OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# KEiiNO

KEiiNO és un grup de música noruec, que combina el pop en llengua anglesa, amb el yoik i el rap en sami septentrional, amb elements de música del món.

## Biografia

El nom KEiiNo fa referència a Kautokeino, un municipi situat al nord de Noruega on viuen sobretot els Samis. El grup va ser fundat al final del 2018 per participar en el Melodi Grand Prix, la preselecció pel Festival de la Cançó d'Eurovisió. Els components del grup són Alexandra Rotan, Fred-René Buljo i Tom Hugo Hermansen. Els tres ja tenien una carrera musical de solo al seu país. Van guanyar el Melodi Grand Prix amb la cançó Spirit in the Sky, en què Rotan i Hermansen cantaven en anglès i Fred Buljo interpretava un joik, que li van permetre representar Noruega al Festival de la Cançó d'Eurovisió 2019. Hi van acabar en sisè lloc i van guanyar el vot públic.
El primer àlbum de KEiiNO, OKTA (u, en sami septentrional) va publicar-se el 2020. Conté 10 temes, entre els quals Spirit in the Sky, i a més de yoik té influències de músiques d'altres pobles indígenes. Hi van col·laborar artistes com Electric Fields, Te Hau Tawhiti, Drezus i Charlotte Qamainq. Aquest mateix any el grup va guanyar el premi de música sami Sami Music Awards en les categories classe oberta i producció.
El 2021 KEiiNO va tornar a concursar en el Melodi Grand Prix amb la cançó Monument, però van quedar en segon lloc després de Tix.

## Discografia

* 2020 OKTA

## Premis i distincions

* 2019 guanyadors de Melodi Grand Prix, amb la cançó Spirit in the Sky
* 2019 sisè lloc en el festival d'Eurovisió, amb la cançó Spirit in the Sky
* 2020 Sami Music Awards (classe oberta, i producció)
* 2021 segon lloc en el Melodi Grand Prix, amb la cançó Monument

## Referències

* 1 2 Norvang, Kolbjørn «Keiino gir ut sitt første album – se lanseringskonserten i reprise nedenfor» (en noruec). NRK, 15-05-2020 [Consulta: 21 febrer 2021].
* ↑ «KEiiNO is Norway's choice for Tel Aviv!» (en anglès). UER.
* ↑ Norvang, Kolbjørn «Keiino tok storeslem under Sami Music Awards» (en noruec). NRK, 10-02-2020 [Consulta: 21 febrer 2021].
* ↑ «Rørt Tix er vinneren av MGP: – Jeg har følt meg som den stygge andungen» (en noruec). NRK, 20-02-2021 [Consulta: 21 febrer 2021].
# Josep Rovira i Soler

Josep Rovira i Soler (Santiago de Cuba, 6 de febrer de 1900-1998) va ser un pintor català destacat sobretot per la seva habilitat com a retratista. El 1924 va rebre la medalla de plata, compartida amb Josepa Serraviñals i Furió al concurs de paisatge Josep Masriera i Manovens.

## Exposicions

El pintor feia exposicions de manera periòdica. Participà en una exposició col·lectiva al Palau de la Indústria (1923), i a l'Exposició de Primavera 1932 al Saló de Montjuïc, amb dues obres Reverend Lluís Tallada i El meu pare. Aquesta darrera obra es troba en l'actualitat en la col·lecció permanent de la Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi. Abans el seu exili va exposar individualment a les Galeries Laietanes (1927, 1933) al Círcol Artístic (1933), la Sala Busquets (1935, 1936). Altres galeries on va exposar són la Fayans, la Pinacoteca i l'Augusta.

## Referències

* ↑ «Rovira Soler, Josep (or José)» Spanish Artists from the Fourth to the Twentieth Century: A Critical Dictionary, New York, The Frick Collection Databases, 1994 [Consulta: 13 d'octubre de 2013
* ↑ Núria Rius Vernet, Dels fons a la superfície: obres d'artistes catalanes contemporànies anteriors a la dictadura franquista, Centre de Cultura de Dones Francesca Bonnemaison, 2008, pàgina 40, ISBN 9788461220045
* ↑ Montmany Torrella Montmany, López Pérez López & Francesc Fontbona, Repertori de catàlegs d'exposicions col·lectives d'art a Catalunya (fins a l'any 1938), Volum 59 de Memòries de la Secció Històrico-Arqueològica, Barcelona, Institut d'Estudis Catalans, 2002, pàgina 136, ISBN 9788472836617
* ↑ Catàleg de l'exposició de Primavera 1932, Barcelona, Junta Municipal d'Exposicions d'Art, 1932
* ↑ Retrat del pare de l'artista (1932) Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine., web de la Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi (amb foto)
* ↑ Montmany Torrella Montmany & Francesc Fontbona sota la redacció de Montserrat Navarro & Narta Tort, Repertori d'exposicions individuals d'art a Catalunya (fins a l'any 1938), Volum 51 de Memòries de la Secció Històrico-Arqueològica, Barcelona, Institut d'Estudis Catalans, 1999, pàgina 303, ISBN 9788472834446

## Enllaços externs

* Obra de Josep Rovira, bloc
* Josep Rovira a Artelista
# Gran Premi d'Espanya del 2002

Resultats del Gran Premi d'Espanya de Fórmula 1 de la temporada 2002 disputat al circuit de Montmeló el 28 d'abril del 2002.

## Classificació

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 1 | Michael Schumacher | Ferrari | 65 | 1h 30' 29. 981 | 1 | 10 |
| 2 | 6 | Juan Pablo Montoya | Williams - BMW | 65 | + 35.630 s | 4 | 6 |
| 3 | 3 | David Coulthard | McLaren - Mercedes | 65 | + 42.623 s | 7 | 4 |
| 4 | 7 | Nick Heidfeld | Sauber - Petronas | 65 | + 1' 06.697 min. | 8 | 3 |
| 5 | 8 | Felipe Massa | Sauber - Petronas | 65 | + 1' 18.973 min. | 11 | 2 |
| 6 | 20 | Heinz-Harald Frentzen | Arrows - Cosworth | 65 | + 1' 20.430 min. | 10 | 1 |
| 7 | 11 | Jacques Villeneuve | BAR - Honda | 64 | + 1 Volta | 15 | |
| 8 | 25 | Allan McNish | Toyota | 64 | + 1 Volta | 19 | |
| 9 | 24 | Mika Salo | Toyota | 64 | + 1 Volta | 17 | |
| 10 | 14 | Jarno Trulli | Renault | 63 | Motor (a 2 v.) | 9 | |
| 11 | 5 | Ralf Schumacher | Williams - BMW | 63 | Motor (a 2 v.) | 3 | |
| 12 | 15 | Jenson Button | Renault | 60 | Hidràulics (a 5 v.) | 6 | |
| Ret | 12 | Olivier Panis | BAR - Honda | 43 | Problemes físics | 13 | |
| Ret | 16 | Eddie Irvine | Jaguar - Cosworth | 41 | Hidràulics | 22 | |
| Ret | 21 | Enrique Bernoldi | Arrows - Cosworth | 40 | Hidràulics | 14 | |
| Ret | 10 | Takuma Sato | Jordan - Honda | 10 | Virolla | 18 | |
| Ret | 9 | Giancarlo Fisichella | Jordan - Honda | 5 | Hidràulics | 12 | |
| Ret | 4 | Kimi Räikkönen | McLaren - Mercedes | 4 | Trencament aleró | 5 | |
| Ret | 17 | Pedro de la Rosa | Jaguar - Cosworth | 2 | Virolla | 16 | |
| NVS | 2 | Rubens Barrichello | Ferrari | - | Caixa canvi | 2 | |
| NVS | 23 | Mark Webber | Minardi - Asiatech | - | Seguretat | 20 | |
| NVS | 24 | Alex Yoong | Minardi - Asiatech | - | Seguretat | 21 | |

## Altres

* Pole: Michael Schumacher 1' 16. 364
* Volta ràpida: Michael Schumacher 1' 20. 355 (a la volta 49)

## Referències

* «La web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-10-13. [Consulta: 23 abril 2010].
# Trabucaires de Solsona

Els Trabucaires de Solsona són un grup de trabucaires que donen relleu a les festes amb trabucades de salva. Són un dels elements folklòrics destacats de Solsona. Tot i que la seva activitat és àmplia i les seves actuacions no es limiten durant el Corpus i la Festa Major de Solsona, mantenen un lligam estret amb aquestes festivitats. Constituïts formalment com a entitat l'any 1965, són considerats els trabucaires més antics de Catalunya. Són considerats els trabucaires més antics de Catalunya.
L'origen del grup de Trabucaires de Solsona és un xic incert, però hi ha la teoria que podria haver estat un grup que formava part de la guàrdia d'un senyor feudal, i que de mica en mica va esdevenir un grup folklòric d'aquest, fent l'anunci de l'arribada a l'indret on anessin. A Solsona, hi ha una referència de l'any 1687 en la qual s'anoten les despeses de la pólvora que feren servir per a galejar durant la Festa Major, funció que continua totalment vigent actualment.
Sumada a la funció de galejar, els Trabucaires de la ciutat també elaboren la Tronada de Solsona, una regatera de pólvora, amb trons col·locats al llarg del seu camí, que recorre el carrer de Sant Miquel de Solsona fins al punt final a la Plaça Major.
Constituïts formalment com a entitat l'any 1965, la primera sortida de la colla fou a Santiago de Compostel·la aquell mateix any.

## Referències

* ↑ «Trabucaires de Solsona». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Andreu-Avel·lí Artís i Tomàs (Sempronio), Avel·lí Artís-Gener, Bienve Moya, Festes populars a Catalunya, HMB, 1980, pàgina 140, ISBN 9788485123834
* 1 2 3 «Mor Ramon Vila, cap de colla dels trabucaires de Solsona durant prop de 40 anys». Regió 7, 12-04-2017. [Consulta: 19 juny 2017].
* 1 2 «Els Trabucaires». Geganters de Solsona. Arxivat de l'original el 9 de març 2016. [Consulta: 19 juny 2017].
* ↑ «Els trabucaires de Solsona s'asseguren el futur amb el relleu generacional». Regió 7, 12-06-2017. [Consulta: 19 juny 2017].
* ↑ «Solsona fa un acte de justícia als trabucaires». Ajuntament de Solsona, 05-09-2010. [Consulta: 19 juny 2017].

## Bibliografia

* Montse Auguets, Ramon Montraveta i Cabó, Pere Cuadrench, Homes de terra i foc: els Trabucaires de Solsona, Ajuntament de Solsona, 2010, 221 pàgines, ISBN 9788460651321

## Enllaços externs

* «Reglament de protocol dels trabucaires de Solsona». Generalitat de Catalunya.
# Doble Zero

Doble Zero va ser una banda de rock dur formada en les localitats valencianes d'Aldaia i Alaquàs l’any 1976. Els seus components inicials foren Vicente Comes (veu), Miguel Yniesta i Adolfo Barberà (guitarres), José Payá (bateria) i Juan Segura (baix). Al poc temps de formar-se el grup Miguel marxa al servei militar i es substituït per Miguel Ángel Montero.
En 1977 enregistren el seu primer i únic disc en l'època, que apareix a la venda l’any següent amb el nom de Abre tu mente sota el segell Discos Dial. El disc inclou 8 cançons, dos d’elles cantades en valencià, amb un rock dur i contundent i unes lletres reivindicatives. Uns anys després, alguns dels components comencen a formar part d'altres grups més en la línia del techno que començava a estilar-se a l’època, i finalment, el 1980 el grup es desfà. Vint-i-cinc anys després la formació inicial es reuneix per celebrar l’efemèride i enregistren un nou àlbum Vivitos i cañeando (IP, 2006), amb cançons noves.

## Referències

* ↑ «Doble zero» (en castellà). La fonoteca, 20-04-2023. [Consulta: 20 abril 2023].
# El mal que els homes fan

El mal que els homes fan (títol original en anglès: The Evil That Men Do) és una pel·lícula catalana dirigida per Ramon Térmens i escrita per Daniel Faraldo produïda el 2014 i estrenada als cinemes el 2015, que tracta de la redempció d'un sicari al servei d'un càrtel. La pel·lícula es va doblar al català.

## Argument

Un sicari i un metge que treballen per a un càrtel del narcotràfic reben un “paquet” inusual: una nena de 10 anys, filla del cap d'una banda rival, a qui hauran de custodiar fins que rebin l’ordre de tallar-la en trossets o d’alliberar-la. La nena aviat s'adonarà que la seva única possibilitat de sobreviure serà arribar a les profunditats de la psique dels seus captors i esbrinar si hi queda alguna engruna d’humanitat.

## Repartiment

* Daniel Faraldo: Santiago
* Andrew Tarbet: Benny
* Sergio Peris-Mencheta: Martin
* Priscilla Delgado: Marina
* José Sefami: Lucho
* Nikol Kollars: Lin

## Festivals

La pel·lícula va ser presentada al Festival Internacional de Cinema de Mont-real l’any 2015, i seleccionada entre d'altres pel Festival Internacional de Cinema de Shangai, el Night Visions de Hèlsinki, el Splatfest! de Polònia, el Chicago Film Festival i el NIAFFS 2016, on va guanyar el premi a Millor Pel·lícula Espanyola d’Acció i Millor Actor per Daniel Faraldo.

## Referències

* ↑ «El mal que els homes fan». Ésadir.cat. [Consulta: 6 setembre 2022].
* https://www.20minutos.es/cinemania/criticas/el-mal-que-hacen-los-hombres-50330/
* https://www.fotogramas.es/peliculas-criticas/a12867323/el-mal-que-hacen-los-hombres/#critFG
* https://www.elcineenlasombra.com/el-mal-que-hacen-los-hombres-critica/

## Enllaços externs

* Tràiler Oficial
* Pàgina web oficial
* Veure "The evil that men do" (versió original)
* Veure "El mal que hacen los hombres" (versió en castellà)
# Felicja Jolles

Felicja «Fella» Kaftal, Felicja Jolles de soltera, (1844 - Varsòvia, 3 de juny de 1907) fou una jueva de Varsòvia, la primera dona periodista de la ciutat.

## Biografia

Fou un dels set fills de Bernard Jolles, un banquer implicat en la construcció dels primers ferrocarrils alemanys, i de Teresa Blumberg. Felicja va créixer i va estudiar a Berlín. Després de la fallida econòmica del seu pare, es va traslladar a Varsòvia i es va casar amb Izydor Kaftal (1824-1901).
Va ser la primera dona periodista de Varsòvia. Va col·laborar amb el diari Kurier Warszawski (El correu de Varsòvia), el primer diari en imprimir notícies locals per als habitants de la capital, i amb el diari Kurier Poranny (El correu matinal). En aquest segon diari, Felicja va dirigir una columna sobre la vida social a Varsòvia, una secció de moda i va escriure ressenyes de concerts, òpera i representacions teatrals. També va traduir notícies de premsa estrangera (parlava anglès, alemany, francès i italià, millor que el polonès) i va ser un oracle en matèria de moda per a les dones de Varsòvia. A més, juntament amb el seu marit, va preparar anècdotes divertides sobre el marit, publicant al diari Kurier Świąteczny (El correu nadalenc) la columna El senyor Izydor va dir, que va fer gaudir als lector de Varsòvia durant molts anys.
Al saló d'Izydor Kaftal i Felicja Jolles se celebraven reunions i festes socials, sovint acompanyades de música, on els convidats pertanyien a l'elit de Varsòvia i a representants de la diplomàcia, entre d'altres l'escriptor Bolesław Prus.
Felicja i Izydor Kaftal van tenir una filla, Maria Małgorzata Kazimiera Gustawa (Margot) Kaftal (1873-1952), una famosa cantant d'òpera. El 1893, ella i la seva filla es van convertir al catolicisme.
Després de la mort del seu marit el 1901, Felicja es va fer càrrec del magatzem d’antiguitats del marit, tot i continuant la seva tasca de periodista.
Felicja Kaftalowa i el seu marit van ser sebollits al cementiri Powązki de Varsòvia.

## Referències

* ↑ La data de naixement indicada a la làpida del cementiri és la del 2 de febrer de 1847.
* ↑ Cementiri Powązki de Varsòvia. National Publishing Agency, 1984. ISBN 83-03-00758-0

## Bibliografia

* Helena Datner: Ta i tamta strona. Żydowska inteligencja Warszawy drugiej połowy XIX wieku (D'aquí i d'allà. Intel·lectualitat jueva de Varsòvia a la segona meitat del segle xix. Varsòvia: Institut Històric Jueu, 2007.
* Marian Fuks: Żydzi w Warszawie: życie codzienne, wydarzenia, ludzie (Jueus de Varsòvia: vida quotidiana, esdeveniments, persones), Poznań 1992.
* Marian Fuks: O panu Izydorze Kaftalu oraz jego małżonce pani Felli: ploteczki, anegdoty i żarty przez ich przyjaciół zanotowane (Sobre el senyor Izydor Kaftal i la seva esposa Felli: xafarderies, anècdotes i acudits enregistrats pels seus amics), Varsòvia, 1997, ISBN 83-87133-13-2.
* Tygodnik Ilustrowany (Setmanari il·lustrat), número 23, pàg. 478, 8 de juny de 1907. [Consultat el 10-03-2013].
* Stanisław Szenic: cementiri de Powązki: els difunts i les seves famílies. [T. 3], 1891-1918. Varsòvia: State Publishing Institute, 1983. ISBN 83-06-00921-5 .
# Fernando Miquel Balaguer

Fernando Miquel Balaguer, o Fernandet Miquel, com és popularment conegut, i com consta al carrer que té dedicat al poble, va nàixer durant els últims anys del regnat d'Isabel II, el 25 de febrer de 1859 al poble de l’Alcúdia, a la Ribera Alta del Xúquer. Els seus pares eren llauradors i treballaven el camp. Fou el segon de sis germans.
Un músic de l’Alcúdia anomenat ‘el tio Pedro’ va ensenyar-li als 8 anys a conéixer les primeres notes del pentagrama.
Després d’estudiar les quatre primeres parts del mètode ‘Eslava’, aprén a tocar el saxòfon tenor, amb el qual entra a formar part de la banda local de música.
Al mateix temps, continuà estudiant la guitarra i el violí, ja que era un enamorat d’aquestos dos instruments. L’any 1875, quan tenia setze anys, va realitzar les seues primeres composicions. Entre d'altres, n’havia compost dels següents gèneres:
* 2 Polques, ball saltat d’origen camperol bohemi, de compàs 2/4, temps ràpid i caràcter viu i sincopat.
* 1 Dansa, composició musical per a ser dansada.
* 5 Valsos, dansa popular i de saló, escrita en compàs 3/4 i considerada la mare de tots els balls de saló.
A partir d’aquest any, ja no pararà mai de compondre. Als vint anys, se’n va a fer el servei militar i és destinat a Guernica, molt a prop de Bilbao al País Basc. Allí entra com a músic a la banda del regiment i és on el músic major li ensenya armonia i direcció.
Quan el finalitza, torna a l’Alcúdia i se casa. Continua component i dirigeix, tal com consta al registre de directors de la Filharmònica Alcudiana, la banda entre els anys 1889 i 1896. Va combinar la direcció de la banda de l’Alcúdia amb la de Real de Montroi. Tot açò ho feia els diumenges i a les seues hores lliures, ja que mai deixaria de ser llaurador.
Amb la seua dona Josefa García Estellés, van tindre sis fills: Fernando, Bienvenida, Eleuterio, Oreto, Pepe i Carmen. Els xics foren tots músics: Fernando un virtuós del violí, Eleuterio tocava el fliscorn i el cornetí i finalment Pepe, principal i solista de requint a la banda municipal de Màlaga on arribà a ser subdirector sent Antonio Palanca el director de la mateixa. Com que tots els xics tingueren alguna relació amb la música, arribà el moment en què fins i tot compongué una obra per al seu fill Eleuterio.
La seua composició abasta uns seixanta anys, sent la seua obra molt variada i molt extensa. Tant és així, que de vegades, va tindre problemes per poder comprar paper pautat i va haver de fer grans sacrificis per poder mantindre la seua família i compaginar-ho amb la seua gran il·lusió i afició per la música.
Va morir a l'Alcúdia, al poble que el va veure nàixer, al setembre de 1938.
# Ignace Strasfogel

Ignace Strasfogel (Varsòvia, 17 de juliol de 1909 - Nova York, 6 de febrer de 1994)fou un director d'orquestra, pianista i compositor polonès d'origen jueu.

## Biografia

El 1912 es va traslladar a Berlín. Va estudiar piano a la "Berlin Hochschule für Musik". El 1926, als 17 anys, va guanyar el premi Mendelssohn Informació relacionada amb l'article de Wikidata "Mendelssohn-Stipendium" atorgat a joves compositors.
Els anys 1929–1933 va ser tutor i director de l'òpera al Teatre Municipal de Düsseldorf, ajudant de direcció a l'Staatsoper de Berlín i director musical al "Teatre de Berlín am Kurfürstendamm".
Després que Hitler arribés al poder, es va veure obligat a deixar Alemanya i el gener de 1934 va emigrar als Estats Units. Es va establir a Nova York. Va ser l'acompanyant de, entre d'altres el violinista Joseph Szigeti, el violoncel·lista Gregor Piatigorsky i el cantant Lauritz Melchior. Va treballar a la Filharmònica de Nova York com a pianista i, durant els anys 1944–1945, com a ajudant de direcció. Al mateix temps, va dirigir concerts a l'Estadi Lewinsohn. Informació relacionada amb l'article "Estadi Lewisohn" a Wikidata.
En els anys 1951–1974 va ser director d'orquestra resident al Metropolitan Opera, on va dirigir més de 20 representacions d'un ampli repertori d'òpera; l'estiu de 1957 va fer una gira pels Estats Units amb el conjunt d'aquesta òpera. Va ser director convidat de lOrchestre de la Suisse Romande, de la Staatsoper Berlin i de la Chicago Symphony, també va ser director convidat, entre d'altres, a Washington, Filadèlfia, Nova Orleans i Toronto. Ha organitzat regularment actuacions a l'òpera d'estiu de Cincinnati i altres festivals de música. També va ser director d'espectacles musicals a Broadway.
El 1983, després d’un parèntesi de 35 anys, va tornar a la composició.

## Notes a peu de pàgina

* 1 2 3 4 5 Leon Tadeusz Błaszczyk, Żydzi w kulturze muzycznej ziem polskich w XIX I XX wieku. Słownik biograficzny, Warszawa: Stowarzyszenie Żydowski Instytut Historyczny w Polsce, 2014, s. 234, ISBN 978-83-939735-1-4.
* 1 2 3 4 https://www.nytimes.com/1994/02/10/obituaries/ignace-strasfogel-84-pianist-and-conductor.html//The New York Times, 10 de febrer de 1994 [consultat el 26/05/2020].
# Julémont

Julémont és un nucli del municipi d'Herve, a la província de Lieja de la regió valona de Bèlgica. Es troba a una cresta entre les valls del Bolland, Ri d'Asse i del Berwijn. Ha sigut un municipi independent fins al 31 de desembre del 1976. Fins a la reforma administrativa durant la revolució francesa era un feu del País de Dalhem. El 1841 tenia 282 habitants.
El poble es troba al país d'Herve. El primer esment escrit Gislerimons data del 1171 quan el feu va concedir-se al capítol de Sant Lambert de Lieja, més tard passà als Països enllà del Mosa del ducat de Brabant. El topònim és compost dels ètims Mons (munt) i Gisalahari, un nom germànic. L'etimologia popular voldria que provingués de Mons Julii o munt de Juli Cèsar, que hi hauria tingut un castrum, però això només és una llegenda.

## Llocs d'interès

* Església de la Verge Maria. Des del segle xiii, una primera capella, probablement una capella castral, s'esmenta. L'església actual va construir-se de 1926 a 1928, al cim de la cresta és un punt d'orientació que es veu de tot arreu.
* Casa natal de Joan Bolland
* Església i cementiri
* La vall del Berwijn
* Monument per a les víctimes de la Primera i Segona Guerra Mundial

## Persones

* Joan Bolland (1596-1667): jesuïta dels Països Baixos espanyols, autor dels Acta Sanctorum

## Referències

* ↑ Charles Meerts, «Julémont», Précis de la géographie de la Belgique d'après le traité de pais du 19 avril 1839, Brussel·les, 1841, pàgina 147
* ↑ Maurits Gysseling, «Julémont», Toponymisch Woordenboek van België, Nederland, Luxemburg, Noord-Frankrijk en West-Duitsland (vóór 1226) (neerlandès), Brussel·les, Editorial del Belgisch interuniversitair centrum voor neerlandistiek, 1960, pàgina 544, edició digital per Tom De Herdt, Jenne De Wolf, Hugo Pauwels, Annelies Wouters i Jozef Van Loon de la Universitat d'Anvers, 2005-2008
* ↑ Jean-Jacques Jespers, «Julémont», Dictionnaire des noms de lieux en Wallonie et à Bruxelles, Tielt, Lannoo, 2005, pàgina 352, 9782873864095
* 1 2 Julémont Arxivat 2014-02-20 a Wayback Machine., Web de la ciutat d'Herve (francès)
             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Julémont
# Kaltenhouse

Kaltenhouse (en alsacià Kàltehüse, alemany Kaltenhausen) és un municipi francès, situat a la regió del Gran Est, al departament del Baix Rin. L'any 1999 tenia 1.897 habitants.
Forma part del cantó de Bischwiller, del districte de Haguenau-Wissembourg i de la Comunitat d'aglomeració de Haguenau.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 1.396 | 1.597 | 1.608 | 1.640 | 1.695 | 1.897 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit | Qualitat |
| 2001-2008 | Charles Clody | | |
| 2008- | Etienne Vollmar | | |