OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Comandament Central (Israel)

El Comandament Central d'Israel (en hebreu: פיקוד המרכז, Pikud Merkaz) sovint abreujat com Pakmaz (פקמ"ז), és un comandament regional de les Forces de Defensa d'Israel. Estan sota el seu comandament les unitats i brigades situades a Cisjordània, Jerusalem, la Plana de Xaron, Gush Dan, i Shephelah. El comandant (Aluf) del Comandament Central és l'únic que està autoritzat per declarar noves ciutats a Judea i Samaria El seu comandant actual és Nitzan Alon.

## Història

Durant la Guerra araboisraeliana de 1948, el Comandament Central va estar a càrrec dels esforços de guerra contra el regne de Jordània, sobretot en el camí cap a Jerusalem, ocupant la zona a l'est de la plana de Xaron), Lod, i Ramla. Durant la Guerra dels Sis Dies, el Comandament va dur a terme l'ocupació militar de Cisjordània. A partir de la Primera Intifada, el Comandament es dedica principalment a les activitats de seguretat i lluita contra el terrorisme, així com a tasques militars, a Cisjordània.

## Unitats

* Caserna General del Cos Central
* 162.ª Divisió Cuirassada "Ha-Plada"/"L'Acer" (Regular)
** 401° Brigada Cuirassada "I'kvot Ha-Barzel"/"Ferro"
** 933° Brigada d'Infanteria "Nahal"
** 900° Brigada d'Infanteria "Kfir"/"Jove León" (Els batallons estan operativament units a les brigades regionals de la Divisió de Cisjordània)
* 98° Divisió de Paracaigudistes "Ha-Esh"/"El Foc" (Reserva)
** 35° Brigada de Paracaigudistes "Serp Voladora" (Regular)
** 551° Brigada de Paracaigudistes "Hetzei Ha-Esh"/"Fletxes de Foc" (Reserva)
** 623° Brigada de Paracaigudistes "Hod Ha-Hanit"/"Cap de la Llança" (Reserva)
* Divisió de Cisjordània (Unitat Territorial)
* Dues Divisions Cuirassades de Reserva, inclou la 340° Divisió Cuirassada "Idan"
* 5004° Unitat de Suport Logístic "Comandament Central"
* Batalló de Comunicacions del Comandament Central
* Batalló d'Enginyers & Construcció
* Batalló d'Intel·ligència de Camp "Nitzan"/"Brot"
* Batalló de Policia Militar "Erez"
* Batalló de Policia Militar "Ta’oz"

## Referències

* ↑ Golan, Boaz «Modi'in Illit Declared a City». , 07-03-2008 [Consulta: 8 març 2008]. Arxivat 2008-06-19 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2008-06-19. [Consulta: 8 juliol 2016].
* ↑ Es veuen menys tropes de les FDI a Cisjordània durant la Primera Intifada. http://www.haaretz.com/print-edition/news/west-bank-sees-lowest-idf-troop-levels-since-first-intifada-1.327262
# Gran Mesquita de Mahdia

La gran mesquita de Mahdia, a la ciutat de Mahdia, a Tunísia, és una mesquita fundada pel califa fatimita al-Mahdí Ubayd-Al·lah el 916.
Encara que fou restaurada diverses vegades, el 1962 es va completar una restauració més a fons que l'ha deixada en un excel·lent estat, seguint el pla originari del segle x. És una mesquita simple sense minaret amb un porxo monumental. Els fatimites eren xiïtes, no construïen minarets a les mesquites.
El pati central està envoltat d'un pas cobert amb columnes. Set portalades massisses donen a la sala de pregària proporcionada com la gran mesquita de Kairuan. Encara s'hi troben alguns vestigis del palau d'al-Mahdí, a uns 250 metres de la mesquita: un mosaic d'un seixanta metres quadrat del seu fill. Els dos palaus estaven separats per una gran plaça.
Abans la gran mesquita no es podia visitar, però ara es pot fer fora de les hores de pregària.
Propera, hi ha la mesquita del hajj Mustafà Hamza, que fou fundada per aquest religiós –hajj vol dir que havia fet la peregrinació a la Meca–, el 1772. S'ha restaurat també més d'una vegada durant el segle xx. El seu model arquitectònic és purament otomà. La mesquita de Sulaiman Hamza és del mateix estil arquitectònic otomà, amb minaret octogonal. Altres mesquites i zàwiyes de Mahdia són la mesquita de les Bessones, la zàwiya d'Amamra, la zàwiya de Sidi Abdessalam i la zàwiya de Ben Romdhane.

## Galeria

* La gran mesquita
* Pati
* Zàwiya a la vora del Skifa Kahla
* Mesquita de Sulaiman Hamza

## Referències

* ↑ Hadda, Lamia. Nella Tunisia medievale : architettura e decorazione islamica (IX-XVI secolo) (en italià). 1a ed. italiana. Napoli: Liguori, 2008. ISBN 88-207-4192-X.
* ↑ Lézine, Alexandre «La Grande Mosquée de Mahdia». Comptes rendus des séances de l'Académie des Inscriptions et Belles-Lettres, 105, 2, 1961, pàg. 279–287. DOI: 10.3406/crai.1961.11334.
# Abadia de Notre-Dame de Scourmont

L'′abadia de Notre-Dame de Scourmont (Abbaye de Notre-Dame de Scourmont) o monestir de Chimay és un monestir trapenc situat a l'altiplà de Scourmont, al poble de Forges que forma part de Chimay a la província de Hainaut, a Bèlgica. L'abadia és famosa per la seva vida espiritual, i la fàbrica de cervesa Chimay, una de les poques cerveseries trapenques existents al món.
La vida a l'abadia es caracteritza per l'oració, la lectura i el treball manual, els tres elements bàsics de la vida trapenca.

## La història

L'any 1844, Jean-Baptiste Jourdain, el sacerdot de Virelles, suggereix que l'altiplà de Scourmont era un lloc adequat per a un monestir. No obstant això, tots els intents anteriors per conrear l'àrid altiplà havien fracassat. Fr. Jourdain va obtenir el suport necessari del Príncep de José II de Chimay, l'abat de l'Abadia de Westmalle i l'Abadia de Westvleteren. Sis anys més tard, el 25 de juliol de 1850, un petit grup de monjos de Westvleteren es van establir a Scourmont i van fundar un priorat.
Va fer falta molt treball per transformar l'àrid sòl de Scourmont en fèrtils terres de cultiu. Es va fundar una granja al voltant del monestir, així com una formatgeria i una fàbrica de cervesa. El 24 de febrer del 1871, el papa Pius IX va concedir el priorat l'estatus d'abadia i va ser inaugurat el 7 de juliol del 1871. Des de llavors, altres monestirs han estat fundada per Scourmont, tals com l'Abadia de Caldey a l'Illa de Caldey en Pembrokeshire, Gal·les, que va ser presa dels benedictins, que es va traslladar a l'abadia de Prinknash (desembre de 1928) i Notre Dame de Mokotoin prop de Goma (Kivu, anteriorment el Congo Belga) (febrer de 1954).
L'actual església de l'abadia data de l'any 1950.

## Productes Chimay

Les famoses cerveses i formatges de l'abadia de Scourmont es comercialitzen sota el nom comercial de Chimay, en honor del poble on se situa l'abadia. Tant la cervesa Chimay com els formatges Chimay estan certificats pel segell de qualitat de l'Associació Internacional Trapenca.

## Vegeu també

* Cervesa trapenca

## Fonts

* Van Remoortere, J., 1990: Ippa del Abdijengids voor Belgie, pp 188-191. Lannoo

## Referències

* ↑ «Vocations».

## Enllaços externs

* Web oficial
* Chimay cerveses i formatges: lloc web comercial Arxivat 2008-04-13 a Wayback Machine.
* Lloc web de Dom Armand Veilleux, abat de Scourmont Arxivat 2009-03-13 a Wayback Machine.
# La Barberia d’en Quim

La Barberia d'En Quim és un sainet de Josep Burgas, estrenat al Teatro Còmico de Barcelona el dia 13 d'abril de 1918.

## Repartiment de l'estrena

* Francisca, criada del difunt Sr. Quim de 45 anys: Montserrat Faura
* Carmeta, la veina de 20 anys: Maria Vila
* Quimet, fillot del Sr. Quim: Pius Daví
* Salcedo, el municipal de 55 anys: Sr. J. Berges
* Sr. Ramon, de 50 anys: Ramon Bañeras
* Sr. Valeri, de 60 anys: Ramon Tort
* Tramulles, parroquià de la barberia: August Barbosa
* Quico, parroquià de la barberia: Josep Claramunt
* Manel, parroquià de la barberia: Enric Lluelles
* Serafí, dependent de la barberia: Carbonell
* Miqueló, dependent de la barberia: Ramon Cuadreny
* Venedor de rifa de 55 anyns: Vicens Daroqui
* Parroquians que no parlen

## Referències

* ↑ Escena catalana. Segona època ; 62 (1920)
# Ariadna Chaves

Ariadna Chaves (San Miguel de Tucumán, 24 de setembre de 1924-2 d'abril de 2016) va ser una poetessa argentina.

## Carrera

A la seva província va fer estudis de Filosofia i Lletres. També va exercir la docència. Amb la seva poesia va col·laborar en diaris i revistes de Tucumán i de l'Argentina. Va rebre nombrosos premis. Els seus poemes figuren en antologies argentines entre les quals mereix destacar-se la Antología de la poesía Argentina, amb selecció i pròleg de Raúl Gustavo Aguirre. Van ser els seus mestres Horacio Descole, Manuel Corbalán, José Nieto Palacios, Antonio Berni, Lino Spilimbergo, Eugenio Hirch, Leonor Vasena. Tenia amistat amb altres importants personalitats provincianes com Juan González, Arturo Álvarez Insulsa, Guillermo Orce Remis, Raúl Klass. Va declarar haver escrit en tres dies als 19 anys el seu primer llibre de poemes titulat: Poemes. Va donar molt a parlar l'apassionada relació que va unir a Ariadna Chaves amb tres grans pintors: José Nieto Palacios; amb Lino Spilimbergo i més tard amb Antonio Berni, els qui van retratar la llegendària bellesa de la poeta tucumana,.

## Comentari sobre la seva obra poètica

| « | L'obra d'Ariadna Chaves respon a les modalitats poètiques de l'època, amb dignitat i substància s'entén, altura i fondària -dues aparents contradiccions que no són tals sinó dos conceptes complementaris que gairebé signifiquen el mateix- valentia, cert llanguiment prosaica que no li fa mal i, per descomptat, poesia, una levitació que no abunda, almenys al nostre país, tant com es pensa. | » |
| — Gustavo García Saraví |||

## Obres publicades

* Poemas (Canciones de la víspera), 1951.
* Las Otras tierras, 1961.
* El Arco, 1962.
* Intemperie, 1977.
* La Flor al dueño, 1983
* Río Circular (Antología), 1987
El seu treball poètic forma part de les següents antologies:
* Giménez Pastor, Marta i José Daniel Viacava, Selección Poética femenina 1940-1960, Ediciones Culturales Argentinas Ministerio de Educación y Justicia, Buenos Aires, 1965.
* Joubin Colombres, Eduardo, Romancero Tucumano.
* Bravo Figueroa, Gustavo, Poesía de Tucumán, Siglo XX, Ediciones Atenas, Tucumán, 1965.

## Referències

* ↑ «Falleció Ariadna Chaves, la musa de los pintores». La Gaceta, 03-04-2016 [Consulta: 4 abril 2016].
* ↑ "La Musa de los pintores", La Gaceta Literaria, Tucumán, 19/02/2012
* ↑ «"Ariadna Chaves el mundo está dentro de uno", Salta 21, Cultura y Actualidad, 27/11/2011». Arxivat de l'original el 2016-04-17. [Consulta: 4 abril 2016].
* ↑ Extret de la cobertura de Chaves, Ariadna: La Flor al Dueño.

## Enllaços externs

* Ariadna Cháves, la musa de los pintores Diario La Gaceta de Tucumán, 19/02/2012. Reportaje realizado por el poeta Julio R. Estefan.
* Ver Poesías de Ariadna Chaves en la página de poesía de Tucumán: Terrible Alianza y Sin olas y sin ángeles.
# Armari de cablejat

Un armari de cablejat o armari de xarxa és un armari tècnic que centralitza els elements d'una xarxa de telefonia o d'una xarxa informàtica. Normalment inclou dispositius com : una central d'alarma, un quadre elèctric acoblat amb un inversor, sistemes de vídeo (televisió per cable i videovigilància), encaminadors Ethernet, terminacions de fibra òptica, panells de connexió.

## Característiques

Un armari de cablejat és una petita habitació que es troba habitualment en edificis institucionals, com ara escoles i oficines, on es fan connexions elèctriques. Tot i que s'utilitzen per a molts propòsits, el seu ús més comú és per a xarxes d'ordinadors on es pot anomenar sala de distribució de cables de les instal·lacions (habitació PWD). Molts tipus de connexions de xarxa limiten la distància entre els equips de l'usuari final, com ara els ordinadors personals, i els dispositius d'accés a la xarxa, com els encaminadors. Aquestes restriccions requereixen armaris de connexió a cada planta, per exemple, un Bastidor de 19 polzades en un edifici corporatiu.
La gestió del cablejat als armaris de connexió és un tema important amb la complexitat creixent dels sistemes electrònics actuals. A part de l'aspecte estètic, una bona gestió dels cables redueix els temps de resolució de problemes i permet una refrigeració eficient afavorint una bona circulació de l'aire.

## Armari de xarxa

En entorns grans, diferents tipus de connexions posen límits a la distància entre els equips d'usuari (ordinador personal, impressores, telèfons...) i els dispositius d'accés a la xarxa (encaminadors, commutadors de xarxa, PBX). . .
Un armari de xarxa informàtica està equipat generalment amb
* Sistemes d'alarma
* Panells d'interruptors
* Sistemes de vídeo, com ara televisió per cable i sistemes de televisió de circuit tancat
* Encaminadors Ethernet, commutadors de xarxa, tallafocs
* Terminacions de fibra òptica
* Panells de connexió
* Blocs PBX telefònica
* Punts d'accés sense fil
* , Veu sobre IP

## Referències

* ↑ Mambretti, C. Internet Technology for Schools. McFarland, 1999, p. 262. ISBN 978-0-7864-0727-9.
* ↑ DiMarzio, J.F.. Network Architecture and Design: A Field Guide for IT Consultants. Sams, 2001, p. 236. ISBN 978-0-672-32082-8.
* ↑ «Accessoires de baie serveur et baie de brassage | Pentair» (en francès). schroff.pentair.com. Arxivat de l'original el 2017-08-28. [Consulta: 27 agost 2017].

## Bibliografia

Alfred Hösl, Roland Ayx, Hans-Werner Busch: Die vorschriftsmäßige Elektroinstallation, Wohnungsbau · Gewerbe · Industrie, 22. Auflage, VDE Verlag, Berlin, Offenbach, 2019, ISBN 978-3-8007-4709-2.
# Arnold Geulincx

Arnold Geulincx (Anvers, 31 de gener de 1624 − Leiden, novembre de 1669) va ser un filòsof i lògic racionalista. Era un adepte de l'ocasionalisme.
Estudià a la Universitat de Lovaina, on va impartir classes de filosofia a partir de 1646. Va ser expulsat a l'inici del 1658, per què volia casar-se amb Suzanna Strickers, el que no era autoritzat. Es va traslladar a la Universitat de Leiden i es va convertir al calvinisme. Allí va ser nomenat lector de lògica en 1662 i professor en 1665. Va morir el 1669, deixant la major part de la seva obra, tota ella escrita en llatí, inèdita. Geulincx resumir tota la seva filosofia, que parteix principalment de Descartes, en la frase: «Ita est, ergo ita sit» ("Així existeix, per tant així és"). Creia en una "harmonia preestablerta" com a solució a la dicotomia cartesiana ment-cos. Va morir 25 anys abans que Leibniz formulés la mateixa proposta, avui molt més coneguda. En la filosofia de Leibniz, la doctrina de l'harmonia preestablerta es relaciona amb l'optimisme, és a dir, la noció que "aquest és el millor dels mons possibles". Geulincx, però, no va establir aquest vincle.
Geulincx, en essència, afirmava que l'home no és actor, sinó més aviat espectador dels seus propis actes, d'una manera que ni ell mateix arriba a comprendre: «Quod nescis quomodo fiat id non facis.» La voluntat provoca els nostres actes i aquests són captats pel nostre esperit, però són únicament causes ocasionals, ocasions, del moviment i de la sensació, sent la seva causa veritable Déu mateix. Geulincx, per tant, descartava tota acció de l'home en el món, ja que atribuïa tot el poder a Déu. L'home era simple espectador del que Déu obrava en ell, per això la seva virtut fonamental havia de ser la humilitat. La seva teoria del coneixement, d'acord amb això, era relativista: el coneixement es queda només en la superfície de les coses. Només es poden conèixer les pròpies accions i passions, la veritable saviesa únicament pertany a Déu.

## Obres fonamentals

* Quaestiones Quodlibeticae (1653)
* Disputatio medica inauguralis de febribus (1658);
* Logica fundamentis suis restituta (1662)
* Methodus inveniendi argumenta (1663)
* De virtute (1665).

## Referències

* ↑ «Arnold Geulincx Biography» (anglès)
* ↑ «Arnold Geulincx» (en neeerlandès). Biblioteca Nacional dels Països Baixos (Koninklijke bibliotheek van Nederland). Arxivat de l'original el 2013-08-21. [Consulta: 4 desembre 2013].
* ↑ «Arnold Geulincx» (anglès), Encyclopædia Britannica, s.d.
* ↑ «Leven in Leuven en Leiden» (en neerlandès). Biblioteca Nacional dels Països Baixos (Koninklijke bibliotheek van Nederland). Arxivat de l'original el 2013-10-21. [Consulta: 4 desembre 2013].
# Arquetip amatori

Un arquetip amatori és una manera de sentir amor, postulada per John Lee i ampliada per Clyde i Susan Hendrick. També rep el nom de "colors" de l'amor. En psicologia social s'usen diversos tests per determinar quin tipus d'amor predomina en una relació i ajudar a la teràpia dels seus membres.

## Eros

Eros correspon a l'amor passional, basat en l'atracció, el sexe i el sentiment de connexió immediata. Sol correspondre als primers estadis de la relació amorosa i als estereotips del romanticisme.
Aquest amor és un dels més estudiats per la tradició. Per a Freud era una pulsió que explicava la libido i gran part dels actes humans. Ha estat condemnat per la religió per ser considerat un amor proper als animals, basat en el cos i no en l'esperit.

## Ludus

Ludus lliga amor i joc, és el propi de les relacions amb risc, com els amants i els aventurers de la literatura. Sol estar lligat a relacions curtes i intenses, sense compromís, amb un fort contingut sexual. Es recrea en la seducció de la parella i en l'exhibició del potencial propi.

## Storge

És l'amor entre companys, que neix de l'amistat. Pot continuar després de la ruptura de la cohabitació i es basa en l'afinitat personal entre els membres de la parella. La lleialtat, la comunicació i la confiança són els trets més valorats de la relació. Acostuma a correspondre a relacions madures o que porten un llarg període d'acoblament.

## Pragma

És l'amor pràctic, basat en la raó, en els avantatges que aporta la relació al subjecte. Es basa en la valoració de virtuts i defectes de l'altre per aconseguir una base comuna d'enteniment i l'autorrealització. És el menys passional dels amors i està present als matrimonis del segle xix en la literatura o en les relacions molt consolidades.

## Mania

La mania és un amor possessiu que sorgeix d'una baixa autoestima. Són relacions amb enveja i regles dures per a un dels membres, amb una desigualtat gran entre els rols de cadascú. Pot portar a trastorns compulsius, maltractaments o assetjaments per l'afany de control de l'altre, vist com una font de seguretat insubstituïble

## Àgape

L'àgape lliga amor i compromís o sacrifici. Té connotacions religioses o heroiques i correspon a les parelles que han de superar greus obstacles o circumstàncies adverses per a un dels membres. És l'altre estereotip romàntic, juntament amb l'eros.

## Referències

* ↑ Hendrick, C., & Hendrick, S.S. (1986). A theory and method of love. Journal of Personality and Social Psychology, 30, 392-402.
# Arturo Pessina

Arturo Pessina, pseudònim de Giacomo Arturo Pessina (Garlasco (Llombardia), 1858 – Torí (Piemont), 1926), fou un baríton italià.

## Biografia

Els estudis d'Arturo Pessina i el seu perfeccionament de l'art del cant van culminar amb els ensenyaments del mestre Ferretti.
Va debutar a Gènova als 23 anys amb l'òpera de Gaetano Donizetti, Lucia di Lammermoor, en tres actes i amb llibret de Salvadore Cammarano, basada en La núvia de Lammermoor, una novel·la històrica de Walter Scott. Després d'aconseguir un bon èxit, gràcies a les seves habilitats com a locutor refinat i al seu estil impecable, va actuar per tot Europa.
Si la seva primera fase de carrera es va caracteritzar per la seva proximitat a les obres de Giuseppe Verdi i Donizetti, en el seu segon període artístic es va dedicar a les obres realistes i a les de Richard Wagner.
Entre les obres de Wagner, recordem Die Walküre, el segon dels quatre drames musicals que conformen la tetralogia L'anell del nibelung, en què Pessina es destacava en el personatge de Wotan.
Després de sortir dels escenaris i acabar de cantar en públic als teatres, Pessina es va dedicar a la docència.

## Referències

* 1 2 3 4 Pessina Arturo, su lavoceantica.it. URL consultato il 14 gennaio 2022.
* 1 2 3 4 Pessina, Arturo, in le muse, IX, Novara, De Agostini, 1967, p. 120.

## Bibliografia

* (EN) Carolyn Abbate e Roger Parker, A History of Opera, Nova York, W W Norton & Co Inc, 2012.
* (EN) John R. Bennett, Voices of the Past, Vol. II: A Catalogue of Vocal Recordings from the Italian Catalogues of the Gramophone Company Limited, Oakwood Press, 1967.
* (EN) Arthur Eaglefield Hull, A Dictionary of Modern Music and Musicians, Londres, Dent, 1924.
* (a cura de) Aldo Nicastro, Guida al Teatro d'Opera, coll. Le Guide Zecchini 2, Varese, Zecchini Editore, 2011.
* (EN) M. Scott, The Record of Singing to 1914, Londres, Duckworth, 1977.
# Askia Muhàmmad ibn Abi Bakr

Askia Muhàmmad ibn Abi Bakr (conegut també com a Askia al-Hajj Muhammad o com a Muhammad Touré o Muhammad Ture) fou el fundador de la dinastia dels "Askia" de Songhai.
Portava les nisbes d'al-Türí i d'al-Silankí el que mostra un origen soninke, però la mare era songhai (possible germana de Sunni Ali Ber (1464- 6 de novembre de 1492) sota el qual Muhàmmad va exercir com tondi-farma (governador del Rocher).
Mort Sunni Ali (Sonni Ali) en campanya el va succeir el seu fill Bukar o Abu Bakr Baro (o Baru) Dau, proclamat per l'exèrcit al mateix camp de batalla. Muhàmmad va reunir tropes a les províncies occidentals per enfrontar-se al nou sobirà i encara que va patir una derrota inicial va aconseguir derrotar a Abu Bakr en una batalla prop de Gao (3 de març de 1493) i el va fer fugir, assolint el poder, agafant Gao com a capital i el títol d'askia. Va crear un nou càrrec, el kanfari, que fou una mena de virrei per a les províncies occidentals amb centre a la població de Tindirma propera al llac Fati. El primer kanfari fou el seu germà Umar i fou aquest qui va governar l'imperi en absència de Muhàmmad quan se'n va anar a la peregrinació (tardor de 1496 a estiu del 1498). Durant aquest pelegrinatge va aconseguir del nominal califa abbàssida del Caire un decret que l'autoritzava a regnar al Takrür (el Sahel africà occidental) en nom del califa.
El seu ascens va suposar un augment de la influència musulmana al regne. El mateix Muhàmmad va nomenar cadis a les principals viles songhais (especialment a Tombuctú on fou nomenat el 1498 Mahmud ibn Umar ibm Muhammad Akit). Va fer la guerra (gihad) contra els països veïns no musulmans o poc islamitzats, començant pels mossis de Yatenga (1499) i seguint molts altres. Un fakih de Tlemcen, al-Maghili, li va donar la cobertura religiosa al declarar que era legal la guerra contra els estats musulmans opressors i contra els estats que seguien l'islam sense eliminar les pràctiques paganes o que eren negligents en l'aplicació de les regles musulmanes. Així va dominar molts territoris i va assegurar les rutes comercials trans-saharianes.
Va quedar cec l'agost del 1529 i el seu fill Askia Musa ibn Muhàmmad el va obligar a abdicar i el va succeir. Muhàmmad fou confinat a diverses residències reials on encara va viure prop de nou anys, morint el 2 de març de 1538 amb més de 90 anys. La dinastia Askia va tenir continuïtat en quatre fills, tres nets i un nebot de Muhàmmad.

## Vegeu també

* Tomba dels Askia

## Referències

* ↑ Rocher era una província que s'estenia per la regió d'Hombori-Bandiagara al sud del curs mitjà del riu Níger)
* Vogel, Joseph O., Encyclopedia of Precolonial Africa: Archaeology, History, Languages, Cultures, and Environments, 1997. ISBN 0761989021

## Enllaços externs

* Ancient African Legends
* Biografia
* Biografia