OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Arròs negre (varietat)

L'arròs negre, també conegut com a arròs morat, arròs porpra o arròs prohibit, és una gamma de tipus d'arròs de l'espècie Oryza sativa, alguns dels quals són arròs glutinós. Té el seu origen a l'antiga Xina i el seu consum estava reservat a l'aristocràcia, cosa que el feia "prohibit" per a la resta de la població.
Actualment hi ha diverses varietats d'arròs negre disponibles. Aquests inclouen l'arròs negre d'Indonèsia; l'arròs negre balatinaw i l'arròs glutinós negre pirurutong d'herència filipí, i l'arròs negre gessamí tailandès. També es coneix com chak-hao a Manipur (Índia) i com a kavuni arisi o "arròs kavuni" a Tamil Nadu (Índia).
La pellofa de segó (la capa més externa) de l'arròs negre conté un dels nivells més alts de pigment d'antocianina que es troben als aliments. El gra té una quantitat similar de fibra a l'arròs integral i, com l'arròs integral, té un gust suau i de nou.
L'arròs negre té un color negre profund i normalment es torna de color porpra profund quan es cuina. El seu color morat fosc es deu principalment al seu contingut en antocianina, que és més gran en pes que el d'altres grans de colors. És adequat per crear farinetes, postres, pastís d'arròs negre tradicional xinès, pa i fideus.
L'arròs negre té un nombre similar de calories a l'arròs blanc o l'integral, però més contingut de proteïnes, ferro, carbohidrats i compostos antioxidants. Això aporta beneficis per a la salut ja que ajuda al manteniment de l'aparell digestiu i de les funcions hepàtiques.

## Referències

* ↑ «The Secret Behind Forbidden Rice: All About Black Rice, Plus a Simple Black Rice Recipe - 2024» (en anglès). [Consulta: 1r desembre 2024].
* ↑ «Arroz negro» (en castellà), 05-11-2010. [Consulta: 1r desembre 2024].
* ↑ «Heirloom rice preserved, made productive | PRRI», 19-08-2022. [Consulta: 1r desembre 2024].
* ↑ Yao, Shu-Long; Xu, Ying; Zhang, Yan-Yan; Lu, Yan-Hua «Black rice and anthocyanins induce inhibition of cholesterol absorption in vitro» (en anglès). Food & Function, 4, 11, 2013, pàg. 1602. DOI: 10.1039/c3fo60196j. ISSN: 2042-6496.
* ↑ «Food Grains of India». Bulletin of Miscellaneous Information (Royal Gardens, Kew), 1892, 70, 1892, pàg. 232. DOI: 10.2307/4102547.
* ↑ Oikawa, Tetsuo; Maeda, Hiroaki; Oguchi, Taichi; Yamaguchi, Takuya; Tanabe, Noriko «The Birth of a Black Rice Gene and Its Local Spread by Introgression» (en anglès). The Plant Cell, 27, 9, 9-2015, pàg. 2401–2414. DOI: 10.1105/tpc.15.00310. ISSN: 1040-4651. PMC: PMC4815089. PMID: 26362607.
* ↑ Abdel-Aal, El-Sayed M.; Young, J. Christopher; Rabalski, Iwona «Anthocyanin Composition in Black, Blue, Pink, Purple, and Red Cereal Grains» (en anglès). Journal of Agricultural and Food Chemistry, 54, 13, 01-06-2006, pàg. 4696–4704. DOI: 10.1021/jf0606609. ISSN: 0021-8561.
* ↑ «Brown Rice vs White Rice: Which One Is Better for You? | Signos» (en anglès). [Consulta: 1r desembre 2024].
* ↑ «Purple rice: Health benefits, calories, and nutrition», 09-09-2022. [Consulta: 1r desembre 2024].

## Vegeu també

* Arròs negre, plat cuinat amb tinta de calamar
# Austrosaure

L'austrosaure (Austrosaurus, "llangardaix del sud") és un gènere de dinosaure sauròpode de la formació de Winton, del Cretaci inferior (98-95 milions d'anys) del centre-oest de Queensland, Austràlia.

## Enllaços externs

* Sauròpodes australians Arxivat 2009-07-03 a Wayback Machine. (anglès)
* Australian Age of Dinosaurs Museum, Winton, Qld (anglès)
Gèneres de sauropodomorfs :
Regne: Animalia
Filum: Chordata
Classe: Sauropsida
Clade: Avemetatarsalia
Clade: Dinosauria :
Sauropodomorpha :
Sauropoda :
Neosauropoda :
Macronaria :
Titanosauria :
# Antico Caffè Greco

L'Antico Caffè Greco, o Caffè Greco, és un històric cafè obert en 1760 en el número 86 de Via Condotti, a Roma. És considerat el cafè més antic de la ciutat i el segon més antic d'Itàlia, només superat pel Caffè Florian, de Venècia, de 1720.
Entre els personatges que ho van visitar pot citar-se a Franz Liszt, Goethe, Schopenhauer, Stendhal, Keats, Bertel Thorvaldsen, Lord Byron, Henrik Ibsen, Hans Christian Andersen, Richard Wagner o Felix Mendelssohn. A mitjan segle xix va ser freqüentat per pintors espanyols pensionats a la ciutat eterna, com Eduardo Rosales, Casat del Alisal, Mariano Fortuny o Dióscoro Pobla. En la dècada de 1950 va tenir entre els seus clients a María Zambrano i Ramón Gaya, exiliats a Roma, i al cineasta Orson Welles. Segueix conservant al segle xxi la seva aurèola com a refugi per a escriptors, artistes i fins i tot polítics instal·lats o en trànsit per la capital italiana.

## Referències

* 1 2 «IL "CAFFÈ" PIÙ ANTICO DI ROMA», 20-03-2008. Arxivat de l'original el 2008-03-20. [Consulta: 1r octubre 2018].
* 1 2 «Antico Caffè Greco di Roma - Arte, poesia e caffè d'autore» (en anglès). [Consulta: 1r octubre 2018].
* 1 2 Rizzo, Maria Sol «El Caffé Greco, el más antiguo de Roma» (en castellà). Diario del Viajero, 14-10-2011.

## Enllaços externs

* Lloc del «Antico Caffè Greco»
# Alta vall del Rin Mitjà

L'Alta vall del Rin Mitjà, també conegut com el Rin romàntic, és un tram de 65 quilòmetres de longitud de la vall del riu Rin entre les ciutats de Bingen am Rhein i Coblença, a l'estat federal de Renània-Palatinat, Alemanya. Ha estat inscrita com a Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO des del 2002.

## Referències

* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «Upper Middle Rhine Valley» (en anglès). [Consulta: 28 gener 2021].
# Paul Scarron

Paul Scarron (1610 - 1660) fou un escriptor francès casat amb Françoise d'Aubigné, qui obrí un dels salons literaris més importants de l'època. Les seves obres es caracteritzen per l'ús de la farsa i elements del vodevil, tant en teatre com en les obres en prosa. La malaltia que va deformar el seu cos el forçà a viure apartat de la cort, però el saló de la seva esposa i l'èxit de les seves comèdies l'aproparen al gran públic i als nobles.
Entre els models que pren per a les seves trames, destaca la influència dels autors espanyols, tant de la novel·la picaresca com del teatre, especialment Tirso de Molina i Lope de Vega.

## Obres més destacades

* Virgile travesti (paròdia de l'Eneida)
* Jodelet ou le Maître valet (influït per La Celestina, on el servent es fa passar per l'amo per viure aventures amoroses)
* Don Japhet d'Arménie (comèdia)
* Le Roman comique (novel·la que barreja els viatges i les aventures amoroses)
# Auto Esporte Clube

L'Auto Esporte Clube és un club de futbol brasiler de la ciutat de João Pessoa a l'estat de Paraíba.

## Història

L'Auto Esporte Clube fou fundat el 7 de setembre de 1936 per taxistes de la ciutat de João Pessoa. Guanyà el campionat paraibano els anys 1939, 1956, 1958, 1987, 1990 i 1992.
A nivell nacional fou eliminat de la primera ronda de la Copa João Havelange el 2000. També participà en la Copa do Brasil 1991, essent eliminat pel Grêmio, al Campeonato Brasileiro Série C el 1992, i a la Copa do Brasil de 1993, essent eliminat pel Paysandu.

## Estadi

L'equip juga a l'Estadi Evandro Lélis. Té una capacitat per a 2.000 espectadors.

## Palmarès

* Campionat paraibano:
** 1939, 1956, 1958, 1987, 1990, 1992

## Referències

* 1 2 3 Enciclopédia do Futebol Brasileiro Lance Volume 1. Rio de Janeiro: Aretê Editorial S/A, 2001, p. 127–129. ISBN 85-88651-01-7.
* ↑ «Paraíba State League - List of Champions». RSSSF, 13-04-2014. [Consulta: 1r juliol 2014].
* ↑ «Brazil 2000 Championship - Copa João Havelange». RSSSF Brasil, 06-06-2008. [Consulta: 5 gener 2010].
* ↑ «Brasil 1991 Cup» (en portuguès). RSSSF Brasil, 13-10-1999. Arxivat de l'original el Febrer 3, 2010. [Consulta: 16 gener 2010].
* ↑ «Brasil 3rd Level 1992» (en portuguès). RSSSF Brasil, 01-11-2008. [Consulta: 16 gener 2010].
* ↑ «Brasil 1993 Cup» (en portuguès). RSSSF Brasil, 13-10-1999. Arxivat de l'original el 3 febrer 2010. [Consulta: 16 gener 2010].
* ↑ «CNEF - Cadastro Nacional de Estádios de Futebol» (PDF) (en portuguès). Brazilian Football Confederation. Arxivat de l'original el de setembre 27, 2013. [Consulta: 16 gener 2010].

## Enllaços externs

* Blog
# Lacrings

Els lacrings o també lacringis (en llatí lacringi) eren un poble possiblement germànic que va participar en les Guerres Marcomanes en temps de Marc Aureli. En parlen Juli Capitolí, Cassi Dió i Pere Patrici el Mestre.
Estaven assentats a Dàcia o potser a la frontera de Dàcia i eren aliats dels asdings (asdingi) i els buris (buri). Els asdings van creuar el Danubi per demanar terres a l'emperador però la petició no va ser atesa. Llavors els asdings van començar a saquejar Dàcia i van amenaçar als seus aliats lacrings però aquests els van atacar i els van derrotar; llavors els lacrings van acordar una aliança amb Roma.

## Referències

* ↑ Smiyh, William (ed.). «Lacringi». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 31 juliol 2021].
# Antiga Casa Bosch

L'Antiga Casa Bosch és una obra de la Jonquera (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa entre mitgeres de planta irregular, situada al centre del poble que consta de planta baixa, dos pisos i golfes. Els murs han estat arrebossats. Al primer pis trobem, sobre la porta principal, una finestra gòtica formada per tres arcs apuntats amb traceries lobulades separats per dos columnes molt estretes que sostenen dos petits capitells. Al segon pis, la planta noble de la casa, té tres finestres que donen a tres balcons de pedra, semicirculars als extrems i rectangulars al centre. Tots tres estan suportats per mènsules de pedra bastant pronunciades. La casa té ràfec molt marcat suportat per cirats de fusta. L'edifici va ser restaurat a principis d'aquest segle. Malgrat això es tracta d'una construcció del segle passat que s'inscriu dins el moviment historicista.

## Referències

* ↑ «Antiga Casa Bosch». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 octubre 2017].
# Pedra de la fam

Una pedra de la fam (en alemany: Hungerstein) és un tipus de marcador de nivell d'aigua, comú a diverses zones d'Europa Central, sobretot a les àrees germàniques. Aquests indicadors van servir com a senyals durant els temps de sequera. Així diversos monuments i avisos de possible fam esdevenidora es van erigir a Alemanya i a diversos indrets poblats per alemanys a tot Europa entre els segles XV i XIX.
Les pedres s'incrustaven en el cau d'un riu durant les sequeres per marcar el nivell de l'aigua com a advertència a les generacions futures que hauran d'endurar dificultats relacionades amb la fam si l'aigua torna a baixar a aquest nivell. Un exemple famós d'aquestes pedres missatgeres es troba al riu Elba a la localitat de Děčín, a la República Txeca, on es troba una pedra que té la inscripció "Wenn du mich siehst, dann weine" (ço és: "Si em veus, plora") com a advertència.
Gran part de les pedres es van gravar arran de la gran fam de 1816-1817 que fou causada per l'erupció del volcà Tambora el 1815 i resultà en el període que es va anomenar l'Any sense estiu.
Durant el segle següent, el 1918, una pedra de la fam del riu Elba, a prop de Děčín, va aparèixer durant un període d'aigua baixa que va coincidir amb la fam de la Primera Guerra Mundial. Les pedres van sorgir de nou el 2018 durant la sequera estival i darrerament a l'agost del 2022.

## Referències

* ↑ Damonoske, Camila «Drought In Central Europe Reveals Cautionary 'Hunger Stones' In Czech River» (en anglès). NPR.org, 24-08-2018.
* ↑ Lederer, David. German History in Global and Transnational Perspective, Springer. 8 d'agost de 2017, p.24.
* ↑ «Sinister 'Hunger Stones' With Dire Warnings Have Been Surfacing in Europe». Science Alert. Arxivat de l'original el 27 d'agost de 2018. [Consulta: 28 agost 2018].
# Edifici Ramon Fortet

L'Edifici Ramon Fortet és una obra d'Olot (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici amb gran porxada feta d'obra vista, amb baixos per locals comercials, entresòl i dos pisos, de luxe, resseguint el pany que sorgeix de sobre de les arcades del porxo. La façana, estucada i pintada d'un to rosat, es completa amb uns balcons que no sobresurten gaire del mur amb ampits de ferro. És un exemple de la integració d'edificis marcadament moderns dins d'un sector urbà del segle xix.

## Història

L'any 1977 va ser encarregat a l'arquitecte municipal Ramon Fortet un pla especial pel Passeig de Barcelona, ja que calia resoldre la qüestió del tràfic d'entrada a Olot per la carretera de Vic i, alhora, protegir i millorar l'estètica d'aquesta via i el seu entorn. La carretera central va ser substituïda per dues laterals restant al mig un ampli passeig entre els arbres. Es feren unes voreres de gran extensió i es va bastir un bloc de pisos a la cantonada del Passeig de Barcelona amb Bisbe Vilanova, seguint la mateixa tipologia que la Plaça Clarà.

## Referències

* 1 2
# Arsenoclasita

L'arsenoclasita és un mineral de la classe dels arsenats. Rep el seu nom del grec αρσενικόν, arsènic, i κλάσις, exfoliació, en al·lusió a la seva composició i la seva perfecta exfoliació.

## Característiques

L'arsenoclasita és un arsenat de manganès de fórmula química Mn₅$^{2+}$(AsO₄)₂(OH)₄. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic, trobant-se normalment de manera granular o massiva; rarament forma cristalls, els quals poden arribar a fer uns 5 mil·límetres de llargada. La seva duresa a l'escala de Mohs oscil·la entre 5 i 6. És isostructural amb la gatehouseïta, el seu anàleg amb fosfat, i es troba relacionada amb la reppiaïta.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'arsenoclasita pertany a «08.BD - Fosfats, etc. amb anions addicionals, sense H₂O, només amb cations de mida mitjana, (OH, etc.):RO₄ = 2:1» juntament amb els següents minerals: cornwallita, pseudomalaquita, reichenbachita, gatehouseïta, parwelita, reppiaïta, ludjibaïta i cornubita.

## Formació i jaciments

Es tracta d'un mineral rar que es troba en fissures en roques metamorfosejades de ferro i manganès, i en dipòsits sedimentaris d'aquests mateixos elements. Sol trobar-se associada a altres minerals com: arkinita, adelita, allactita, calcita, dolomita, hausmannita, gatehouseïta, shigaïta, hematites o barita. Va ser trobada per primera vegada l'any 1931 a Långban, Filipstad (Värmland, Suècia). També se n'ha trobat a Reppia (Ligúria, Itàlia) i a Iron Knob (Austràlia Meridional).

## Referències

* ↑ «Arsenoclasite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 22 octubre 2015].
* ↑ «Arsenoclasite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 22 octubre 2015].

## Enllaços externs

* Galeria d'imatges (anglès)
# Altar de Zeus Agoraios

L'Altar de Zeus Agoraios (grec antic: Βωμός Διός Αγοραίου 'Altar de Zeus de l'Àgora'), és un altar situat al costat oest de l'Àgora d'Atenes, prop del Monument als herois epònims. Va ser construït al segle iv aC amb marbre blanc, de 9 m de profunditat i 5,5 m d'amplària.
Va ser un dels primers descobriments de l'Àgora durant les excavacions de 1931. Hi ha evidència de marques de paletes del període d'August que mostren que va ser mogut del seu emplaçament inicial, identificat al pujol de la Pnyx, fora de l'Àgora.
Un antic erudit va dir:
| « | No pot ser coincidència que Zeus, que la seva tasca especial era dirigir les assemblees polítiques dels atenesos, sortís de la Pnyx just en l'època d'August, qui va restringir bruscament els poders d'aquestes assemblees. | » |

## Referències

* ↑ Tabata, Kayoko. «Altar of Zeus Agoraios» (en anglès). Gate to Greece. Mesogeia. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 24 març 2009].
* ↑ Camp, John McK. II. The Athenian Agora: Excavations in the Heart of Classical Athens (en anglès). London: Thames and Hudson, 1986, p. 186-187.
* 1 2 «The Altar of Zeus Agoraios» (en anglès). Geocities. Arxivat de l'original el 2003-05-10. [Consulta: 24 març 2009].
# Antiga Casa Cotchet-Xancó

L'Antiga Casa Cotchet-Xancó és un establiment situat a la Rambla, 78-80 de Barcelona catalogat com a de gran interès (categoria E1).

## Història

Fundat el 1820 per Antoni Cotchet, posteriorment va passar a mans del seu nebot Josep Xancó, associat durant amb un temps Joan Bel. La decoració interior data aproximadament del 1912.

## Descripció

A l'exterior, damunt d'un sòcol de pedra de Montjuïc, es desenvolupa una estructura de fusta formada per uns estrets muntants que configuren els espais dels tres aparadors que es localitzen a cada costat de la porta d'accés. A cada aparador es disposen diversos rètols que anuncien productes com «gèneres de punt», «banyadors» o «camiseria a mida»; en un dels rètols més grans veiem la data de fundació de la botiga, 1820 i, a sobre la porta, el rètol indica «Preu fix». Corona aquesta estructura un gran rètol que funciona com una llinda de tot el conjunt amb el nom de l'establiment.
Respecte a l'interior, es conserva el mobiliari original de la botiga d'estètica modernista. Destaquen els prestatges de fusta que ocupen gairebé tot l'espai perimetral i consten, a més de la decoració dels rematats superiors, d'unes persianes per protegir els productes emmagatzemats. També cal esmentar el moble de la caixa enregistradora, alguns taulells usats també com a mostradors, algunes cadires i els punts de llum de llautó.

## Referències

* ↑ «Antiga Casa Cotxet». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 3 «Antiga Casa Cotchet-Xancó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.

## Enllaços externs

* «Antiga Casa Xancó-Cotchet». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Pedrera dels Quatre Camins (L'Énova)

La pedrera dels Quatre Camins, també coneguda com el Llosar dels Francs, és un jaciment arqueològic a 500m. de la vil·la romana, coneguda com a Vil·la Cornelius, localitzada a la Partida dels Francs, al municipi de l'Énova, a la comarca de la Ribera Alta de la província de València.
Es tracta d'unes pedreres que, segons alguns estudiosos (com l'arqueòleg Miquel Ramon Martí), es podrien considerar les més importants d'època romana a la península Ibèrica.
La comercialització del marbre que s'extreia d'aquestes pedreres va ser la principal font de riquesa de la família Iunii, de la Tribu Galeria, propietaris del planter i de la vila Cornelius.
El transport de la pedra es va fer a través de les carrilades, és a dir, uns solcs a les roques que canalitzaven les rodes dels carros, que es poden contemplar encara en el camí que porta d'Énova a Barxeta.
Al planter es conserva marques que demostren que el marbre s'extreia formant blocs rectangulars. Aquests grans blocs eren transportats en carros de bous fins a la vila, on es continuava amb el treball dels picapedrers o els lapicides, que els fragmentarien i els donarien forma de peces determinades, segons la comanda que calgués servir. D'aquest marbre se'n feien làpides sepulcrals, monuments de diferents dimensions i fins i tot lloses per pavimentar el teatre romà de Saragossa, o els sòcols de la porta romànica de la Catedral de València.
Al mateix municipi d'Énova queden diverses làpides romanes que proporcionen els noms grecs d'esclaus com Lleones, Vibi Èutic (Vibius Euthycus) i Himeto (Himetós), que estan construïdes amb materials procedents d'aquestes pedreres.

## Referències

* 1 2 Geijo, Sergio. «L'ENOVA. LA VILLA ROMANA DE CORNELIUS» (en castellà), 06-08-2019. [Consulta: 14 juliol 2023].
* 1 2 Alzira, pascual fandos. «Una de romanos en l’Énova» (en castellà), 07-02-2021. [Consulta: 14 juliol 2023].
* 1 2 «RUTA: TERRA IUNIANA» (en gallec). [Consulta: 14 juliol 2023].
* ↑ ValenciaBonita. «La Cantera Romana de L’Énova, una de las canteras romanas mejor conservadas de Europa» (en castellà), 08-03-2021. [Consulta: 14 juliol 2023].
* ↑ «Carcaixent - Huerto de Galindo - Cantera Romana - Villa Cornelius - Ermita de Énova - Manuel - Villanueva de Castellón - Carc» (en castellà). [Consulta: 14 juliol 2023].
* ↑ «Senda Histórica-Paisajística de L'Énova, PR-CV 454» (en castellà). [Consulta: 14 juliol 2023].
# Edifici Talaia

L'edifici Talaia (castellà: Torre Atalaya), és un gratacel situat a la confluència entre les avingudes Diagonal i de Sarrià, inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català.

## Descripció

Destinat a habitatges particulars, és un dels primers blocs de pisos a l'estil dels gratacels americans que es va construir a Barcelona a principis de la dècada del 1970. La planta s'acosta a una creu gammada, seguint en tot moment unes pautes de simetria. L'immoble, de 550 m² de superfície en planta i 71,24 m d'alçada, consta de quatre plantes de soterranis, dues de locals i oficines i 22 apartaments.
A partir de la planta 17, els arquitectes van plantejar un canvi i es va passar de vuit a quatres habitatges per planta, amb què es va generar un nou ordre en el repartiment de les alçades. A més, en el perímetre de totes les plantes, es va crear un mòdul d'1 x 1 m per a evitar que les terrasses tinguessin una continuïtat en línia recta. A l'última planta hi ha un restaurant i a la façana es marca una mena de cornisa al voltant de tot l'edifici que trenca amb la verticalitat del bloc i es desmarca de la influència dels gratacels americans.
És un edifici de façana irregular amb jocs de volums molt ben estudiats en els que es combinen els balcons i les obertures, donant un gran ritme compositiu a les façanes. El perfil vertical és dentat, creat per les diverses terrasses que en sobresurten. Per a donar més uniformitat formal al conjunt, es va escollir un sol material per al revestiment de tot l'edifici: plaques de morter de ciment blanc prefabricades. La forma de la planta i la distribució i el color de la façana són característiques que n'accentuen la verticalitat tot i l'amplada de la torre.

## Història

Va ser projectat pels arquitectes Frederic Correa i Alfons Milà i construït entre el 1966 i 1971. És considerada una de les millors obres de l'equip Correa-Milà i va guanyar el premi FAD l'any 1973.

## Vegeu també

* Llista de gratacels del Barcelonès

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «Torre Atalaya». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Edifici Talaia». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.

## Enllaços externs

* «Edifici Talaia». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* «Guia temàtica Biblioteca ETSAB: Edifici Talaia de Barcelona». UPCommons.