OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Braak

Braak és un municipi de l'estat de Slesvig-Holstein a Alemanya a l'amt de Siek al districte de Stormarn i a l'Àrea metropolitana d'Hamburg. El 31 de març de 2010 tenia 812 habitants.
És un municipi rural del qual l'activitat econòmica principal és l'agricultura. Tret de la fleca a l'ombra del molí Braaker Mühle, no hi ha cap activitat industrial.
El poble està documentat des del 1256. Va crear-se al marc de l'ostsiedlung saxona a la frontera amb els assentaments Eslaus. El 1310 el comte Gerard II d'Holstein va vendre Braak al monestir cistercenc de Reinbek. A la reforma protestant els monestirs van suprimir-se i el territori passà al rei Frederic I de Dinamarca. El 1864 passà a Prússia.
Al nord està regat pel Wandse, a l'est sorgeix el Stapelfelder Graben que fa de frontera amb Stapelfeld, al sud neix el Glinder Au, a la fontera amb Langelohe, un nucli de Brunsbek.

## Llocs d'interès

* El Molí de Braak

## Referències

* ↑ Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein am 31.03.2010 Arxivat 2012-03-06 a Wayback Machine., (Població als municipis de Slesvig-Holstein), Oficina d'estatistica de Slesvig-Holstein, in: Statistische Berichte, edició 9 de setembre 2010
* ↑ Stadtatlas- Großraum Hamburg, Katographie PAS Verlags Gmbh, s.d., pàgines 27 i 37
Plantilla:Municipis del districte de Stormarn
# Butanal

El butanal, o butiraldehid, és un compost orgànic de la classe dels aldehids que està constituït per una cadena lineal de quatre carbonis amb un grup carbonil en un dels seus extrems. La seva fórmula molecular és ${\ce {C4H8O}}$. S'empra en síntesi orgànica industrial.

## Estat natural

Hom ha trobat butanal en flors de diverses plantes (Sauromatum guttatum, Brassica napus ssp. oleifera, Hydnora africana, i unes quantes del gènere Prunus). També el búbal vermell o Alcelaphus buselaphus caama i un insecte, la Pternistria bispina, el fan servir en la composició de les seves feromones.

## Propietats

El butanal és un líquid transparent. Té un punt de fusió de –96 °C i un d'ebullició de 74–75 °C. És soluble en etanol i insoluble dins d'aigua (0,0007 mg/L a 25 °C).

## Obtenció

El mètode industrial més emprat en l'actualitat per a produir butanal és l'anomenat Procés Oxo, una hidroformilació del propè segons l'equació següent:

## Usos

El butanal té un ampli perfil d'usos, semblant a molts dels grans productes químics que es produeixen a tot el món. La producció de butan-1-ol representa quasi dos terços de l'ús del butanal i de 2-etilhexan-1-ol quasi un terç. Ambdós s'empren per al seu posterior ús en la fabricació de ftalats. La producció anual mundial és d'un sis mil milions de quilograms. La següent equació química representa la síntesi del butan-1-ol per hidrogenació del butanal:

## Referències

* ↑ El-Sayed, A.M. «4Ald». The Pherobase: Database of Pheromones and Semiochemicals. [Consulta: 21 desembre 2022].
* ↑ PubChem. «Butyraldehyde» (en anglès). [Consulta: 21 desembre 2022].
* 1 2 Benvenuto, Mark Anthony. Industrial Chemistry : For Advanced Students. Berlin/Boston: De Gruyter, 2015. ISBN 978-3-11-035170-5.
# Caltagirone

Caltagirone (en sicilià Caltaggiruni, en català Calatagiró) és un comune italià de la ciutat metropolitana de Catània, Sicília.
Amb 38.295 habitants (2018) és la cinquena municipalitat més poblada de la regió metropolitana i se situa entre les vint-i-cinc més poblades de tota l'illa.
Està ubicada al centre-sud de l'illa, entre les planes de Catània i de Gela, i no té accés directe al mar. La ciutat és coneguda per la seva ceràmica i pel seu patrimoni barroc.
A l'antiguitat fou poblada per sículs i grecs i fou conquerida pels romans. A l'edat mitjana fou conquerida i poblada pels àrabs, els normands i la Corona d'Aragó.
Avui la ciutat és seu de tribunal i del bisbat de Caltagirone, que és part de l'Arquebisbat de Catània.
Limita amb els municipis d'Acate (RG), Gela (CL), Grammichele, Licodia Eubea, Mazzarino (CL), Mazzarrone, Mineo, Mirabella Imbaccari, Niscemi (CL), Piazza Armerina (EN) i San Michele di Ganzaria.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Alcalde | Coalició o funció |
| 2006-2011 | Francesco Pignataro | Lista cívica de centre-esquerra |
| 2011-2014 | Nicola Bonanno | Lista cívica |
| 2014-2016 | Mario La Rocca | Extraordinari |
| 2016-2021 | Giovanni Ioppolo | Lista cívica de centre-dreta |
| 2021- | Fabio Roccuzzo | Lista cívica de centre-esquerra |

## Personatges il·lustres

* Silvio Milazzo, president de Sicília 1958-1960.
* Nicolò Longobardo (1565-1655), jesuïta, missioner a la Xina.
* Mario Scelba, president del Consell dels Ministres de la República Italiana.
* Luigi Sturzo, polític i clergue, fundador del Partit Popular Italià.

## Galeria d'imatges

* Palau de l'Àguila o Palau del Municipi. (Casa de la vila)
* Vil·la Patti
* Palau de Sant Elies i Pont de Sant Francesc.
* Església de Sant Francesc i la Immaculada.
* Església de la Circumcisió de Jesús.
* Església de Sant Jordi.
* Església de Sant Julià.
* Església de Santa Àgata (esquerra) i presó borbònica (dreta).
* Escala de Santa Maria del Turó.

## Referències

* ↑ «El rei Martí i el seu regnat a través de textos de cròniques - Maria Teresa Ferrer i Mallol (Institut d'Estudis Catalans)» (en catalana). [Consulta: 8 juny 2021].
# Barroua

Barroua (pels anglesos Barua) és un llogaret de la costa nord-est del Llac Txad, famós perquè fou el punt de finalització d'una línia de delimitació de la zona d'influència francesa i britànica entre el que després foren el Níger i Nigèria.
El 1890 Gran Bretanya va demanar una reunió de la comissió anglo-francesa per fixar les esferes d'influència de cada estat a la zona del riu Níger i durant 1890 els delegats (M. Waddingtou, per França, i lord Salisbury per Gran Bretanya) es van trobar a Londres i van establir una convenció signada el 5 d'agost de 1890. En virtut d'aquest acord una línia recta de Say (Níger) a Barroua marcaria en endavant el límit accessible per les dues potències; així la millor part quedava per Anglaterra amb terrenys rics i fèrtils al sud (regnes hausses, Sultanat de Sokoto, Bornu) mentre les terres al nord, més àrides, foren reconeguts a França. La navegació pel riu Níger fou declarada lliure igual que la del seu afluent el Bénoué (riu Benue en anglès); la «Companyia del Níger», instal·lada a les boques del riu gaudiria del dret internacional sobre la desembocadura; més enllà del Txad, el Sultanat de Baguirmi i l'Emirat d'Adamawa restarien independents a l'espera del primer ocupant.
Les relacions entre els europeus i els indígenes mossis es van tensar el 1891 amb l'expedició del capità Monteil, encarregat de reconèixer la línia Say-Barroua establerta l'any anterior: Monteuil va visitar Ségou i Sikasso, però a Ouagadougou, el Mogho Naaba (Moro Naba) va rebutjar rebre'l.

## Bibliografia

* Henri Brunschwig, Le Partage de l'Afrique noire, Flammarion, coll. « Champs histoire », 2009.
* Luigi Nuzzo, Colonial Law, European History Online, Mayence: Institute of European History (en), 2010
* Henri Wesseling, Le Partage de l'Afrique. 1880-1914, Gallimard, coll. « Folio Histoire », 2002
# Joan Grivé i Grau

Joan Grivé i Grau (Llinars del Vallès, 25 de novembre de 1995), conegut també com a Sir Joan, és un ambientòleg, influenciador, col·laborador i presentador de programes radiotelevisius, pioner a crear contingut en català a les xarxes socials.
Des del 2016 penja vídeos a YouTube i des del 2018 col·labora en programes de ràdio, com Adolescents iCat i Adolescents XL, a les emissores iCat i Catalunya Ràdio, amb altres cares conegudes, com Juliana Canet, Long Li Xue i Roger Carandell.
L'any 2019 va graduar-se en Ciències Ambientals per la Universitat de Barcelona.

## Referències

* ↑ «Manifest Baix Montseny». [Consulta: 23 abril 2021].
* ↑ «iCatFM estrena ‘Adolescents iCat’, un nou espai presentat per Roger Carandell i els instagramers Juliana Canet i Joan Grivé», 13-11-2018. [Consulta: 25 novembre 2020].
* ↑ «Entrevista a Joan Grivé: "Sigueu bons amb el medi!" | Ginebró». [Consulta: 25 novembre 2020].
# Joan Maria Piqué Fernández

Joan Maria Piqué i Fernández (Lleida, Segrià, 19 d'abril de 1976) és un periodista català que va exercir de cap de premsa d'Artur Mas com a diputat i, més endavant, com a President de la Generalitat de Catalunya. Posteriorment ha tingut càrrecs a la Generalitat a les legislatures de Carles Puigdemont, Quim Torra i Pere Aragonès en diversos departaments.
Llicenciat en Ciències de la Informació per la Universitat de Navarra, va exercir de periodista a l'agència Europa Press i els diaris La Gaceta de los Negocios, el Diari de Tarragona i el Diari Avui, fins que el 2008, Artur Mas li va demanar que encapçalès el seu gabinet de premsa.
Piqué va continuar com a cap de premsa de Mas quan aquest va esdevenir President de la Generalitat, del 2010 al 2016. Després del cessament de Mas, va ser posat al capdavant del Programa Internacional de Comunicació i Relacions Públiques Eugeni Xammar, sota la presidència de Carles Puigdemont.
Al setembre de 2018, va ser nomenat coordinador internacional i relacions públiques de la Generalitat pel govern de Quim Torra, càrrec que va deixar el 23 d'octubre de 2019 per assumir el de director de comunicació del Departament d'Interior a les ordres del conseller Miquel Buch. Piqué fou inclòs com a candidat número 29 de la llista de «Lliures per Europa» per a les eleccions al Parlament Europeu de 2019 a Espanya encapçalada per Carles Puigdemont, però no va resultar elegit eurodiputat.
Després de les eleccions al Parlament de Catalunya de 2021, l'1 de juny d'aquell any fou nomenat director general de Prospectiva i Innovació del departament d'Acció Exterior i Transparència, encapçalat per la consellera Victòria Alsina, amb la qual varen emprendre diversos viatges diplomàtics a llocs com Londres, Israel, Àustria, Eslovènia, Bòsnia, entre d'altres.
Va dimitir d'aquest càrrec el 13 d'octubre de 2022, coincidint amb la sortida de Junts per Catalunya del govern.

## Referències

* 1 2 «Joan Maria Piqué, nou director de comunicació d'Interior». El Nacional, 23-09-2019 [Consulta: 27 setembre 2019].
* ↑ «Así es el jefe de prensa que teje el discurso independentista de Artur Mas». prnoticias, 28-07-2015 [Consulta: 12 agost 2019].
* ↑ Cañizares, María Jesús «"No hablar de corrupción": así influyen los hermanos Piqué en Puigdemont». Crónica Global, 16-02-2018 [Consulta: 12 agost 2019].
* ↑ Palà, Roger; Picazo, Sergi «Els homes i les dones d'Artur Mas per controlar el nou Partit Demòcrata Català». El Crític, 11-07-2016 [Consulta: 12 agost 2019].
* ↑ «Joan María Piqué coordinará las relaciones públicas de la Generalitat en el extranjero». prnoticias, 27-09-2018 [Consulta: 12 agost 2019].
* ↑ «Qui són, què fan i quant cobren els assessors de Torra i d'Aragonès». [Consulta: 14 setembre 2019].
* ↑ «Joan Maria Piqué, nuevo director de comunicación del departament d'Interior». La Vanguardia, 23-09-2019 [Consulta: 24 setembre 2019].
* 1 2 «Com és el 'sottogoverno' del nou govern d'Aragonès? Tots els càrrecs clau». Vilaweb.cat, 01-06-2021. [Consulta: 3 juny 2021].
* 1 2 «Quatre lleidatans més, al 'sottogoverno' d'Aragonès». Segre.cat, 02-06-2021. [Consulta: 3 juny 2021].
# Joan Vallvé i Creus

Joan Vallvé i Creus (Barcelona 1910 - 1988) fou un enginyer industrial, empresari i promotor d'activitats culturals català.
Fou director gerent de l'empresa Metales y Platerías Ribera, l'empresa encarregada d'encunyar la pesseta en una factoria del Poblenou a la dècada de 1960; i fou president de l'Associació d'Enginyers Industrials de Catalunya. Del 1966 al 1975 fou degà del Col·legi Oficial d'Enginyers i contribuí a la catalanització de l'entitat i a la recuperació de la memòria del gramàtic i enginyer Pompeu Fabra. També formà part com a vocal del patronat de la Caixa d'Enginyers.
El 1961 també fou un dels fundadors d'Òmnium Cultural, i en serà president del 1978 al 1984. També fou president del Secretariat d'Orfeons de Catalunya fins al 1982. El 1985 va rebre la Creu de Sant Jordi i poc abans de morir va formar de les llistes de CiU a les eleccions al Parlament Europeu de 1987. Fou el pare de l'exagent de borsa i notària Maria Àngels Vallvé Ribera, i de l'enginyer i polític Joan Vallvé Ribera. Va ser el cunyat de l'advocat, industrial i polític Andreu Ribera i Rovira.

## Referències

* 1 2 Cullell, Pere; Farràs, Andreu. L'oasi català. Barcelona: Planeta, 2001, p. 267.
* ↑ «Joan Vallvé i Creus». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Nicomedes d'Esmirna

Nicomedes d'Esmirna (en llatí Nicomedes, en grec Nikomédes Νικομήδης) va ser un metge i poeta grec. Encara que va escriure algun epigrama (almenys dos) se li van atribuir per error set epigrames escrits per Nicòdem d'Heraclea. Els seus dos epigrames, inclosos a l'Antologia grega, són votius i estan gravats sobre una estàtua d'Esculapi feta per Boeci, però escrit bastant després del temps d'aquest, segons es desprèn de l'estil. També consta el seu epitafi.

## Referències

* ↑ 6.Nicomedes a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1198
# Gran Premi del Brasil del 1995

Resultats del Gran Premi de Brasil de Fórmula 1 de la temporada 1995, disputat al circuit d'Interlagos, el 26 de març del 1995.

## Resultats

| Posició | Número | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 1 | Michael Schumacher | Benetton - Renault | 71 | + 1h 38' 34. 154 | 2 | 10 |
| 2 | 6 | David Coulthard | Williams - Renault | 71 | + 11.060 s | 3 | 6 |
| 3 | 28 | Gerhard Berger | Ferrari | 70 | + 1 Volta | 5 | 4 |
| 4 | 8 | Mika Häkkinen | McLaren - Mercedes | 70 | + 1 Volta | 7 | 3 |
| 5 | 27 | Jean Alesi | Ferrari | 70 | + 1 Volta | 6 | 2 |
| 6 | 7 | Mark Blundell | McLaren - Mercedes | 70 | + 1 Volta | 9 | 1 |
| 7 | 4 | Mika Salo | Tyrrell - Yamaha | 69 | + 2 Voltes | 12 | |
| 8 | 25 | Aguri Suzuki | Ligier - Mugen - Honda | 69 | + 2 Voltes | 15 | |
| 9 | 17 | Andrea Montermini | Pacific - Ford | 65 | + 6 Voltes | 22 | |
| 10 | 21 | Pedro Diniz | Forti F1 - Ford | 64 | + 7 Voltes | 25 | |
| Ret | 9 | Gianni Morbidelli | Footwork - Hart | 62 | Motor | 13 | |
| Ret | 10 | Taki Inoue | Footwork - Hart | 48 | Motor | 21 | |
| Ret | 24 | Luca Badoer | Minardi - Ford | 47 | Motor | 18 | |
| Ret | 22 | Roberto Moreno | Forti F1 - Ford | 47 | Virolla | 23 | |
| Ret | 29 | Karl Wendlinger | Sauber - Ford | 41 | Part elèctrica | 19 | |
| Ret | 5 | Damon Hill | Williams - Renault | 30 | Caixa de canvis | 1 | |
| Ret | 2 | Johnny Herbert | Benetton - Renault | 30 | Col·lisió | 4 | |
| Ret | 16 | Bertrand Gachot | Pacific - Ford | 23 | Caixa canvi | 20 | |
| Ret | 14 | Rubens Barrichello | Jordan - Peugeot | 16 | Caixa canvi | 16 | |
| Ret | 12 | Jos Verstappen | Simtek - Ford | 16 | Caixa canvi | 24 | |
| Ret | 3 | Ukyo Katayama | Tyrrell - Yamaha | 15 | Virolla | 11 | |
| Ret | 15 | Eddie Irvine | Jordan - Peugeot | 15 | Embragatge | 8 | |
| Ret | 11 | Domenico Schiattarella | Simtek - Ford | 12 | Direcció | 26 | |
| Ret | 30 | Heinz Harald Frentzen | Sauber - Ford | 10 | Part elèctrica | 14 | |
| Ret | 26 | Olivier Panis | Ligier - Mugen - Honda | 0 | Col·lisió | 10 | |
| Ret | 23 | Pierluigi Martini | Minardi - Ford | 0 | Caixa canvi | 17 | |

## Altres

* Pole: Damon Hill 1' 20. 081
* Volta ràpida: Michael Schumacher 1' 20. 921 (a la volta 51)

## Referències

* «La web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-11-02. [Consulta: 16 març 2010].
# Ramon Fontanet i Serralta

Ramon Fontanet i Serralta (Alacant, 1910 - Ciutat de Mèxic, 1967) va ser un mestre d'escola valencià.

## Biografia

Fontanet va cursar els estudis de perit mercantil i de magisteri, que conclogué el 1932 i 1933 respectivament. Va exercir aquest darrer ofici, primer a la seva ciutat natal, fins al 1934, i després a Vic, on va ser secretari financer de l'Associació Nacional de Magisteri a Osona. Es casà amb Francesca Grijalbo i Alcaraz, i tingueren tres fills: Jaume, Maria Carme i Ramon.
Poc després de la seva arribada a Catalunya esdevingué militant d'Esquerra Republicana de Catalunya. El maig del 1937, durant la Guerra Civil espanyola va participar en el cos d'infanteria de l'exèrcit republicà en diverses unitats. El 9 de febrer de 1939, a la fi de la Guerra Civil, s'exilià a França passant la frontera per la Jonquera. Després de ser tancat al camp de concentració de Sant Cebrià i després al del Barcarès, el 24 de maig de 1939 embarcà a Seta a bord del Sinaia i va arribar el 13 de juny al port mexicà de Veracruz amb 1.600 exiliats a bord en qualitat de refugiat polític.
A l'exili va exercir de nou de professor, al Colegio Madrid, i també va haver de treballar com a comptable, com a venedor, com a pintor i com a electricista. Va ser el president de la Casa Regional Valenciana de Mèxic, creada el 1942 —va desaparèixer el 1994—, i va escriure a la seva revista, Senyera, on signava sovint com a Benacantil, el nom del mont d'Alacant que enlaira el castell de Santa Bàrbara i que ocupa bona part de les vistes de Sant Antoni, el barri d'on era originari. També va ser membre de la comissió organitzadora dels Jocs Florals del 1957 i en els quals Manuel de Pedrolo i Manuel Sanchis Guarner es trobaven entre els guardonats.

## Referències

* 1 2 Lillo, Manuel. «L’alacantí que va fer revifar la flama des de Mèxic». El Temps, 10-07-2024. [Consulta: 19 octubre 2024].
* 1 2 «Biografia Ramon Fontanet i Serralta». memoriaesquerra.cat. [Consulta: 19 octubre 2024].
# Txerra Cirbián

José Ramón Cirbián Vaquero (Barakaldo, 1957) és un periodista basc que escriu en llengua catalana i castellana que signa els seus articles com Txerra Cirbián.

## Biografia

Nascut a Barakaldo, Biscaia, i criat a Portugalete, va fer estudis de Ciències Químiques a la Universitat del País Basc, que va abandonar pel periodisme. Des de 1977 viu a Barcelona, on ha desenvolupat tota la seva carrera. És pare d'Aritz Cirbián (Barcelona, 1986), graduat en Direcció de Producció a l'Escola Superior de Cinema i Audiovisuals de Catalunya.

## Trajectòria professional

És llicenciat en Ciències de la Informació per la Universitat Autònoma de Barcelona. Abans de finalitzar els estudis, va treballar com a becari al diari vespertí Tele/eXpres a les ordres de Josep Maria Huertas Claveria i Manuel Campo Vidal. En acabar la carrera va entrar a treballar al diari El Periódico de Catalunya, on ha desenvolupat tota la seva trajectòria, circumscrita al terreny del periodisme cultural.
Entre els anys 2008 i 2017, va coordinar el suplement de televisió Teletodo, que durant una època intermèdia es va transformar en un suplement més ampli, anomenat Idees / Teletodo. També va escriure un bloc sobre còmics en aquest diari, titulat TeVeo, ja desaparegut.
Després d'abandonar El Periódico al maig de 2017, ha escrit dos llibres de viatges: 'Venècia de cinema Arxivat 2019-12-09 a Wayback Machine.' i 'Guia de les Illes Fèroe', per a l'editorial Ecos Travel Boks.
També ha col·laborat amb la revista Viajes National Geographic Arxivat 2019-12-09 a Wayback Machine. i amb els diaris digitals Catalunya Plural i Nosolocine.
Des d'abril de l'any 2005 escriu un blog personal anomenat Txerrades.

## Cinema

Als anys 80 va ser col·laborador de la revista de cinema Fotogramas. Ha exercit la crònica de cinema i la crítica de televisió i és un dels impulsors dels Catacric, col·lectiu de crítics de cinema catalans creadors dels anti-premis YoGa. També és el guionista, productor i director del curtmetratge Potser no sigui massa tard, que va rodar l'any 1988.

## Referències

* ↑ «Sobre mi / About me - Aritz Cirbián» (en anglès). Arxivat de l'original el 2017-12-27. [Consulta: 26 desembre 2017].
* ↑ «Renée Zellweger : Los Catacric y los YoGa». [Consulta: 26 desembre 2017].
* ↑ «Potser no sigui massa tard (1988)». IMDb.

## Enllaços externs

* Articles de l'autor Arxivat 2019-04-21 a Wayback Machine. a El Periódico.
* Txerrades, bloc de Txerra Cirbián (català)
* TeVeo, desaparegut bloc de còmics d'en Txerra Cirbián a El Periódico de Catalunya.
# William John Sullivan

William John Sullivan (6 de desembre de 1976), més conegut com a John Sullivan, és un important activista pel programari lliure, furoner i escriptor. Des del 2011 és director executiu de la Free Software Foundation, on treballa des de principis del 2003. És també portaveu i webmaster del Projecte GNU i mantenidor dels paquets «PlannerMode» i «Delicious El» per l'editor de text GNU Emacs.
Actiu, com a membre de la comunitat del programari lliure i de la «cultura lliure», Sullivan té un BA en filosofia per la Universitat Estatal de Michigan i un MFA (Master of Arts) en escriptura i poesia. A la universitat, participà en concursos de debat amb bons resultats assolint la final del CEDA Nationals i les semifinals del National Debate Tournament.
Fins a l'any 2007, va ser el contacte principal de les organitzacions Defective by Design, BadVista i Play Ogg. Així mateix, també va exercir com a chief-webmaster del Projecte GNU, fins al juliol del 2006.
Des de l'any 2011 exerceix com a Director Executiu de la Free Software Foundation.

## Divulgador del Projecte GNU

Com a divulgador del Projecte GNU, en John done conferències en anglès sobre els següents temes:
* Qüestions sobre la gestió de drets digitals (DRM) i la iniciativa contra el DRM, Defective by Design, organitzada per la FSF
* Patents de formats multimèdia, llicències de programari propietari i la iniciativa de la FSF, PlayOgg.org, per promoure l'Ogg Vorbis com a alternativa lliure.
* L'elecció de programari lliure per damunt Microsoft Windows.
* Com pots ajudar: Estratègies per l'organització i la comunicació dels ideals del programari lliure
* Per què el programari hauria de ser lliure?
* Introducció al GPLv3 i a les llicències lliures.
* Projectes de programari lliure d'alta prioritat de la FSF

## Referències

* ↑ «Hello There» (en anglès). [Consulta: 13 març 2016].
* ↑ Lee, Matt. «FSF announces new executive director» (en anglès). FSF, 07-03-2011. [Consulta: 13 març 2016].
* ↑ «NDT Results 1997-2005» (PDF) (en anglès). groups.wfu.edu. American Forensic Association. [Consulta: 13 març 2016].
* ↑ «We are the GNU Webmasters!» (en anglès). gnu.org. FSF. [Consulta: 13 març 2016].
* ↑ «The Free Software Foundation Management». Arxivat de l'original el 11 novembre 2011. [Consulta: 10 novembre 2011].
* ↑ «John Sullivan» (en anglès). gnu.org. FSF. [Consulta: 13 març 2016].
* ↑ «Words to Avoid (or Use with Care) Because They Are Loaded or Confusing» (en anglès). gnu.org. FSF. [Consulta: 13 març 2016].
* ↑ Libby, Reinish. «High Priority Free Software Projects» (en anglès). FSF. [Consulta: 13 març 2016].

## Enllaços externs

* William John Sullivan - Lloc web oficial
* Weblog John Sullivan Arxivat 2015-04-01 a Wayback Machine.(anglès)
* BadVista(anglès)
* PlayOgg(anglès)
* Defective by Design(anglès)