OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Eisfelder Talmühle

Eisfelder Talmühle és una estació de via estreta d'encreuament entre el Ferrocarril de la Vall del Selke (Selketalbahn) i la línia principal del Ferrocarril del Harz (Harzquerbahn). Aquesta estació està aïllada i no dona servei a cap població i actualment està deshabitada. En la Deutsche Reichsbahn i en dies de la República Democràtica Alemanya va tenir gran quantitat d'habitacions de pernoctació i refresc. Encara és un intercanviador segur en determinades hores del dia quan els trens de vapor y els automotors convergeixen cap a les tres direccions per permetre als passatgers fer les connexions.

## Galeria d'imatges

* Vista frontal del edificio de la estación
* Locomotora 99 7245 en Bf Eisfelder Talmühle
* Locomotora diesel 199 872 con un tren mercancias in Eisfelder Talmühle
* Automotor en Eisfelder Talmühle

## Referències

* ↑ Bauer, Jörg. Die Harzer Schmalspurbahnen. Wernigerode: Verlag Schadach, 2011, p. 80. ISBN 978-3-928728-23-2 [Consulta: 25 setembre 2016].

## Bibliografia

(tot en alemany)
* Manfred Bornemann: Eisenbahnstation Eisfelder Talmühle. In: Beiträge zur Geschichte aus Stadt und Kreis Nordhausen, Band 26, Verlag Neukirchner, Nordhausen 2001, ISBN 3-929-76751-1, S. 5–13.
* Horst Gaevert; Hermann Bauersfeld: Entstehung und Entwicklung der Eisfelder Talmühle. In: Beiträge zur Geschichte aus Stadt und Kreis Nordhausen, Band 4, Meyenburg-Museum Nordhausen, Nordhausen 1979, S. 13–20.
* Erich Preuß: Eisfelder Talmühle. In: Erich Preuß: Das große Archiv der deutschen Bahnhöfe. 33. Ausgabe, o.J. Geramond Verlag, Múnic ISSN 0949-2127.
* Hans Röper: Die Harzquer- und Brockenbahn, Transpress-Verlag, ISBN 978-3-344-70747-7.

## Enllaços externs

* Biographie von Karl-Heinz-Ludwig Eißfeldt a la NordhausenWiki (alemany)
# Elias Canetti

Elias Canetti (Russe, Bulgària, 1905 - Zúric, Suïssa, 1994) fou un escriptor i pensador austríac/jueu/britànic en llengua alemanya, guardonat amb el Premi Nobel de Literatura l'any 1981.

## Biografia

Va néixer el 25 de juliol del 1905 a la ciutat de Rusçuk, població situada en aquells moments sota l'Imperi Otomà i que avui en dia forma part de Bulgària, amb el nom de Russe, fill d'una família comerciant jueva d'origen sefardita, amb orígens en el poble espanyol de Cañete (província de Conca).
Va viure en l'actual Bulgària fins que, el 1911, es va traslladar al Regne Unit, i s'establí a la ciutat de Manchester, on va prendre contacte amb les millors obres de la literatura universal. Des de nen, dominava el búlgar, l'alemany i el ladí. Mort el seu pare, a l'any següent la família va emigrar a Viena, on viu la Primera Guerra Mundial i s'enorgulleix amb els seus petits amics de ser "britànic abans que austríac". Una vegada instal·lat a Àustria, utilitzarà l'alemany com a llengua vehicular. Després de passar per Zuric i Alemanya, va retornar a Viena l'any 1924, com a estudiant de ciències químiques a la Universitat de Viena, on es llicencià el 1929. Tot i la seva llicenciatura en química, mai no exercí aquesta disciplina, i s'interessà per la literatura durant la seva estada a Suïssa.
El 1938, després de l'Anschluss, Canetti es trasllada a Londres, i obté la nacionalitat britànica l'any 1952. Incòmode amb la mentalitat i els costums anglesos, es va mostrar molt crític amb la intel·lectualitat del país, fent-ho evident en algunes de les seves obres, i va ser amant de la novel·lista britànica Iris Murdoch.
A partir dels 1970, va viure a Zúric fins a la seva mort, esdevinguda el 14 d'agost del 1994. El 1972, rebé el Premi Georg Büchner, la més important distinció literària en llengua alemanya, i el 1981 el Premi Nobel de Literatura per una escriptura marcada per una àmplia perspectiva, una abundància d'idees i energia artística.

## Obra seleccionada

* 1932: Die Hochzeit
* 1934: Komoedie der Eitelkeit
* 1935: Die Blendung
* 1956: Die Befristeten
* 1960: Masse und Macht
* 1965: Aufzeichnungen 1942-48
* 1968: Die Stimmen von Marrakesch
* 1969: Der andere Prozess
* 1972: Die Provinz des Menschen Aufzeichnungen
* 1974: Der Ohrenzeuge. Fuenfzig Charaktere
* 1975: Das Gewissen der Worte
* 1977: Die Gerettete Zunge
* 1980: Die Fackel im Ohr
* 1985: Das Augenspiel
* 1987: Das Geheimherz der Uhr: Aufzeichnungen
* 1992: Die Fliegenpein
* 1994: Nachträge aus Hampstead
* 2003: Party im Blitz; Die englischen Jahre, obra pòstuma
* 2005: Aufzeichnungen für Marie-Louise, obra pòstuma

## Referències

* ↑ «Elias Canetti | enciclopèdia.cat». [Consulta: 28 maig 2020].
* ↑ «Elias Canetti» (en anglès). Encyclopaedia Britannica. [Consulta: 28 maig 2020].

## Enllaços externs

* «Elias Canetti» (en anglès). The Nobel Prize. The Nobel Foundation.
# Eloy Lozano Coello

Eloy Lozano Coello (Ourense, 1953 - Santiago de Compostel·la, 13 d'abril de 2009) va ser un director de cinema gallec.

## Trajectòria

Va estudiar Ciències del Cinema, la Televisió i la Fotografia a la Universitat Complutense de Madrid i durant els seus estudis, el 1973, va rodar la primera pel·lícula de 35 mm rodada en gallec, Retorno a Tagen Ata, basada en una història de Xosé Luís Méndez Ferrín. Als anys vuitanta va fer obres innovadores com Numeralia o Catro escultores i als anys noranta va tornar a dirigir rodant Belas dormentes (1999), on va adaptar una novel·la de Yasunari Kawabata. Posteriorment va realitzar una sèrie de televisió sobre arquitectura contemporània, titulada Idea e Territorio i el documental Quen son? (2008) on va reflexionar sobre la identitat gallega.
Però la seva relació amb la cinematografia va anar més enllà de la direcció. Va ser qui va impulsar la restauració de la pel·lícula O carro e o home, rodada el 1941, i qui va fer el muntatge gallec on el text està narrat per Xaquín Lorenzo. Va fundar la productora Off Filmes i va fundar i va ser el primer director del Festival de Cinema d'Ourense.

## Filmografia

* Retorno a Tagen Ata (1974)
* Belas dormentes (1999)

## Referències

* ↑ Eloy Lozano, profeta en su tierra, ‘d’aquela maneira’ Arxivat 2020-11-07 a Wayback Machine., elcercano.com,
* ↑ Eloy Lozano, modelo de la lucha por el cine gallego, El País, 18 d'abril de 2009
* ↑ Homenaje a Eloy Lozano, el pionero que dio vida al OUFF, La Región, 28 de setembre de 2020

## Bibliografia

* Eloy Lozano, o pioneiro malogrado de Villarmea Álvarez, Iván. A:Quintana: revista de estudios do Departamento de Historia da Arte, ISSN-e 1579-7414, Nº. 18, 2019, págs. 367-370
# Else Veith

Else Veith (Colònia, 19 de juliol de 1904 - Colònia, 1 de novembre de 1988) va ser una cantant d'òpera amb veu de soprano.

## Biografia

Else Veith va estudiar cant a Colònia. Va debutar el 1925 al Teatre Municipal de Remscheid. La temporada 1926-27 va treballar a Beuthen, Alta Silèsia, i després cinc anys al teatre de la ciutat de Kiel. Més tard va ser contractada pel Teatre d'Òpera d'Halle an der Salle, el 1932-33, i posteriorment per l'Òpera de Colònia, on va romandre durant vint-i-sis anys fins al 1959, fent aparicions com a convidada a altres teatres europeus, d'Espanya i dels Països Baixos.
Va participar l'any 1938 en Mannheim en l'estrena en la ciutat de l'òpera Spanische Nacht (Nit espanyola) d'Eugen Bodart.
Va cantar al Gran Teatre del Liceu de Barcelona la temporada 1939-1940, amb la companyia del Teatre de Frankfurt, participant en les òperes Le nozze di Figaro i Die Entführung aus dem Serail, ambdues de Wolfgang Amadeus Mozart.
El 1943 es va casar amb el cantant Richard Riedel (1889-1944), que va morir en un bombardeig a Colònia un any més tard. Està enterrat en una tomba de guerra al cementiri del sud.
Veith va morir el 1988 a 84 anys i va ser enterrat a la tomba familiar, també al cementiri del sud.

## Referències

* ↑ Lexikon: Veith, Else, Großes Sängerlexikon, pàgina 24916.
* ↑ «Die Fledermaus - Uitstekende voorstelling van het Gezelschap van het Akener Stadt-theater te Maastricht (excel·lent actuació de la Companyia del Teatre Akener Stadt de Maastricht)». Limburger koerier, 04-02-1938, pàg. 3.
* ↑ Weber, Anton «Colònia». Allgemeine Musikzeitung, 18-02-1938, pàg. 108.
* ↑ «Else Veith». Liceu de Barcelona. [Consulta: 7 agost 2024].
* ↑ «Riedel Richard - Tenore» (en alemany). Operissimo. [Consulta: 7 agost 2024].
* ↑ «Richard Riedel». Find a Grave. [Consulta: 7 agost 2024].
* ↑ «Else Veith». Find a Grave. [Consulta: 7 agost 2024].
# Elvira (gènere)

Elvira és un gènere d'ocells de la família dels troquílids (Trochilidae), actualment no reconegut per totes les autoritats.

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 2.5, 2010) aquest gènere estava format per dues espècies:
* colibrí maragda cuablanc (Elvira chionura).
* colibrí maragda coronat (Elvira cupreiceps).
Tanmateix, en la revisió de la llista mundial d'ocells del COI del 2020 (versió 10.2), aquestes dos espècies foren transferides al gènere Microchera, anteriorment monotípic.

## Referències

* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 153. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ «Hummingbirds» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 26 desembre 2023].
* ↑ «Taxonomic Updates» (en anglès). IOC Version 10.2 (July 25, 2020). International Ornithologists' Union, 01-07-2020. [Consulta: 26 desembre 2023].
Viccionari
# Emili Tortosa Cosme

Emili Tortosa Cosme (Alzira, 1941 - València, 6 de Novembre de 2020), fou un economista i financer valencià.

## Biografia

Emili Tortosa es va llicenciar en Ciències econòmiques i comercials, censor jurat de comptes i fou professor mercantil. Es va jubilar com a professor d'Economia aplicada i director de la càtedra de Creativitat de la Universitat Jaume I de Castelló.
Va començar a treballar com a ordenança en la Caixa d'Estalvis de València el 1956, i ascendiria en l'organització fins a esdevenir el primer director general de Bancaixa el 1990, càrrec que va ocupar fins 1998. El va succeir el seu director general adjunt Fernando García Checa. En esta etapa va entrar en el Consell del Banc de València, romanent fins 2007.
Influït pels valors de l'humanisme cristià, Emili Tortosa fou un destacat defensor de l'ètica en l'activitat empresarial. Ha estat president de el Centre europeu d'empreses innovadores (CEEI) fins al 2010, i posteriorment de la Fundació ÉTNOR per a l'Ètica dels negocis i de les organitzacions, fundada el 1994 i dedicada a la divulgació dels valors ètics en l'activitat econòmica i empresarial. Va ser una de les primeres institucions creades a Espanya amb esta finalitat. Està composta per empresaris, directius i acadèmics.

## Bibliografia

* Beltrán, Adolf. Emili Tortosa. Converses amb un directiu compromés. Tàndem, 2009. ISBN 978-84-8131-863-0.
* Tortosa Cosme, Emili. Fulgor y Muerte de las Cajas de Ahorros. P.U.V. Universitat de València, 2015. ISBN 978-84-370-9660-5.

## Referències

* 1 2 3 «Emili Tortosa, el directiu que va crear Bancaixa, mor a València a 79 anys». El Diario.es, 06-11-2020. [Consulta: 7 novembre 2020].
# Candela Peña

María del Pilar Peña Sánchez, coneguda artísticament com a Candela Peña (Gavà, Baix Llobregat, 14 de juliol de 1973) és una actriu de cinema catalana. Quan els seus companys d'institut li van dir que el seu nom no era gaire adequat per a una actriu, van començar a anomenar-la així, arran d'un fragment de La casa de Bernarda Alba en el qual es deia "¿Encendieron la candela?".
Filla única, va créixer en el bar que els seus pares portaven. Als quatre anys feia classes de ballet a l'Institut de la Dansa de Barcelona; als 17 va acabar COU i se'n va anar al Centre Andalús de Teatre a Sevilla, i més tard va marxar a Madrid. Motivada per Pedro Almodóvar, el 2001 va escriure la novel·la Pérez Príncipe, María Dolores.

## Filmografia

* Días contados (1994)
* Hola, ¿estás sola? (1995)
* Boca a boca (1995)
* La Celestina (1996)
* ¿De qué se ríen las mujeres? (1997)
* Un, dos, tres, ¡Taxi! (1997)
* Insomnio (1998)
* Novios (1999)
* Todo sobre mi madre (1999)
* Sin vergüenza (2001)
* Desaliñada (2001)
* Los muertos van deprisa (2003)
* No somos nadie (2002)
* Te doy mis ojos (2003)
* Descongela't! (2003)
* Torremolinos 73 (2003)
* ¡Hay motivo! (2004)
* Princesas (2005)
* Després de la pluja (2006)
* En el lado de la vida (2008)
* El patio de mi cárcel (2008)
* Los años desnudos. Clasificada S (2008)
* L'illa interior (2009)
* Una pistola a cada mà (2012)
* Ayer no termina nunca (2013)
* Hierro (2019)
* La boda de Rosa (2020)
* El caso Asunta (2024)

## Guardons
### Premis

* 1999: Premi Butaca a la millor actriu catalana de cinema, per Todo sobre mi madre
* 2003: Premi Butaca a la millor actriu catalana de cinema, per Torremolinos 73
* 2004: Goya a la millor actriu secundària per Te doy mis ojos
* 2006: Premi Butaca a la millor actriu catalana de cinema per Princesas
* 2006: Goya a la millor actriu per Princesas
* 2013: Gaudí a la millor actriu secundària per Una pistola a cada mà
* 2013: Goya a la millor actriu de repartiment per Una pistola a cada mà
* 2021: Gaudí a la millor actriu per La boda de Rosa

### Nominacions

* 1995: Goya a la millor actriu secundària per Días contados
* 1995: Goya a la millor actriu revelació per Días contados
* 2000: Goya a la millor actriu secundària per Todo sobre mi madre
* 2014: Gaudí a la millor actriu per Ayer no termina nunca
* 2017: Goya a la millor actriu secundària per Kiki, el amor se hace
* 2021: Goya a la millor actriu per La boda de Rosa

## Referències

* ↑ SensaCine. «Candela Peña» (en castellà). [Consulta: 12 maig 2021].
* 1 2 3 «Edicions anteriors - Premis Butaca 2021» (en castellà). Arxivat de l'original el 2022-09-29. [Consulta: 1r octubre 2022].
# Possiólok

Un possiólok (en rus: посёлок) és un dels tipus de localitat de Rússia, Belarús, Ucraïna i el Kazakhstan. En català es pot traduir normalment per poble o vila.
A diferència d'altres poblacions, un possiólok es refereix a un assentament de tipus rural, tot i que en les legislacions russa i ucraïnesa no hi ha cap definició precisa per diferenciar el possiólok d'un seló (poble).
És una població molt petita que pertany a una de més gran (sovint una stanitsa, però també pot pertànyer a un possiólok més gran), i sovint es troba a prop de municipis grans, o de zones industrials.
Durant l'època soviètica, cadascuna de les repúbliques de la Unió Soviètica, inclosa la RSFS russa, tenia els seus propis documents legislatius que tractaven de la classificació de les localitats habitades. Després de la dissolució de la Unió Soviètica, la tasca de desenvolupar i mantenir aquesta classificació a Rússia es va delegar als súbdits federals. Tot i que actualment hi ha certes peculiaritats de les classificacions utilitzades en moltes assignatures federals, totes encara es basen en gran manera en el sistema utilitzat a la RSFSR. En tots els subjectes federals, les localitats habitades es classifiquen en dues grans categories: urbanes i rurals. Les divisions addicionals d'aquestes categories varien lleugerament d'un tema federal a un altre, però totes segueixen tendències comunes descrites a continuació.

## Referències

* ↑ In the Russian SFSR, the issues of the administrative and territorial division, including the system of classification of the inhabited localities, was regulated by the Statute On Procedure of Resolving the Issues of the Administrative-Territorial Structure of the RSFSR, approved by the Decree of the Presidium of the Supreme Soviet of the RSFSR on August 17, 1982 (Положение "О порядке решения вопросос административно-территориального устройства РСФСР", утверждённое Указом Президиума Верховного Совета РСФСР от 17 августа 1982 г.)
* ↑ Articles 71 and 72 of the Constitution of Russia do not name issues of the administrative and territorial structure among the tasks handled on the federal level or jointly with the governments of the federal subjects. As such, all federal subjects pass their own laws establishing the system of the administrative-territorial divisions on their territories.
* ↑ See, for example, the results of the 2002 population Census Arxivat 2007-12-11 a Wayback Machine.
* ↑ Articles 71 and 72 of the Constitution of Russia do not name issues of the administrative and territorial structure among the tasks handled on the federal level or jointly with the governments of the federal subjects. As such, all federal subjects pass their own laws establishing the system of the administrative-territorial divisions on their territories.

## Vegeu també

* Tipus de municipis de Rússia
* Assentament de tipus urbà
# Giacomo Guglielmi

Giacomo Guglielmi (Massa, 16 d'agost de 1782 - segle XIX (>1846)) fou un tenor italià.
Fill del gran compositor italià Pietro Alessandro Guglielmi, va néixer a Massa i va estudiar amb Ferdinando Mazzanti. Després del seu debut al Teatro Argentina de Roma, va ser vist principalment en òperes còmiques a Parma, Nàpols, Florència, Bolonya i Venècia. També va cantar a Amsterdam i París, on va passar un total de dos anys. En 1812 va tornar a Itàlia, on fou aclamat en els principals papers. Un dels seus papers més importants va ser Ramiro en l'estrena de La Cenerentola de Rossini. Encara que la seva veu no era gaire potent, el seu bell timbre va ser molt lloat, com també la seva presentació de bon gust. Va morir poc després de 1830.

## Referències

* ↑ A Dictionary of Musicians from the Earliest Ages to the Present Time: Comprising the Most Important Biographical Contents of the Works of Gerber, Choron ... Together with Upwards of a Hundred Original Memoirs of the Most Eminent Living Musicians; and a Summary of the History of Music. Sainsbury, 1827, p. 309.
* ↑ Senici, Emanuele. The Cambridge Companion to Rossini. Cambridge University Press, 29 d'abril de 2004, p. 202. ISBN 978-1-139-82665-5.
* ↑ Programa de La Cenerentola. Viena: Wiener Staatsoper, 26 de gener de 2013.
# Ángel Luis Hueso Montón

Ángel Luis Hueso Montón (Madrid, 1945) és un historiador del cinema espanyol. Es va llicenciar en filosofia i lletres (secció d'història) a la Universitat Complutense de Madrid. El 1979 va ingressar com a professor adjunt d'història del cinema a la Universitat de Santiago de Compostel·la, i des del 1990 n'és catedràtic d'història del cinema. Ha estat secretari i vicedegà de la Facultat de Geografia i Història de la Universitat, director del Departament d'Història i vicerector de Comunicació i Projecció Exterior.
Ha treballat en diverses línies de recerca relacionades amb la història del cinema, ha analitzat l'estructuració dels gèneres, així com les relacions entre el món històric del segle XX i el cinema. Des de finals dels anys vuitanta, ha dedicat una gran atenció als aspectes relacionats amb l'assentament del cinema a Galícia i a la localització i la catalogació dels fons cinematogràfics, en col·laboració amb la Xunta de Galicia i el Consello da Cultura Galega, entre d'altres.
Ha dirigit el projecte de recerca per a la realització de la filmografia espanyola dels anys 40, finançat per la Direcció general d'Investigació Científica i Tècnica, i publicat el 1998 per Filmoteca Espanyola i Ediciones Cátedra.

## Obres

* Catálogo dos fondos cinematográficos nos arquivos públicos galegos (1990).
* Fontes e documentos sobre cine en Galicia nos arquivos da Administración Central (1992).
* Filmografía Galega: longametraxes de ficción (1998).
* Filmografía galega. Curtametraxes (2002).
* Catálogo del cine español. Películas de ficción 1941-1950, Ediciones Cátedra. ISBN 978-84-376-1690-2.
* El cine y el siglo XX Ariel, 1998. ISBN 84-344-6601-5.
* La exhibición cinematográfica en La Coruña, 1940-1989, Diputación Provincial de A Coruña. Imprenta Provincial, 1992. ISBN 84-86040-65-5.
* El cine y la historia del siglo XX, Universidade de Santiago de Compostela, 1983. ISBN 84-7191-304-6.
* Historia de los géneros cinematográficos, Valladolid: El autor, 1976. ISBN 84-400-1878-9.

## Premis

El 2005 va rebre la medalla a la labor literària del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics.

## Referències

* ↑ Currículum al web de l'Acadèmia Gallega de Belles Arts
* ↑ 'La vida secreta de las palabras', vencedora en los premios del Círculo de Escritores Cinematográficos, El Mundo, 24 de gener de 2006

## Enllaços externs

* Obres d'Angel Luis Hueso Montón a Biblioteca Virtual Miguel de Cervantes.
* La USC, un referente, La voz de Galicia, 7 de març de 2016.
* Pàgina d'A.L. Hueso, al web de la USC.
# Inrevés Edicions

Inrevés Edicions va ser una editorial de còmic fundada pels autors Pere Joan i Max que va estar en actiu de l'any 1999 al 2011. Les seves primeres presentacions van ser Diario de Nueva York, de Julie Doucet, Estigmas, de Lorenzo Mattotti i Claudio Piersanti, Tingran, un llibre de dibuixos de Pere Joan, i Fin, obra de Franciso Torres Linhart. El 2003, Inrevés Edicions va publicar la traducció al català de la novel·la gràfica sobre l'Holocaust Maus. Relat d'un supervivent.

## Referències

* ↑ «Inrevés Edicions». Tebeosfera. [Consulta: 11 maig 2022].
* ↑ «Los editores independientes copan el Salón del Cómic» (en castellà). El País [Madrid], 03-05-2001. ISSN: 1134-6582.
* ↑ «Prohibeixen el còmic "Maus" de l'Holocaust en un institut als EUA per nus i paraulotes». CCMA, 27-01-2022. [Consulta: 11 maig 2022].
# Jacob d'Edessa el Jove

Jacob d'Edessa el Jove (Jacobus, Ἰάκωβος) (segle vii, vers 630/640, mort 710), conegut també com a Jacob Doctor, Jacob Comentador i Jacob Intèrpret de llibres (Doctor, Comentator, o Interpres librorum) fou un religiós sirià.
Fou nomenat bisbe d'Edessa vers el 651 quan encara devia ser jove. Es creu que va assistir al sínode convocat pel patriarca dels jacobites el 706 però la referència que en parla és prou ambigua com per assegurar-ho. La seva memòria és reverenciada per maronites i jacobites.
Va escriure uns comentaris sobre les escriptures, un comentari sobre la Isagoge de Porfori, una obra anomenada Chronicon, o Annales (que es conserva), una litúrgia, un servei baptismal, canons eclesiàstics i epístoles, i a més una gramàtica siríaca, i el considera restaurador de la llengua siríaca que havia començat a degenerar.
Va traduir Praedicamenta, Analytica, i De Elocutione Oratoria d'Aristòtil, i Homiliae Epithroniae de Sever d'Antioquia, i probablement algunes altres obres.
# Javolè Prisc

Javolè Prisc (en llatí: Priscus Javolenus; nom complet: Gaius Octavius Tidius Tossianus Lucius Javolenus Priscus) va ser un magistrat romà i un destacat jurista que va néixer al segle i dC i va morir a meitat del segle ii. Va ser membre del consell d'Antoní Pius.
Javolè va ser deixeble de Marc Celi Sabí i un dels caps de l'escola sabiniana durant l'època en què Juvenci Cels pare, Juvenci Cels fill i Neraci Prisc van dirigir l'escola rival com a successors de Ploci Pegas. Va ser mestre de Luci Fulvi Aburni Valent, Tuscià i Salvi Julià. Pel que fa a càrrecs polítics, va ser pretor, posteriorment cònsol sufecte (86 dC) i procònsol de Síria.
Al Digest es conserven 206 extractes dels seus escrits. A més, s'han conservat els títols d'alguns dels seus llibres:
* Ex Cassio Libri XV, uns comentaris sobre les obres de Gai Cassi Longí, dirigent de la seva escola, on més aviat repeteix les opinions de Cassi
* Epistolarum Libri XIV, opinions i respostes sobre casos legals
* Ad Plautium, o Ex Plautio, comentaris sobre Plauci, un jurista del temps de Vespasià
* Libri ex Posterioribus, o Posteriorum Labeonis a Javoleno Epitomatorum Libri, obra publicada pòstumament amb les seves discussions jurídiques amb Marc Antisti Labeó.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0002.001/566?rgn=full+text;view=image;q1=JavolenusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+II.++Londres:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 556. ]