OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ciutadella de Neamț

La Ciutadella de Neamț (en romanès: Cetatea Neamț or Cetatea Neamțului) és una fortalesa medieval situada al nord-est de Romania, prop de Târgu Neamț, comtat de Neamț.
Va ser construït a Moldàvia del segle xiv durant el regnat de Petru I de Moldàvia i es va expandir al segle XV. La ciutadella va tenir un paper clau en el sistema de defensa d'Esteve III de Moldàvia, juntament amb Suceava, Hotin, Soroca, Orhei, Tighina, Chilia i Cetatea Albă.

## Història

La manca d'informació fiable sobre els orígens de la fortalesa de Neamț havia donat lloc a diverses hipòtesis la fiabilitat de les quals sovint es qüestionava. Diversos historiadors i filòlegs, com A.D. Xenopol, B.P. Hasdeu, D. Onciul, consideren que, segons la butlla papal de 1232, els cavallers teutònics de Bârsa havien construït entre el 1211 i el 1225 al vessant oriental dels Carpats un castrum muntissimum que més tard es va identificar com la ciutadella. La hipòtesi germànica (teutònica o saxona) va ser assumida per molts historiadors romanesos i sostinguda per tots dos: -el "Neamt" onomàstic del lloc, que en llengües eslava i romanesa significa "alemany" -i per l'estil de fortificació, típic dels militars alemanys imperials arquitectura dels segles XII-XIV del període Hohenstaufen. Els cavallers alemanys "els saxons" han estat nomenats per fortificar els passos dels Carpats contra les freqüents incursions bàrbares a Transsilvània. Els saxons s'han instal·lat a Transsilvània (Siebenbürgen, set castells) des de llavors, 150 anys abans de la fundació dels principats posteriors de Valàquia i Bogdània (Moldàvia).
Les investigacions arqueològiques de la ciutadella no han revelat cap evidència d'una fortificació abans del regnat del príncep Pere II (1375-1391) i les monedes més antigues descobertes al lloc provenen del mateix regnat. El nom podria estar relacionat amb el nom del districte i posteriorment del comtat de Neamț on més tard (és a dir, principis del segle XIV) es van establir colons saxons a la propera ciutat de Baia (coneguda llavors com a Moldau).

## Galeria

* Cort interior
* Ciutadella de Neamț
* Neamţ Citadel
* The access bridge in the fortress
* The Northern Wall
* The Western wall
* The tower in the northwest corner
* Tiles from Neamț Citadel

## Referències

* ↑ Lista monumentelor istorice din județul Neamț din anul 2015
* ↑ «Neamt.ro - Despre originea cetății». Arxivat de l'original el 2011-10-23. [Consulta: 28 maig 2021].
* ↑ I. Constantinescu - "România de la A la Z. Dicționar turistic" (Ed. Stadion, București, 1970), p. 391

## Vegeu també

* Turisme a Romania

## Enllaços externs

* Descripció en anglès Arxivat 2020-08-28 a Wayback Machine.
# Pierre-Alexandre Monsigny

Pierre-Alexandre Monsigny (Fauquembergues (Pas de Calais), 17 d'octubre de 1729 - París, 14 de gener de 1817) va ser un compositor francès, membre de l'Académie des Beaux-Arts francesa (1813).
És considerat, juntament amb André Grétry i François-André Danican Philidor, el fundador d'un nou gènere musical, l'opéra-comique, que va obrir un recorregut evolutiu musical en el qual van aprofundir un bon nombre de compositors de les generacions posteriors.
Va ser instruït i educat en un col·legi de jesuïtes, en la localitat de Saint-Omer i allà hi va descobrir la inclinació musical. Va començar, doncs, a estudiar el violí, però la mort sobtada del pare i la necessitat de sostenir a la família, el van obligar a abandonar momentàniament els estudis i a marxar a París (1749), on va obtenir una ocupació primer en el Bareau des Comptes du Clergé i posteriorment com maitre' d'hotel del duc d'Orleans.
Tres anys més tard, després d'haver assistit a la interpretació de La serva padrona de Giovanni Battista Pergolesi a l'Òpera Nacional parisenca, va començar el desig de conrear el seu talent artístic i després d'un període d'estudi efectuat com a alumne del mestre Gianotti, va poder representar, rebent un bon acolliment, la seva primera òpera còmica, titulada Les Aveux indiscrets (1759).
Li van seguir un bon nombre d'obres escrites en poc temps, entre les quals van estar: Le Maitre en droit (1760), Le Cadi dupé (1761), Le Roi et le Fermier (1762), Rose et Colas (1764), Aline, reine de Golconde (1766), Le Déserteur (1769), La Faucon (1772). Totes aquestes òperes van ser compostes per al teatre de la Comédie Italienne.
Monsigny va passar un període difícil des del punt de vista econòmic, a causa de les privacions imposades per la Revolució francesa i del règim del Terror. Va aconseguir sobreviure gràcies a una pensió dotada per l'Opéra-Comique.
L'any 1800, va obtenir el càrrec d'inspector del Conservatori de París i l'any 1813 es va convertir en acadèmic, prenent el lloc de Grétry.

## Referències

* ↑ Della Corte, Andrea; Gatti, Guido M. Dizionario di musica. 5a. ed.. Torino: Paravia, 1956, p. 401.

## Bibliografia

* Pougin, Arthur. Monsigny et són temps. París: Fischbacher, 1908.
* Pendle, Karin. «L'opéra-comique à Paris de 1762 à 1789». A: L'opéra-comique en France au XVIIIe siècle. Liège: Mardaga, 1992. ISBN 9782870094822.
# Bandera amaziga

La bandera amaziga (amazic: ⴰⵛⵏⵢⴰⵍ ⴰⵎⴰⵣⵉⵖ, Acenyal Amaziɣ) és la bandera proposada per representar els amazics. En l'actualitat la utilitzen àmpliament la majoria dels activistes amazics en deu estats africans. La bandera va ser inaugurada a Ouadhia, una ciutat de la Cabília situada a la província de Tizi Uzu, una wilaya d'Algèria, per un ancià mujàhid cabilenc anomenat Mohand Arav Bessaoud. Se'l considerava pare espiritual de l'amaziguisme i també va ser un escriptor i activista de la Revolució algeriana. Altres atribueixen la seva autoria a Youcef Medkour (més conegut com a Youcef Amazigh).

## Història

En la dècada de 1970 l'Acadèmia Berber (Agraw Imazighen) va proposar la primera bandera amaziga. El 1997 el Congrés Mundial Amazic va fer oficialitzar la bandera a Tafira, Las Palmas de Gran Canària, a Canàries, que anteriorment estaven habitades pels guanxes, un antic poble amazic.
La bandera es compon de bandes horitzontals blaves, verdes, i grogues de la mateixa altura, i una lletra tifinag, yaz o aza.

## Descripció

Cada color correspon a un aspecte de Tamazgha, el territori habitat pels amazics a l'Àfrica del Nord:
* El blau representa el Mediterrani i l'oceà Atlàntic;
* El verd representa la natura i la muntanya;
* El groc representa les sorres del desert del Sàhara.
El Yaz (ⵣ) simbolitza l'home lliure, que és el significat de la paraula amaziga amazigh, endònim dels amazics. És en vermell, el color de la vida, i també el color de la resistència.
Per tant, la bandera amaziga simbolitza tot el poble amazic, que viu en harmonia amb la seva terra, Tamazgha.

## Referències

* ↑ Zirem, Youcef «Youcef Amazigh, un drapeau, un engagement» (en francès). L'Homme qui n'avait rien compris, 27-01-2016 [Consulta: 8 maig 2017].
* ↑ Berber flag a crtwflags
* ↑ Le drapeau amazigh quelle explication? Arxivat 2020-10-20 a Wayback Machine. a amazighworld

## Enllaços externs

* Berber flag a Flags of the World (en anglès)
# Rick James

James Ambrose Johnson, Jr. àlies Rick James (Buffalo, Nova York, 1 de febrer de 1948 - Burbank, Califòrnia, 6 d'agost de 2004), va ser un músic de disco, funk i soul estatunidenc.
El seu primer grup va ser The Mynah Birds, al costat de Neil Young i Bruce Palmer. Després de ser arrestat per evadir la conscripció, va viure un temps al Regne Unit, on va liderar el grup Main Line. Al seu retorn, va reiniciar la seva carrera com a cantautor i productor, amb la seva banda de suport The Stone City Band.
El seu primer èxit va ser la cançó de vuit minuts "You and I" del seu primer àlbum Come Get It (1978). La seva cançó més famosa és "Super Freak" (de l'àlbum Street Songs (1981)), que va ser la base per "U can't touch this" de MC Hammer.
Addicte a la cocaïna, des de 1993 fins a 1995 va complir condemna per dos atacs a dones.
James va intentar tornar al món musical amb un nou disc i una gira en 1997, però un atac cardíac lleu durant un concert va posar fi en la pràctica a la seva carrera. El matí del 6 d'agost de 2004, Rick James va ser trobat mort d'una aturada cardiorespiratòria a la seva llar al complex d'apartaments Oakwood en Barham Boulevard, Los Angeles, Califòrnia, pel seu cuidador. Tenia 56 anys.

## Discografia

* Come Get It (1978)
* Bustin' Out of L Seven (1979)
* Fire It Up (1979)
* Garden of Love (1980)
* Street Songs (1981)
* Super Freak (1982)
* Cold Blooded (1983)
* Reflections (1984)
* Glow (1985)
* The Flag (1986)
* Wonderful (1988)
* Bustin' Out: The Very Best of Rick James (1994)
* Urban Rapsody (1997)
* Anthology (2002)
* The Ultimate Collection (2005)
* Deeper Still (2007)

## Referències

* 1 2 'Super Freak' singer Rick James dies Arxivat 2013-01-15 a Wayback Machine. CNN.com
# Adolphe Marty

Adolphe Marty (Albi, 29 de setembre de 1865 - Valença d'Albigés, 28 d'octubre de 1942) fou un compositor francès.
Esdevingut cec a l'edat de 2 anys i mig, es va unir a l'Institut Nacional de la Ciència Jove a París el 1874 i va treballar allí amb Louis Lebel.
De 1884 a 1886, va estudiar composició amb Ernest Guiraud i òrgan amb César Franck al Conservatori de París, on va obtenir el primer premi per a orgue en 1886. És el primer cec en aconseguir aquesta gesta al conservatori.
En 1888, va succeir a Louis Lebel com a professor d'orgue a l'Institut National des Jeunes Aveugles (INJA). Va ensenyar fins a 1930, tenint alumnes com Louis Vierne, Augustin Barié, Paul Allix, André Marchal, Jean Langlais o Gaston Litaize. Léonce de Saint-Martin també va treballar amb ell en privat.
Organista a Saint-Paul d'Orléans del 1887 al 1888, esdevingué el titular del gran òrgan de Fermis de l'església de Sant François Xavier de París el 1891, càrrec que va ocupar fins a 1941. Va estar molt involucrat en la òrgan Puget que va inaugurar molts instruments, com el de la catedral d'Albi, el 20 de novembre de 1904.

## Referències

* ↑ Smith, Rollin. Playing the Organ Works of César Franck. Pendragon Press, 1997, p. 40. ISBN 978-0-945193-79-1 [Consulta: 1r octubre 2018].
# Francesc Mompó i Valls

Francesc Mompó i Valls (l'Olleria, Vall d'Albaida, 1955) és un escriptor de novel·les, poesia i literatura juvenil del País Valencià en llengua catalana.

## Obres
### Novel·la

* Els ulls del llac (2000)
* L'ull de Zeus. Ed. Alfaguara. 2002.
* Terra de déus. Ed. Alfaguara. 2003.
* L'elegit. Ed. Tabarca. 2005.
* Els greixets. Ed. Tabarca.
* Amable. Ed. Tabarca. 2006.
* Uendos. Ed. Tabarca. 2008.
* Camí d'amor. Ed. Perifèric. 2009.
* Els fantasmes del Lacrima Coeli] (2010)
* amb Mercè Climent i Payà, Somiant amb Aleixa, 17è Premi de literatura eròtica de 2010
* El vol de l'Esparver, Voliana Edicions. 2013.

### Poesia

* Viàtic marí, 1992
* De la fusta a l'aigua, 2011, Premi Josep Maria Ribelles de Puçol 2010
* 55 maneres de mirar València, Germania. 2012.
* Suc de magrana, Germania, 2014.
* Atlàntic, Voliana, 2015.
* Insectostomia, El Petit Editor, 2016.

## Premis

* Premi Forest d'Arana de poesia, 2004: Viàtic Marí
* Finalista Premi Novel·la Juvenil Ciutat de Torrent, Tabarca Llibres, 2003: L'elegit
* Finalista Premi Novel·la Juvenil Ciutat de Borriana, Tabarca Llibres, 2005: Els greixets
* Premi Novel·la Juvenil Ciutat de Torrent, Tabarca Llibres, 2005: Amable
* Premi Narrativa Juvenil Benvingut Oliver de Catarroja, 2008: Camí d'amor
* XVIII Premi Samaruc al millor llibre de narrativa juvenil d'autor valencià, 2010 a Camí d'amor
* XX Premi de la Crítica dels Escriptors Valencians a la difusió de la literatura al blog Uendos, greixets i maremortes 2010 ex aequo amb Mercé Climent.
* XIV Premi Josep Maria Ribelles de poesia Vila de Puçol 2010, pel poemari De la fusta a l'aigua.
* El seu bloc Uendos, greixets i maremortes va rebre el Premi Difusió de Literatura de l'Associació d'Escriptors en Llengua Catalana 2010 i XX Premi de la Crítica dels Escriptors Valencians 2010

## Referències

* ↑ Pere Bessó, «Francesc Mompó i Valls», fitxa biogràfica al web net Antología de poesía universal (castellà)
* ↑ «Francesc Mompó i Valls, poeta Valenciano», 24-04-2015. [Consulta: 9 febrer 2025].
* ↑ Pere Bessó, op.cit.
* ↑ «Francesc Mompó publica les seues maneres de mirar València», Vilaweb, 26 d'agost de 2012
* ↑ Picanya, Editorial Voramar, 2000, 152 pàgines, ISBN 9788481943825
* ↑ Picanya, Edicions del Bullent, 2010, 160 pàgines, ISBN 9788499040509
* ↑ Ausiàs Belmell, «Francesc Mompó i Mercè Climent guanyen el 17é Premi de literatura eròtica», El Punt Avui, 26 de juny de 2010,
* ↑ Editorial La Forest d'Arana, «Eròtica marina», extracte bilingüe a www.artepoetica.net (català)(castellà)
* ↑ Onada Edicions SL, 2011, 76 pàgines, ISBN 9788415221029
* ↑ «55 maneres de mirar València» Arxivat 2013-07-08 a Wayback Machine., Editorial Germania
* ↑ «Marc Granell y Francesc Mompó ganan los premios Samaruc 2010», El País, 30 de maig de 2010, (en català: Marc Granell i Francesc Mompó guanyen els premis Samaruc 2010) (castellà)
* ↑ «Cadenes, Balaguer, Montaner i Molins, Premis de la Crítica dels Escriptors Valencians», El Punt, 11 de maig 2010.
* ↑ «Cronologia dels Premis de la Crítica dels Escriptors Valencians»

## Enllaços externs

* Blog de Francesc Mompó
* Uendos, greixets i maremortes, bloc de Francesc Mompó
# Yune Nogueiras

Yune Nogueiras (Bergara, 24 d'octubre de 1998) és una actriu basca. El 2020 va debutar com a actriu a la pel·lícula Akelarre, en la qual va interpretar el personatge de María. El 2022 va participar en la sèrie de televisió Intimidad en el paper de Leire, sobre la difusió sense consentiment d'imatges íntimes a través d'internet.

## Referències

* ↑ «Galdegazte 2021: Yune Nogueiras - Bergara» (en basc). [Consulta: 4 agost 2022].
* ↑ Lakunza, Rosana. «Con 'Akelarre' he abierto los ojos sobre las brujas» (en castellà), 05-11-2020. [Consulta: 4 agost 2022].
* ↑ Arriandiaga, Julen. «Yune Nogueiras: "Las redes sociales se están llevando nuestra intimidad"» (en castellà), 17-06-2022. [Consulta: 4 agost 2022].
# Marie-Anne de Vichy-Chamrond

Marie-Anne de Vichy-Chamrond (castell de Chamrond, Borgonya, 25 de setembre de 1697– París, 23 de setembre de 1780), marquesa du Deffand, fou una escriptora i tertuliana francesa.

## Biografia

Marie-Anne de Vichy-Chamrond es casà amb Jean Baptiste de la Lande, marquès de Deffand, molt més gran que ella. El seu caràcter poc respectuós cap al marit i amb les tradicions familiars va fer que aviat acabés vivint en un altre lloc. La seva personalitat i els contactes amb el president del Parlament Hénault, que era el seu amant, li van permetre mantenir un saló que es va fer un camí per acollir un públic literari i filosòfic. Entre els personatges que assistien a les seves tertúlies hi havia d'Alembert, Montesquieu, Marivaux, Turgot i Condorcet. Va mantenir una rivalitat amb Mme. Geoffrin i Mme. De Lespinasse, a les quals Marie-Anne havia introduït en aquest món de tertúlies amb personalitats intel·lectuals, però la gelosia va trencar una amistat de deu anys.
La seva postura davant de l'Enciclopèdia cada cop es va fer més opositora. Va intuir la Revolució francesa. De Marie-Anne cal destacar Les cartes, publicades en tres col·leccions. Una d'aquestes col·leccions és un intercanvi de sentiments i amistat intel·lectual amb l'anglès Horace Walpole, vint anys més jove que ella, que va durar quinze anys.

## Referències

* ↑ Wilson, Katharina M.; Wilson, M. An Encyclopedia of Continental Women Writers. Volum 1 (en anglès). Taylor & Francis, 1991, p. 342. ISBN 978-0-8240-8547-6.
* ↑ «Marie de Vichy-Chamrond, marquise du Deffand» (en anglès). Encyclopaedia Britannica. [Consulta: 30 juliol 2020].

## Bibliografia

* González Porto-Bompiani (coord.). Diccionario de autores, vol I. Montaner y Simón,S.A. 1963. Núm de registre: M 3843-63. Dipòsit legal: B 20872-63(I).
* González Porto-Bompiani (coord.). Diccionario literario, vol III. Montaner y Simón,S.A. 1959. Dipòsit legal: B 1.352-1959.
# La veritat sobre el cas Harry Quebert

La veritat sobre el cas Harry Quebert és una novel·la escrita pel suís Joël Dicker, publicada el 2012 en francès i editada en català l'any 2013 per l'editorial La Campana amb traducció d'Imma Falcó. Després de consagrar-se com la guanyadora del Gran Premi de Novel·la de l'Acadèmia Francesa, premi Goncourt des Lycéens, es va convertir en un supervendes mundial, s'ha traduït a més de 33 idiomes i ha estat alabada per gran part de la crítica. També ha estat escollida la millor novel·la de l'any pels lectors d'El País, ha guanyat els premis de Novel·la de l'Acadèmia Francesa, el premi Goncourt des Lycéens, Lire i Goncourt dels Instituts. En el 2015 va publicar El llibre dels Baltimore, on recupera el personatge d'en Marcus Goldman. Durant el 2017 es va rodar una minisèrie homònima basada en llibre dirigida per Jean-Jacques Annaud i produïda per MGM, que va ser estrenada a l'octubre de 2018.

## Sinopsi

L'escriptor Marcus Goldman acaba de fer trenta anys i es troba en el punt àlgid de la seva carrera: la seva última novel·la ha estat un èxit que l'ha convertit en multimilionari. L'editorial li demana una segona novel·la, però Goldman entra en la "crisi de la pàgina en blanc". Per això va a veure al seu mentor, el famós autor Harry Quebert, que va ser el seu professor universitari. Ell viu a Aurora, un petit i tranquil poble de costa. Tot canvia quan uns jardiners descobreixen en el jardí d'en Quebert el cadàver de la Nola Kellergan, una jove de quinze anys que va desaparèixer l'any 1975, amb la qual Harry hi havia mantingut una relació. Tot el país creu que en Quebert és culpable, menys en Marcus que decidirà investigar el crim 33 anys després per salvar al seu mentor.

## Referències

* ↑ http://www.theguardian.com/books/2013/dec/06/dan-brown-french-bestseller-englilsh-quebert
* ↑ http://cultura.elpais.com/cultura/2013/12/16/actualidad/1387194250_668883.html
* ↑ «Tráiler de La verdad sobre el caso Harry Quebert, el regreso de Patrick Dempsey» (en castellà), 02-11-2018. [Consulta: 5 abril 2020].
* ↑ Such, Marina. «Crítica: ‘La verdad sobre el caso Harry Quebert’ es un misterio convencional» (en anglès), 02-11-2018. [Consulta: 5 abril 2020].
# Barb cua-roig

El barb cua-roig (Barbus haasi, Mertens 1924) és un peix autòcton català propi dels cursos mitjans de les rieres i rierols on les aigües són netes i el corrent constant, però amb temperatures més altes i continguts d'oxigen no tan elevats perquè hi visqui la truita. En aquests rierols, tributaris en moltes ocasions, són els únics peixos que hi viuen i els exemplars són de dimensions molt petites. Són els peixos més representatius d'aquestes aigües de muntanya mitjana, amb substrat rocós o pedregós i amb una certa velocitat.

## Distribució

La seua distribució es mostra complementària de la del barb comú, coexistint en algunes contrades (pantà de Sant Ponç) i dominant en altres, com el vessant dret del Llobregat (Gavarresa, riera de Merlès). També amb la del barb meridional o de muntanya (Barbus meridionalis) amb qui s´hibrida a la conca del Besòs. Força sensible a la contaminació de l'aigua, tant orgànica com industrial, sembla que ha desaparegut d'algunes localitats del Berguedà per problemes de contaminació en netejar el carbó de Fígols Roman encara en trams dels grans rius, com el Llobregat i el Cardener, on és pescat. A l'extrem nord de la seua distribució pot coexistir amb la truita comuna.

## Descripció i Comportament

Té llavis gruixuts, l'inferior proveït d'un lòbul mitjà ben desenvolupat -aquest tret permet diferenciar-lo de Barbus meridionalis. Les aletes dorsal, anal i caudal tenen petites taques negres. Mascles i femelles es diferencien per la mida total del cos -les femelles poden arribar als 28cm de llargària, els mascles a 20- i per la de l'aleta anal -més llarga a les femelles.
És menys gregari que el barb comú i mostra més predilecció per la matèria animal, principalment insectes bentònics. En alguns punts, com el curs mitjà de la riera de Merlès, ha desaparegut pràcticament des de la introducció del peix sol (Lepomis gibbosus), un depredador molt voraç, procedent de l'altra banda de l'Atlàntic. A la capçalera, l'ha afectat molt negativament la proliferació del barb roig (Phoxinus phoxinus).

## Referències

* ↑ Descrit per Mertens al seu article Fische aus dem nördlichen und östlichen Spanien, prenent com a referència un exemplar del Noguera Pallaresa
* 1 2 Aparicio, Enric. Peixos continentals de Catalunya.. Barcelona: Lynx, 01-11-2016, p. Pàg.116-117. ISBN 9788416728015.
* ↑ Cabanas, L.: La fauna de les aigües del Berguedà. L'Erol, 8:13-22. Berga, 1984
* ↑ AAVV. Història natural dels Països catalans, vol.11, Peixos.. Barcelona: Enciclopèdia catalana, 01-10-1990.

## Bibliografia

* Borràs, Antoni i Junyent, Francesc: Vertebrats de la Catalunya central. Edicions Intercomarcals, S.A. Manresa, 1993. ISBN 84-88545-01-0. Planes 23-24.

## Enllaços externs

* Descripció del barb cua-roig Arxivat 2008-10-04 a Wayback Machine. (català)
* Àmplia informació sobre aquesta espècie de peix. (castellà)
# Central hidroelèctrica de Bicaz-Stejaru

La central hidroelèctrica de Bicaz-Stejaru és un desenvolupament hidroelèctric al riu Bistrița, a prop de Bicaz (Romania).
El projecte es va iniciar i acabar als anys cinquanta. Consta d'una presa, un embassament i una central hidroelèctrica.
La presa és una estructura de formigó armat amb una alçada de 127 m. Es va crear i manté l'embassament de l'estany Bicaz, també conegut com a llac Izvorul Muntelui.
L'embassament és el llac artificial més gran de Romania; gestiona els nivells dels rius aigües avall, és obert a la pesca, atrau el turisme, alimenta la central elèctrica i controla les inundacions.
La planta d'energia hidroelèctrica Roure (Hidrocentrala Stejaru) està equipat amb sis turbines (quatre 27,5 MW i dues-50 MW turbines) per a un total capacitat instal·lada de 210 MW. La central genera una mitjana de 500 GWh d'electricitat a l'any, amb un factor de capacitat del 30%; ha produït més de 20.000 milions de MWh d'electricitat en els primers 50 anys des de la posada en marxa.

## Referències

* ↑ «Centrala Hidroelectrica Bicaz» (en anglès). [Consulta: 8 octubre 2021].

## Vegeu també

* Llac Izvorul Muntelui

## Enllaços externs

* Descripció Arxivat 2013-07-05 at Archive.is al lloc web oficial d'Hidroelectrica