Josep Peinado» en honor a l'aficionat valencià a la meteorologia que va faltar l'any 2010. El fet que ell volguera instaurar l'associació impulsà als diversos socis fundadors per a crear l'Avamet.
Des d'aquell any, el nombre de socis ha anat augmentant a poc a poc passant dels 20 inicials fins als més de 600 socis l'any 2024 que integren l'associació, i les més de 700 estacions a temps real que formen la seua xarxa.

## Referències

* ↑ Rivera, A «Nace la Asociación Valenciana de Aficionados a la Meteorología». Las Provincias, 20-01-2012 [Consulta: 25 setembre 2014].
* ↑ «Asociaciones de aficionados». AEMET, Agencia Estatal de Meteorología. [Consulta: 25 setembre 2014].
* ↑ Millán, D. «Associació Valenciana d'Aficionats a la Meteorologia Josep Peinado». Meteovisión.es, 2011 [Consulta: 25 setembre 2014]. Arxivat 8 de juliol 2015 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2015-07-08. [Consulta: 25 setembre 2014].
* ↑ «MeteoXarxa Online - AVAMET». [Consulta: 24 agost 2024].
* ↑ «AVAMET: Convenis i relacions institucionals». Arxivat de l'original el 20-07-2022. [Consulta: 30 setembre 2022].
* ↑ «La meteorología española pierde a Josep Peinado» (en castellà), 01-10-2010. Arxivat de l'original el 16-04-2021. [Consulta: 30 setembre 2022].
* ↑ «AVAMET Activitats». Departament de comunicació, 07-03-2016. Arxivat de l'original el 28-10-2021. [Consulta: 30 setembre 2022].
* ↑ «Fes-te'n soci - AVAMET». [Consulta: 24 agost 2024].
* ↑ La AVAMET elige a su nuevo equipo directivo
* ↑ «23.08.2024 | Informatiu migdia | L'oratge». À Punt Mèdia, 23-08-2024. [Consulta: 24 agost 2024].
* ↑ Xarxa d'estacions actual
# Anel·lària

L'anel·lària (en llatí anellaria semiovata), coneguda científicament com a Panaeolus semiovatus var. semiovatus és un bolet blanc cremós amb barret ovoide. Es troba aquest bolet de maig a novembre. Creix damunt d'excrements en prats d'alta muntanya. L'anel·lària no és comestible.
# Aratinga de Carolina

L'aratinga de Carolina o cotorra de Carolina (Conuropsis carolinensis) és un ocell extint de la família dels psitàcids i única espècie del gènere Conuropsis. Va ser abundant fins al segle xix però es va extingir a la primera meitat del segle següent.

## Descripció

* Era un ocell que feia una llargària d'uns 30 cm amb un pes de 280 g. Sense dimorfisme sexual.
* Color general verd. Cap i coll groc amb una taca taronja al front. Taca groga a la curvatura de l'ala.

## Hàbitat i distribució

Habitava boscos de ribera, boscos decidus i terres de conreu de l'est dels Estats Units, des de l'est de Nebraska, Iowa, Wisconsin, sud de Michigan, Ohio, Pennsilvània i Nova York, cap al sud fins al sud d'Oklahoma, Louisiana i costa Atlàntica fins a Florida.

## Subespècies

S'han descrit dues subespècies:
* C. c. carolinensis (Linnaeus, 1758). Pròpia de la zona sud de l'àrea de distribució.
* C. c. ludoviciana (Gmelin JF, 1788). Zona nord de l'àrea de distribució de l'espècie. Era una mica més clara que la subespècie tipus.

## Història de l'extinció

L'últim exemplar salvatge conegut va morir al comtat d'Okeechobee, Florida, el 1904, i l'últim captiu va morir al Zoològic de Cincinnati el 21 de febrer de 1918. Altres ocells han estat observats posteriorment, però les autoritats van considerar que havien sigut identificats erròniament. En 1939 es va determinar la seva extinció. La minva i posterior extinció de l'espècie ha estat atribuïda a diferents agressions:
* La desforestació i pèrdua d'hàbitat per a la transformació de grans extensions de bosc en terres de conreu.
* La caça, ja que les seves plomes eren emprades com a decoració per als barrets femenins. Altres eren caçats per a fer-los servir com a ocells de companyia i a més eren morts pels agricultors que els consideraven una plaga.
* L'extinció definitiva però, sembla que la van ocasionar les malalties de l'aviram domèstic.

## Referències

* ↑ [Comissió dels Noms dels Ocells en Català. Diccionari dels ocells del món: Ocells no passeriformes. Fundació Barcelona Zoo (Zoo de Barcelona); Institut Català d'Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia]
* 1 2 Cotorra de Carolina a Birdlife International Arxivat 2013-11-11 a Wayback Machine. Rev. 11/11/2013 (anglès)
* ↑ Cotorra de Carolina a Naturalista Rev. 11/11/2013 (castellà)
# Mujer transparente

Mujer transparente és una pel·lícula cubana d’antologia del 1990 produïda per l'ICAIC i dirigida per Mario Crespo, Ana Rodríguez, Mayra Segura, Héctor Veitia i Mayra Vilasis.

## Argument

La pel·lícula es desenvolupa a través de cinc històries. Cadascuna d'elles narra la situació d'una dona a la vora d'una elecció.

### Història I

Isabel: casada, amb fill adolescent i considerada un element purament domèstic a la llar, és proposada en el seu treball per a un càrrec de direcció, la qual cosa la fa qüestionar-se la seva vida anterior.

### Història II

Adriana: soltera d'educació tradicional intenta omplir la seva solitud inventant-se un romanç amb un treballador telefònic que li farà un arranjament a la seva casa.

### Història III

Julia, després d'anys de matrimoni, descobreix que el seu marit té una amant. Comença llavors a reconsiderar la seva relació matrimonial i inicia un romanç amb un estudiant.

### Història IV

Zoe: rebel i immadura rep en el garatge on viu a un dirigent estudiantil, qui posa de manifest la seva doble moral.

### Història V

Laura: es debat davant el dubte de rebre o no a una vella amiga que viu a l'exili. Esperant, recorda el passat i reflexiona sobre les contradiccions en què estan immerses les seves vides.

## Repartiment
### Historia I

* Isabel Moreno
* Manuel Porto
* Vivian Agramonte
* Orlando Fundicheli

### Historia II

* Verónica Lynn
* César Évora
* Oriol de la Torre

### Historia III

* Mirtha Ibarra
* Jorge Martínez
* Rolando Núñez

### Historia IV

* Leonor Arocha
* Leonardo Armas

### Historia V

* Selma Soreghi
* Leonor Arocha

## Reconeixements

Va participar en la secció Zabaltegi (zona oberta) del Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 1990. També va participar al Festival Internacional del Nou Cinema Llatinoamericà de l'Havana de 1990, on va guanyar el Pemi FIPRESCI a la millor pel·lícula i el premi a la millor edició.

## Referències

* ↑ A treinta años de Mujer transparente, Cubacine, 12 de febrer de 2020
* ↑ Mujer transparente a cinelatinoamericano.org
* ↑ Mujer transparente al web del Festival
* ↑ Ellas crearon: retrospectiva de cine hecho por mujeres en Cuba a negracubanateniaqueser.com

## Enllaços externs

* Mujer transparente a Ecured