OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dipterocarpàcies

Les dipterocarpàcies (Dipterocarpaceae) són una família de plantes amb flors de l'ordre Malvaceae. Les dipterocarpàcies són arbres generalment de grans dimensions, sovint majestuosos, amb troncs massius. Normalment mesuren entre 40 i 70 m d'alçada màxima, amb alguns gèneres ultrapassant els 80 m, com Dryobalanops, Hopea i Shorea, amb un rècord registrat en l'espècie Shorea faguetiana de 88,3 m. Reben llur nom (grec antic di = dos, pteron = ales i karpos = fruit) a causa de les dues ales que tenen les llavors. Es troben en les regions tropicals, específicament en els boscos húmits de la zona indo-malaia (Indonèsia i Malàisia). La seva distribució és a les zones tropicals del planeta, amb la concentració més gran d'espècies a Borneo, especialment al nord de l'illa (Brunei, Sabah i Sarawak). Aquests arbres es valoren molt a causa de la seva fusta, olis essencials, bàlsams i resines. Actualment la majoria de les dipterocarpàcies es troben amenaçades a causa de la desforestació massiva de certes regions tropicals de la terra.

## Taxonomia

La família compta amb unes 500 espècies distribuïdes en 17 gèneres. Generalment les dipterocarpàcies es divideixen en tres subfamílies.
Alguns autors inclouen també les plantes acceptades com a pertanyents a la família Monotoideae per altres. En aquest cas les Dipterocarpàcies comptarien amb dos subfamílies addicionals:
* Marquesia i Monotes de l'Àfrica i Pseudomonotes de l'Amèrica del Sud.
* Pakaraimaea, de la Guaiana Francesa
La classificació filogenètica situa aquesta família a l'ordre de les Malvales.
| Dipterocarpaeae | Dipterocarpoideae Dipterocarpeae Anisoptera Cotylelobium Dipterocarpus Stemonoporus Upuna Vateria Vateriopsis Vatica Shoreae Dryobalanops' Hopea Neobalanocarpus Parashorea Shorea Monotoideae   Marquesia Monotes Pseudomonotes Pakaraimoideae   Pakaraimaea |

## Referències

* ↑ Ashton, P.S. Dipterocarpaceae. In Tree Flora of Sabah and Sarawak, Volume 5, 2004. Soepadmo, E., Saw, L.G. and Chung, R.C.K. eds. Government of Malaysia, Kuala Lumpur, Malaysia. ISBN 983-2181-59-3
* 1 2 3 «Borneo». Eastern Native Tree Society.
* ↑ Ashton, P.S. Dipterocarpaceae. Flora Malesiana, 1982 Series I, 92: 237-552

## Enllaços externs

* A Review of Dipterocarps: Taxonomy, ecology and silviculture (PDF)
* Dipterocarpaceae Data Base Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.
* Dipterocarpaceae Arxivat 2006-04-04 a Wayback Machine. a L. Watson and M.J. Dallwitz (1992). The families of flowering plants: descriptions, illustrations, identification, information retrieval. Arxivat 2007-01-03 a Wayback Machine. http://delta-intkey.com Arxivat 2007-01-03 a Wayback Machine.
# Eriocòtids

Els eriocòtids (Eriocottidae) són una família de lepidòpters ditrisis de la superfamília dels tineoïdeus (Tineoidea) la posició relativa del qual a altres membres de la superfamília és desconeguda.

## Taxonomia

Té entre vuit i 17 gèneres en dues subfamílies, Compsocteninae i Eriocottinaeː

### Subfamília Compsocteninae

* Alavona
* Cathalistis
* Compsoctena
* Eccompsoctena
* Eucryptogona
* Galaria
* Melasiniana
* Thapava
* Tissa
* Torna
* Toxaliba

### Subfamília Eriocottinae

* Crepidochares
* Dacryphanes
* Deuterotinea
* Eriocottis

### Sense assignar

* Kearfottia
* Picrospora
* Tetracladessa

## Referències

* ↑ «BioLib - Eriocottidae» (en anglès). [Consulta: 27 febrer 2025].
* Natural History Museum Lepidoptera genus database
* Mey, W, 2011: New and little known species of Lepidoptera of southwestern Africa. Esperiana Buchreihe zur Entomologie Memoir 6: 146-261.

## Enllaços externs

* Tree of Life
# Santiago Riera i Tuèbols

Santiago Riera i Tuèbols (Barcelona, 18 de maig de 1935 - Barcelona, 25 d'octubre de 2021) va ser un enginyer industrial i historiador català. Doctor en enginyeria (1973) i llicenciat en història contemporània (1981), va treballar com a professor de termodinàmica i fisicoquímica a l'Escola Tècnica Superior d'Enginyers Industrials i posteriorment com a professor d'història de la ciència a la Universitat de Barcelona. Va publicar diversos llibres, entre els quals destaquen Síntesi d'història de la ciència catalana (1983), Ciència i tècnica a la Il·lustració: Francesc Salvà i Campillo (1985, premi Lluís Sayé 1983), Monturiol, una vida apassionant, una obra apassionada (1986), Dels velers als vapors (1993), Més enllà de la cultura tecnocientífica (1994), Origen i evolució de l'univers (1997), Quan el vapor movia els trens. La fabricació de locomotores per la Maquinista Terrestre y Marítima (1998) i Ciència, romanticisme i utopia (2001), La història de l'àtom. Ciència, política, societat i cultura, 1900-1952 (2005). Fou membre numerari de l'Institut d'Estudis Catalans, on el 2002 va ingressar com a membre de la Secció Històrico-Arqueològica.

## Referències

* ↑ «Traspàs del company Santiago Riera i Tuèbols | Secció Història Contemporànea Món actual | UB». [Consulta: 25 octubre 2021].
* ↑ Fitxa a l'IEC
* ↑ «Santiago Riera i Tuèbols». web. IEC. [Consulta: 26 maig 2016].
* ↑ «La història de l'àtom | Pagès Editors». [Consulta: 15 octubre 2020].
* ↑ «Santiago Riera Tuèbols (Barcelona, 1935)». Clilpmedia. Arxivat de l'original el 2005-02-10. [Consulta: 25 maig 2016].
# Punt d'acumulació

Dins l'entorn de la topologia, el concepte de punt d'acumulació o punt límit d'un conjunt en un espai captura la noció d'estar infinitament proper al conjunt sense necessàriament pertànyer a ell. Generalitza la noció de límit de $\mathbb {R} ^{n}$.

## Definició

Donat un conjunt $E$ i un punt $p$ en un espai mètric $X$, diem que $p$ és un punt d'acumulació per $E$ si qualsevol ε-entorn de $p$ sense $p$ té intersecció no buida amb $E$ .
És a dir, hi ha elements de $E$ que estan ε-propers $p$ i són diferents de $p$ mateix (aquesta restricció no apareix quan es tracta de punts d'adherència). En aquesta definició podem veure que $p$ pot estar o no en $E$.
És possible generalitzar el concepte a espais topològics reemplaçant els ε-veïnatges amb conjunts oberts.

## Amb símbols

Es denota amb $E'$ al conjunt de punts límit de $E$ (també anomenat conjunt derivat), i el podem definir d'acord amb:
       $E'=\{\ p\ |\ \forall B_{\varepsilon }(p)\,:\,(B_{\varepsilon }(p)\setminus \{p\})\cap E\neq \emptyset \ \}$

## Exemple

L'interval $(0,1)$ té com a punts d'acumulació a l'interval $[0,1]$.
Un conjunt finit no té punts d'acumulació, ja que no tindria sentit parlar del concepte "infinitament pròxim".
El conjunt de punts d'acumulació en $\mathbb {Q}$ és igual al $\mathbb {R}$, ja que $\mathbb {Q}$ és dens a $\mathbb {R}$.
$\mathbb {N}$ no té punt d'acumulació. Per tant, cada punt en $\mathbb {N}$ és aïllat.

## Caracterització de conjunts tancats

* Teorema: $E\,$ és un conjunt tancat sii $E'\subset E$ .
Vàlid en espais mètrics i topològics.

## Altres conseqüències

Sigui E un subconjunt qualsevol en un espai topològic, llavors tenim:
       Si $p\in E'$ llavors hi ha una successió $\mathbb {N} \to E$ que convergeix a $p$
Podem interpretar això com que per a cada element p de $\,E'$, el conjunt derivat de E (així també s'anomena el conjunt dels punts d'acumulació), hi ha elements de E que formen una successió convergent cap a p dins de E , encara que el punt ni tan sols hi estigui comprès.
La demostració d'aquesta proposició és bastant natural.

## Bibliografia

* Rudin, W. "Principles of Mathematical Analysis". McGraw-Hill, 1976. ISBN 0-07-054235-X
* Steen, Lynn Arthur; J. Arthur Seebach Jr.. Counterexamples in Topology. Springer-Verlag, 1978, p. 5-6. ISBN 0-387-90312-7.
* Wolfgang, F. "General Topology". Harrap, 1967, 23.
# Albert Carol i Bruguera

Albert Carol i Bruguera (La Bisbal d'Empordà, 13 d'abril del 1980) és filòleg, bibliotecari i poeta.
Llicenciat en Filologia Hispànica i Documentació, va treballar en una llibreria figuerenca, la Llibreria Mallart, abans d'entrar a formar part de la plantilla de la Biblioteca Fages de Climent de Figueres (Alt Empordà). Des de llavors s'encarrega de la sala infantil de la biblioteca altempordanesa i compagina la seva feina amb la seva passió: la lectura.
Col·laborador de la Revista de Girona entre els anys 2004 i 2007, també ha escrit articles per la revista Alberes. En aquestes col·laboracions s'evidencia la seva passió per la lectura que també es pot resseguir en el seu blog personal Funestament desmemoriat que va obrir l'any 2009 i en el qual practica l'experimentació literària i revela el seu gust per a la poesia.
L'any 2019, ha publicat el seu primer poemari Regalimant tinta entre el tu i jo, publicat per Edicions Vitel·la i amb una portada signada per l'artista empordanesa Carme Sanglas. Un llibre que es podria definir com “un tractat d'amor minimalista”.Un conjunt de poemes de versos lliures, sense rimes concretes que ens transporten per diferents estadis de la vida, entre ells, l'amor, el desamor i la mort.
L'any 2024 publica el seu segon poemari El desig d’ofegar-nos,de la mà amb l'il·lustradorade Marta R. Gustems.

## Referències

* ↑ Camps, Mar «Vides en vers». Hora Nova, 16-04-2019.
* 1 2 3 Vilà, Cristina «Albert Carol ret homenatge a l'amor i la lectura amb el seu primer poemari». Setmanari Empordà, 12-03-2019, pàg. 33.
* ↑ «Entrevista a Albert Carol Bruguera, de la Biblioteca Fages de Climent de Figueres». Què fem a les biblios?, 15-06-2016. Arxivat de l'original el 29 de març 2019. [Consulta: 9 agost 2019].
* ↑ «Carol Bruguera, Albert». Revista de Girona. [Consulta: 29 març 2019].
* ↑ CAROL BRUGUERA, Albert «Guies i llibres per fer camí». Les Alberes, 13, 2015, pàg. 80, 81.
* ↑ Les Alberes, 9, 2013, pàg. 11.
* 1 2 «VIII Cala poètica». Ajuntament de l'Escala, 27-04-2019. [Consulta: 9 agost 2019].
* ↑ Carol Bruguera, Albert. Regalimant tinta entre el tu i jo. Bellcaire d'Empordà: Edicions Vitel·la, 2019, p. contraportada. ISBN 9788412001709.
* ↑ «Pell de paper». Diari d'Andorra, 21-03-2019. [Consulta: 9 agost 2019].
* ↑ «Albert Carol i Marta R. Gustems es deixen seduir per la sensualitat del mar en el poemari 'el desig d'ofegar-nos'». Setmanari L'Empordà, 25-02-2025. [Consulta: 25 febrer 2025].

## Enllaços externs

* Blog Funestament desmemoriat
# Agapornis cara-roig

L'agapornis cara-roig o inseparable cara-roig (Agapornis pullarius) és un dels ocells del gènere Agapornis, a la família dels Psitàcids (Psittacidae). Con tots els agapornis són originaris d'Àfrica.

## Morfologia

* Fan uns 15 cm de llargària
* Els mascles són de color general verd, amb una zona en la cara de color vermell, des de la part superior del bec, sobre el front fins a mitjans del capell, i pels costats fins a l'ull. La part inferior de l'ala és d'un verd més clar que la resta del cos. El bec és vermell.
* Les femelles són molt semblants, amb la màscara facial taronja i el bec més clar.
* Les potes d'ambdós gèneres són de color gris.

## Distribució i hàbitat

Viuen en zones de bosc obert, sabanes i terres de conreu d'una ampla àrea d'Àfrica, que inclou tots els estats del golf de Guinea, des de Guinea fins al nord d'Angola (incloent-hi les Illes), i cap a l'est fins al sud d'Etiòpia, l'oest de Kenya i el nord de Tanzània.

## Llistat de subespècies

Se n'han descrit dues subespècies d'Agapornis pullarius:
* Agapornis pullarius pullarius (Linnaeus) 1758.
* Agapornis pullarius ugandae Neumann 1908. Habita Kenya i Tanzània.

## Reproducció

Fa el niu normalment en un termiter, en un arbre o, de vegades a terra. Per fer el niu la femella excava un túnel de fins a 30 cm de llargària, dins el termiter, criant amb altres congèneres.

## Avicultura

La cria en captiveri és difícil, per la necessitat d'excavar el niu i que la càmera estiga a uns 27º, però, se'ls pot induir a excavar en un suro per a construir el niu. És una espècie més nerviosa que altres del mateix gènere.

## Referències

* ↑ Comissió dels Noms dels Ocells en Català. Diccionari dels ocells del món: Ocells no passeriformes. Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d'Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia
* 1 2 3 Le Breton, Kenny. Lovebirds...getting started. T.F.H. Publications (USA). Pàgines 85–88. ISBN 0-86622-411-4
* ↑ L'agapornis cara-roig a UICN Red List Rev-8-07-2010
* ↑ Classificació dels Psitàcids a ZOONOMEN, amb subespècies Rev. 8-07-2010
# Manu Dibango

Manu Dibango (Douala, 12 de desembre de 1933 - Melun, 24 de març de 2020) nom artístic d'Emmanuel N'Djoké Dibango fou un saxofonista, vibrafonista i cantant camerunès.)
Va ser el 1972 quan conegué un èxit mundial que el revelà amb la cançó Soul Makossa. El 14 de juliol de 2010, Manu Dibango fou adobat cavaller de la Legió d'honor.
Va morir el 24 de març de 2020 a l'edat de vuitanta-sis anys després de complicacions a causa de la infecció de Covid-19 que es va confirmar sis dies abans.

## Discografia

* Soul Makossa (1972)
* Manu 76 (1976)
* Super Kumba (1976)
* Afrovision (1978)
* A l'Olympia (1978)
* Gone Clear (1980)
* Afrijazzy (1986)
* Négropolitaines (1980)
* Ambassador (1981)
* Happy Feeling (1998)
* Rasta Souvenir (1989)
* Makossa Man (1991)
* Live '91 (1992)
* Live 96 Petit Journal Montparnasse (El disc inclou versionss de Morning glory de Duke Ellington i de la cançó alemanya Sag Warum (diga'm perquè) de Camillio)
* Polysonik (1992)
* Wakafrika (con Youssou N'Dour, Alex Brown, Peter Gabriel, Ladysmith Black Manbazo, Geoffrey Oryema, Salif Keïta, Ray Lema, Rai Phiri, King Sunny Adé, Angélique Kidjo, Papa Wemba, Kaïssa Doumbé, Bonga, Touré Kunda i Sinéad O'Connor) (1994)
* Lamastabastani (1996)
* Manu Safari (1998)
* CubAfrica (con Eliades Ochoa y el Cuarteto Patria) (1998)
* Manu Dibango Anthology (3 CD, inclou algunes de les cançons més conegudes com a Soul Makossa, Pepe Soup, Reggae Makossa, Ambiance Tropica, Yekey Tenge, entre d'altres) (2000)
* Manu Dibango joue Sidney Bechet (2007)
* Ballad Emotion (2011)
* Past Present Future (2011)

## Vídeo

* En live Manu Dibango et le Soul Makossa Gang (DVD, 2005)

## Referències

* 1 2 Labesse, Patrick «Le saxophoniste Manu Dibango est mort des suites du Covid-19». Le Monde.fr, 24-03-2020 [Consulta: 24 març 2020].
* 1 2 Caballero, Chema «Compromiso y música (40): Manu Dibango» (en castellà). El País [Madrid], 09-11-2012. ISSN: 1134-6582.
* ↑ «Manu Dibango» (en espanyol europeu). [Consulta: 28 octubre 2018].
* 1 2 «Akinwande Oluwole Soyinka | Casa África» (en castellà). Arxivat de l'original el 2018-10-29. [Consulta: 28 octubre 2018].
* ↑ «Manu Dibango» (en anglès). [Consulta: 28 octubre 2018].
# Dirck Vellert

Dirck Jacobsz Vellert, també conegut com Dirck van Staren o Mestre de l'Estrella (Amsterdam, 1480 - Anvers, 1547) va ser un pintor, gravador i vidrier flamenc.

## Biografia

Va ser membre del Gremi de Sant Lluc d'Anvers, on es va inscriure com a mestre vidrier el 1511, i on fou degà entre 1518 i 1526. En el seu moment no va ser molt conegut, encara que Alberto Durero el cita en el seu diari tres vegades. En la seva joventut va rebre la influència del manierisme (Nativitat, Museu d'Història de l'Art de Viena), així com de Mantegna i Dürer (Triomf del temps, 1517, Museu de l'Exèrcit, Brussel·les). Des de la dècada del 1520 el seu estil es va consolidar, amb certes reminiscències del gòtic flamíger, el que el va mantenir allunyat dels corrents del seu temps.
Com a gravador mostra la influència de Dürer i Lucas van Leyden. Va tractar sobretot temes religiosos, profusament ornamentats amb garlandes, blasons, medalles, armes i retrats, amb figures aplatades i escenaris emmarcats en complicades arquitectures: Adoració dels pastors (Palais des Beaux-Arts de Lille), Adoració dels Reis Mags (Museu Boijmans Van Beuningen, Rotterdam). Va gravar a l'aiguafort i burí.
En el camp de la vidrieria va ser autor del vitrall de la Catedral d'Anvers (1539-1540) i els cartons per a les vidrieres de les capelles del King's College de Cambridge (1516-1531).

## Referències

* 1 2 Esteve Botey, 1935, p. 165.
* 1 2 3 1988, p. 2040.

## Bibliografia

* Diccionario Larousse de la Pintura. Barcelona: Planeta-Agostini, 1988. ISBN 84-395-0976-6.
* Esteve Botey, Francisco. Historia del grabado. Barcelona: Labor, 1935.
# Aligot vesper de Sulawesi

L'aligot vesper de Sulawesi (Pernis celebensis) és un ocell rapinyaire de la família dels accipítrids (Accipitridae). Habita les zones boscoses de Sulawesi i illes properes. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ «Aligot vesper de Sulawesi». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 8 desembre 2022 (català)
* ↑ «Hoatzin, New World vultures, Secretarybird, raptors» (en anglès). IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022. [Consulta: 30 novembre 2022].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 268. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Sulawesi Honey-buzzard. Pernis celebensis» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 7 novembre 2022].
# Bruno Boscardin

Bruno Boscardin, (Grand-Saconnex, 2 de febrer de 1970) va ser un ciclista suís, que fou professional entre 1993 i 2000. Malgrat néixer a Suïssa, Boscardin tenia la nacionalitat italiana, fins que es va naturalitzar suís el 5 de març de 1997. De la seva carrera esportiva destaquen el triomf al Tour de l'Alt Var i una etapa a la París-Niça.
El 2009 va crear la Fundació Bruno Boscardin, una entitat sense ànim de lucre, que té com a missió donar suport al ciclisme a la Romandia.

## Palmarès

* 1988
** Vencedor d'una etapa al Tour al País de Vaud
* 1994
** Vencedor d'una etapa a la Hofbrau Cup
* 1996
** 1r al Tour de l'Alt Var
** Vencedor d'una etapa a la París-Niça
** 1r a la París-Mantes-en-Yvelines
* 1997
** Vencedor d'una etapa al Tour del Llemosí
* 1999
** 1r al Tour del llac Léman
** Vencedor d'una etapa a la Setmana Catalana

### Resultats al Tour de França

* 1993. Abandona (11a etapa)
* 1995. Abandona (15a etapa)
* 1996. 80è de la classificació general

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1995. Abandona (19a etapa)
* 1996. 80è de la classificació general
* 1997. 66è de la classificació general
* 1998. Fora de temps (17a etapa)

## Referències

* ↑ «BOSCARDIN Bruno». [Consulta: 25 febrer 2025].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Bruno BOSCARDIN» (en italià). [Consulta: 25 febrer 2025].
* ↑ «DEFI BOSCARDIN». [Consulta: 25 febrer 2025].
* ↑ «La Fondation» (en francès). [Consulta: 25 febrer 2025].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Agapornis galtanegre

L'agapornis (o inseparable) galtanegre (Agapornis nigrigenis) és un petit lloro, per tant un ocell de la família dels psitàcids que habita zones forestals d'una petita àrea del sud-oest de Zàmbia. S'utilitza a molts indrets com ocell de gàbia.

## Descripció

Amb uns 14 cm de longitud i color general verd, el front i les galtes són de color marró fosc, gairebé negre, que contrasta amb els anells oculars blancs. Bec vermell. Una taca taronja sota la gola

## Referències

* ↑ Comissió dels Noms dels Ocells en Català. Diccionari dels ocells del món: Ocells no passeriformes. Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d'Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia
# Seguí I

Seguí I o Siguí I de Bordeus (en llatí Sigiwinus o Sigiminus o Siguvinus o Siguinus; en francès Séguin, Siguin, Sigiwin, Sigwin o Sigoin, apareix sovint com a Ximin, però aquesta identificació és dubtosa) fou comte de Bordeus i en algun moment duc de Gascunya. Els seus ancestres són desconeguts i se li han atribuït com a pares Llop II de Gascunya o Cèntul, però no hi ha cap prova en aquest sentit.
Hauria estat nomenat per Carlemany vers 778/781, però no es pot determinar si era un noble franc o bascoaquità. Els Annals d'Einhard narren que els vascons es van rebel·lar contra ducem suum Sigiwinum («el seu duc Siguí») el 816, però no és clar com i quan va ocupar aquest càrrec, ni on exercia autoritat. La crònica de Sant Andreu de Bordeus esmenta que l'emperador Lluís el Pietós va expulsar a Sihiminum comitem, que va escapar cap al sud dels Pirineus, on després va causar molts problemes a les forces imperials («ubi postea multa turbationes contra gentes Imperatoris fecit»). Es podria haver revoltat i agafat el títol el 812, fins a la repressió de la revolta vers el 816, o pel contrari hauria estat nomenat duc vers el 816, els vascons s'hi haurien oposat tot seguit i Llop III Centul hauria agafat finalment el títol.
No se sap quan va morir, però seria abans del 817, quan Llop III Centul va prendre el títol. A Bordeus l'hauria succeït el franc Garachar.
Se suposa que Seguí I va tenir un fill, Seguí II, que fou nomenat més tard comte de Bordeus i de Saintes, després del 819, per Pipí I d'Aquitània.

## Nota

* ↑ Si el nom deriva del franc, voldria dir «amic de la victòria», de sig -en alemany modern sieg-, «victòria», i win, «amic»; si deriva del basc el nom original seria Sihiminum, derivat del basc Seme, «fill», o Seni, «noi», nom que apareix com Scimin, Skimin, Scemenus, Semen, Semeno, Xemen i Ximen, i que hauria donat lloc al nom castellà Ximeno o Jimeno i al català Ximin; però Semen i derivats i Seguin i derivats no són el mateix nom, si bé els dos apareixen a les fonts.

## Referències

* Annals d'Einhard, Monumenta Germaniae Historia SS I, pàgina 203.
* Vetus chronic. manuscript. Collegii S. Andr. Burdegal, esmentada per Oïhenart, Notitia, pàgina 257
Viccionari
# Serere

Serere (també serere-sine o "Serere propi", seereer-siin, serer, etc.) és una llengua del grup atlàntic ide la branca senegalesa de les llengües nigero–congoleses. El serere és parlat per 1,2 milions al Senegal i més de trenta mil a Gàmbia i el parlen els sereres però uns dos-cents mil d'ells parlen les llengües Cangin que no estan tant emparentades a la llengua fulbe com ho està el serere.
Segons Wm. E. Welmers, el serer no és una llengua tonal, igual que el ful i el wòlof, que pertanyen al mateix grup genètic.

## Referències

* ↑ Lewis, M. Paul (ed.), 2009. Ethnologue: Languages of the World, Sixteenth edition. Dallas, Tex.: SIL International, Ethnologue.com. Figures for (2006) The Gambia only.
* ↑ Sapir, David, 1971. "West Atlantic: an inventory of the languages, their noun-class systems and consonant alternation". In Sebeok, ed, Current trends in linguistics, 7: linguistics in sub-Saharan Africa. Mouton, 45–112
Viccionari
# Sergio Massa

Sergio Tomás Massa (San Martín, Gran Buenos Aires, 28 d'abril de 1972) és un advocat i polític argentí, actual president de la Cambra de Diputats de la Nació Argentina des del 10 de desembre del 2019. Anteriorment va exercir com a Diputat Nacional per la província de Buenos Aires entre 2013 i 2017, entre d'altres. És el líder i fundador del partit Front Renovador.
Va ser membre del Partit Justicialista des de mitjan anys 1990 fins a 2013, arribant a ser designat el 2008 per la presidenta Cristina Fernández de Kirchner com a cap del Gabinet de Ministres. A partir de les eleccions legislatives de 2013, va abandonar el Partit Justicialista per crear una nova força política coneguda habitualment com a massisme, arribant a ser candidat a president de la Nació a les eleccions de 2015, en què va resultar tercer amb 21,39%. També va ser candidat a senador nacional en les eleccions de 2017 i 1r candidat a Diputat Nacional pel Frente de Todos a les eleccions de 2019, electe després com a President de la institució. Va perdre la segona volta electoral de les eleccions presidencials d'Argentina de 2023 contra Javier Milei.

## Referències

* ↑ «Confirmado: Sergio Massa será candidato a diputado». Diario La Nación, 22-06-2013. Arxivat de l'original el 2015-09-27. [Consulta: 15 agost 2013].
* ↑ «Milei logra una contundente victoria ante Massa y da un vuelco a la política de Argentina con sus propuestas libertarias y radicales» (en castellà). BBC, 19-11-2023. [Consulta: 16 octubre 2024].