OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Edifici Banesto (Ripoll)

L'Edifici Banesto és un edifici de Ripoll protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici projectat i construït per Eusebi Bona Puig entre 1947 i 1953, és una simplificació de l'esquema formal utilitzat en construccions similars per l'autor, que flexibilitza la rigidesa de la composició per atendre a la solució del problema urbà -resoldre la casa en cantonada, l'entorn, ...- i arquitectònic -funcionalitat de l'habitatge-.

## Referències

* ↑ «Edifici Banesto». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 18 març 2019].
# Josep Chapa Mingo

Josep Chapa Mingo (València, 1971) és un escriptor valencià. És llicenciat en Geografia i Història (especialitat Història Medieval) per la Universitat de València, mestre de valencià i professor d'Història i de Geografia a batxillerat.

## Obra

* Una acampada embolicada, (2008), Edicions del Bullent
* Una família amb D, (2004), Tàndem Edicions, (traducció al castellà)
* Multiaventura als Pirineus, (2005), Edicions del Bullent
* Crònica d'estiu, (2007), Edicions del Bullent
* On són els arbres? (2009), Edicions del Bullent
* ¿Y los árboles? (2009), Abisal Ediciones
* Un dia a la Fira del Llibre (2012). Edelvives-Baula
* Piratosaures (2021). Edicions del Bullent.

## Referències

* ↑ «Bullent | detalle_autor». [Consulta: 2 desembre 2022].

## Enllaços externs

* Blog de Josep Chapa Mingo
# Attikaïta

L'attikaïta és un mineral de la classe dels arsenats. Rep el seu nom de la regió d'Attika, on va ser descoberta. Va ser aprovada per l'Associació Mineralògica Internacional el 2006.

## Característiques

L'attikaïta és un arsenat amb fórmula química Ca₃Cu₂Al₂(AsO₄)₄(OH)₄·2H₂O. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 2,5 i 3.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'attikaïta pertany a «08.DJ: Fosfats, etc, amb cations de mida mitjana i gran, (OH, etc.):RO₄ = 1:1» juntament amb els següents minerals: johnwalkita, olmsteadita, gatumbaïta, camgasita, fosfofibrita, meurigita-K, meurigita-Na, jungita, wycheproofita, ercitita i mrazekita.

## Formació i jaciments

Es troba en parts oxidades de filons de quars-sulfur polimetàl·lics. Sol trobar-se associada a altres minerals com: arsenocrandal·lita, arsenogoyazita, conicalcita, olivenita, philipsbornita, atzurita, malaquita, carminita, beudantita, goethita, quars i al·lòfana. La seva localitat tipus és la mina Christiana, a Agios Konstantinos (Lavrion, Attica, Grècia). També se n'ha trobat a la mina Amorosa, a Vilafermosa (Castelló, País Valencià).

## Referències

* ↑ «Attikaite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 8 setembre 2015].
* ↑ «Attikaite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 8 setembre 2015].
# Antic Hospital de Culla

L'Antic Hospital de Culla, a la comarca de l'Alt Maestrat, és un edifici sanitari, destinat a hospital, que està declarat Bé Immoble de Rellevància Local, pertanyent al Nucli històric de Culla, declarat al seu torn com Bé d'Interès Cultural, constant així en la Direcció General de Patrimoni Artístic de la Generalitat Valenciana, amb un codi identificador nombre: 12.02.051-010.

## Descripció historicoartística

Es tracta d'un edifici construït al segle xvii, en el qual es va instal·lar la seu de l'Obra Social fundada per Domènech Serrana al segle xiv.
En un primer moment va ser utilitzat com a alberg per a persones pobres, així com a hospital, també de pobres. S'hi socorria sobretot a dones necessitades, òrfenes i vídues, s'aconseguí així donar a aquestes dones un dot perquè d'aquesta manera poguessin casar-se o bé ingressar en un convent.
L'edifici va ser rehabilitat l'any 1993, utilitzant-se en l'actualitat com a sala d'exposicions, entre les quals destaca les permanents com ara l'anomenada "Exposició Antiga Aula Escolar".
També a les seves instal·lacions es duen a terme exposicions de la Fundació La Llum de les Imatges, amb el nom «Pulchra Magistri. L'esplendor del Maestrat a Castelló. Culla, Catí, Benicarló, Vinaròs. 2013-2014».

## Referències

* ↑ http://www.cult.gva.es/dgpa/brl/Detalles_brl.asp?IdInmueble=4383
* 1 2 3 «Antiguo Hospital (Culla), el arte y la cultura de pueblos escondidos». [Consulta: 18 gener 2023].
* 1 2 3 «Itinerario Culla - Culla mágica y medieval» (en castellà), 12-12-2013. Arxivat de l'original el 2022-12-04. [Consulta: 18 gener 2023].
* ↑ http://www.culla.es/es/content/monumen-y-museos-0 Arxivat 2014-07-14 a Wayback Machine.
* ↑ http://www.laluzdelasimagenes.es/index.php?option=com_k2&view=item&layout=item&id=771&Itemid=387&lang=es Arxivat 2014-05-01 a Wayback Machine.
# Edifici Cooperativa (Guissona)

L'Edifici Cooperativa és una obra de Guissona (Segarra) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici de dues plantes amb golfa construït en pedra i maó, seguint les línies modernistes de començaments del segle xx. Aquest edifici es divideix en tres cossos horitzontal, el central més gran que els laterals, i aquests pràcticament simètrics.
A la planta baixa hi ha una gran porta rectangular amb llinda, emmarda per dos bandes de pedra que recorren la façana de dalt a baix. A banda i banda dues gran finestres rectangulars tapiades, una de les quals s'ha carregat part del sòcol de pedra i s'ha transformat en porta.
Al segon pis, dues finestres modernes quadrangulars que substitueixen uns finestrals rectangulars amb ampit emmarcats amb mons. Al cos central restes d'una antiga balconada de la qual no es conserva el balcó i s'ha tapiat la porta.
Aquest edifici es corona en el cos central per un frontó triangular resseguit per una cornisa, dins del qual apareixen tres finestres rectangulars dividides per dos pilars de maó.

## Referències

* 1 2 3 4 5

## Enllaços externs

* «Edifici Cooperativa». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Zach Braff

Zach Braff (anglès: Zachary Braff) (South Orange, 6 d'abril de 1975) Zachary Israel "Zach" Braff és un actor, director, productor, guionista i actor de veu estatunidenc. És principalment conegut pel seu paper com a Dr. John "J.D." Dorian a Scrubs.

## Biografia

Braff va néixer a South Orange, Nova Jersey, en una família jueva. Els seus pares, que es van divorciar i es van casar de nou, són Hal Braff i Anne Braff Brodzinsky. Un dels seus germans, Joshua Braff, és escriptor i la còmica Jessica Kirson és la seva germanastra.
A l'edat de 10 anys, Braff va ser diagnosticat de "desordre obsessiu-compulsiu", i va admetre que no estava feliç amb el sistema de l'escola pública. Des de petit, volia treballar com a actor i ho describia com "el somni de la seva vida".
Es va graduar de Columbia High School a Maplewood, Nova Jersey, on havia treballat a l'estació de televisió de l'escola. Llavors, es va graduar de la universitat de Northwestern en cinema, on també va ser part de la fraternitat Phi Kappa Psi.
Té tres germans: Adam, Joshua, i Shoshanna. És un gran fan del còmic britànic [[Ricky G oss]], i ha creat moltes il·lustracions inspirades en aquest còmic. També li agrada dibuixar manga i ha creat alguns dibuixos inspirats en aquest estil.
A part del dibuix, Sarah també és una gran amant dels animals. Té un gos i dos gats, i sovint ajuda a cuidar els animals dels seus amics quan van de vacances. També li agrada fer senderisme i anar de caminada per la natura.
En general, Sarah és una persona molt creativa i amable, amb una gran passió per l'art i els animals. És una gran amiga i sempre està disposada a ajudar.

## Carrera

Braff va començar la seva carrera en obres teatrals com ara Twelfth Night i Macbeth, totes dues de William Shakespeare, al New York City's Public Theater. També va debutar a la pel·lícula Misteriós assassinat a Manhattan juntament amb Woody Allen i Diane Keaton.
El 2004, va ser director i actor a la pel·lícula Garden State, amb l'actriu Natalie Portman.
Al març de l'any 2013, es va estrenar la pel·lícula Oz de Sam Raimi, en la qual també participen James Franco, Rachel Weisz i Michelle Williams.

## Referències

* ↑ «Close Up: Mila Kunis». 02/02/07. filmeweb.net. Arxivat de l'original el 27 de setembre de 2011. [Consulta: 30 setembre 2011].
# Antic Teatre (Alfara del Patriarca)

L'Antic teatre o el teatret està situat a l'encreuament dels carrers Doctor Navarro i Sant Bartomeu d'Alfara del Patriarca.
Es tracta de l'antic casino i fou declarat Bé de Rellevància Local el 26 de setembre 2002.

## Referències

* ↑ Ros i Ros, Alexandre. «Una proposta de registre del patrimoni monumental de l'Horta Nord». Centre d'Estudis de l'Horta Nord (CEHN). [Consulta: novembre 2015].
* ↑ «Alfara del Patriarca. Ajuntament. Patrimoni històric». Alfaradelpatriarca.es. [Consulta: novembre 2015].
* ↑ «Fitxa BRL: Antic teatre». Cult.gva.es. [Consulta: novembre 2015].
# Pau Gener Galin

Pau Gener Galin (Sant Celoni, 10 d'agost 1977) és poeta, escriptor, guionista, editor, traductor i intèrpret multidisciplinari.
En els seus llibres ha usat mètrica i vers blanc, emprant de manera especialment rellevant l'heptasíl·lab. Al seu primer llibre editat, Si al final no vinc i m'esperes oferia una indagació profunda en el haiku. Al segon llibre No Calla emprenia un camí més discursiu. Després van seguir Vàlid per un viatge, Tancat per mancances, Home a l'aigua i Flama de Bruc. Ha destacat com a poeta, però la seva trajectòria ha transitat per camps també teatrals o musicals. L'any 2008 presenta el muntatge teatral Ofici de gàrgola, del qual dos anys més tard n'apareixerà el llibre traduït al castellà Ejercicios para gárgolas. Ha realitzat centenars de lectures de poemes acompanyades dels més diversos complements per arreu de Catalunya, també incursions a Espanya, Europa, els Estats Units d'Amèrica i Mèxic. Col·labora habitualment amb diverses bandes de rock de l'underground català.

## Obra

* Si al final no vinc, i m'esperes (2002, ISBN 84-96253-26-0)
* No calla (2005, ISBN 84-96443-52-3)
* Vàlid per un viatge, (2007)
* Tancat per mancances (2008, ISBN 978-84-935391-3-9)
* Ejercicios para Gárgolas (2010, ISBN 978-84-92759-32-3)
* Home a l'aigua (2012, ISBN 978-84-615-7910-5)
* Flama de bruc (2015)

## Referències

* ↑ Pau Gener Galin al Qui és Qui de les Lletres Catalanes
* ↑ «Col·lecció Quarteres - Tushita Edicions». [Consulta: 8 juny 2018].
* ↑ «La calavera de Connemara | La Villarroel». [Consulta: 7 juny 2018].
* ↑ «La resposta - Bitò». Bitò.
* ↑ «Pool (no water) - Sala Beckett». Sala Beckett.
* ↑ Els secrets de l'escriptura (25): Pau Gener Galin Arxivat 2014-09-03 a Wayback Machine., entrevista per Albert Forns
* ↑ twistednailsband. «Twisted Nails - Mirrors», 17-09-2010. [Consulta: 7 juny 2018].
* ↑ «HOME A L'AIGUA - Tushita Edicions». [Consulta: 8 juny 2018].
* ↑ «Flama de bruc». Edicions Terrícola, 17-12-2015.

## Enllaços externs

* Home a l'aigua
* Tancat per Mancances
* Flama de Bruc
# Edifici Dávalos

L'edifici Dávalos és un edifici residencial unifamiliar d'estil modernista obra de l'arquitecte José Gimeno Almela. Va ser construït el 1915, s'ubica a la zona centre de Castelló de la Plana (Plana Alta, País Valencià), concretament al carrer Gasset n. 5, eix pel qual discorria l'antiga muralla del segle xiii, molt proper a la Porta del Sol. Actualment és seu de la Fundació Dávalos-Fletcher.

## Arquitextura

A l'edifici es desenvolupen dos usos clarament diferenciats en un solar entre mitgeres, el d'habitatge com a ús principal amb façana al carrer Gasset i el de magatzem annex amb accés posterior al carrer Isaac Peral.
L'edifici d'habitatge compta amb planta baixa, dues altures i cambra, mentre que la zona de magatzem té dues plantes.
La façana principal presenta una composició singular i equilibrada destacant, per la seua centralitat i potència, el mirador que connecta en planta primera amb dos balcons de ferro que s'adhereixen al conjunt alhora que defineixen la separació de la planta baixa amb la resta. La part superior del mirador es converteix en un balcó rematat amb un ampit lleuger de ferro. Els buits verticals de la planta segona són travessats per una fina motllura horitzontal que defineix l'inici del coronament de l'edifici amb el cos de la cambra.
A la planta baixa no es respecta la simetria situant-se l'accés al lateral dret a través d'un gran buit d'arc carpanell que dona pas al vestíbul. A la seua esquerra se situen dos buits amb el mateix arc però més petits. Els tres buits estan decorats amb llaços a la part superior de l'arc.
A partir de la planta baixa el llenç de la façana es resol simètricament. De la planta primera sobresurt el mirador central, recolzat sobre dues mènsules, obert per dos buits iguals en la paret frontal i dos petits en els laterals. A la planta segona predomina la verticalitat definida per tres buits iguals, d'arc rebaixat, el central obert al balcó que remata el mirador. Una fina motllura horitzontal uneix les tres obertures donant pas a la part superior a tres buits, circulars els laterals i en forma de rombe el central. A la façana se simplifiquen els elements ornamentals de caràcter secessionista, adquirint elegància i senzillesa en les seues formes.
La façana posterior presenta una composició simètrica senzilla, un gran buit central amb un recercat a manera d'arc escarser. A la part superior se superposa una imposta que connecta amb la clau de l'arc, on es troba un fanal modernista. A la planta primera un arc rebaixat agrupa la composició de quatre buits.
La distribució de l'habitatge respon a un esquema definit per una escala central de gran proporció a la qual bolquen les dependències amb obertures a façana i a un pati interior que al seu torn connecta amb la zona de magatzem.
El sistema estructural es resol amb murs de càrrega. A la façana, amb acabat petri, els elements ornamentals es defineixen a través del treball de la pedra i de l'acurat disseny de la serralleria.

## Referències

* VV.AA. (Ana Portales Mañanós) Registro de Arquitectura del Siglo XX en la Comunidad Valenciana ISBN 84-87233-38-4

## Enllaços externs

* Fundació Dávalos-Fletcher
# Alt de la Safor

L'Alt de la Safor és un cim de la serra del mateix nom entre les comarques de la Safor, el Comtat i la Marina Alta, al País Valencià. Amb una altura de 1.012 metres sobre el nivell de la mar (msnm), esdevé el cim més elevat de la serra de la Safor i de la mateixa comarca. L'Alt de la Safor s'insereix en l'anomenat Circ de la Safor, una estructura muntanyosa en forma de graderia semicircular que recorda a un circ glacial.
Des d'aquest cim, vèrtex geodèsic de segon ordre, s'observa una panoràmica de la totalitat del golf de València i d'altres cims emblemàtics com el Montgó, el Puig Campana, Aitana, el Carrascal de la Font Roja, el Montcabrer, el Benicadell o el Mondúver.
A un coll al vessant nord-oest del cim es troba una nevera en prou mal estat de conservació. Es tracta d'una construcció del segle xviii que feia les funcions de depòsit de gel i que operava per a Gandia i la comarca de la Safor.

## Referències

* ↑ Someso, Francisco José Tomás. «RUTAS DE MONTAÑA: LA SAFOR (I)», sábado, 15 noviembre 2014. [Consulta: 27 setembre 2024].
* ↑ «La Nevera de la Safor», 12-06-2023. [Consulta: 27 setembre 2024].
# Sherman Alexie

Sherman Alexie (reserva de la tribu Spokane, a Wellpinit, Washington, 1966) és un escriptor hereu de dues nacions nadiues, la Cœur d'Alène i la Spokane. La Reserva Spokane, on va ser criat, es troba 80 kilòmetres (50 milles) al nord-oest de la ciutat de Spokane. Malgrat tenir una salut delicada era un gran lector i, decebut pel baix nivell educatiu a la reserva, estudià en una escola de fora i, posteriorment, aconseguí estudiar a la Universitat Gonzaga. Autor d'una obra diversa que abasta des de la novel·la -Reservation blues (1995) o Indian Killer (1996), sobre un assassinat interracial- poesia -The business of fancy dancing (1992), First Indian on the moon (1993) o The Man Who Loves Salmon (1998)- narracions -The Lone Ranger and Tonto Fistfight in Heaven (1993) i, fins i tot, una barreja de poesia i narracions com Danses de guerra (War Dances), que li ha fet guanyar el Premi PEN/Faulkner de Ficció el 2010. Aquesta darrera obra ha estat traduïda al català per Esther Tallada.

## Obra publicada

* The Business of Fancydancing (poesia, 1992)
* I Would Steal Horses (poesia, 1992)
* Old Shirts and New Skins (poesia, 1993)
* First Indian on the Moon (poesia, 1993)
* The Lone Ranger and Tonto Fistfight in Heaven (narracions, 1993)
* Seven Mourning Songs For the Cedar Flute I Have Yet to Learn to Play (poetry, 1993)
* Reservation Blues (novel·la, 1995)
* Water Flowing Home (poesia, 1995)
* Indian Killer (novel·la, 1996)
* The Summer of Black Widows (poesia, 1996)
* The Man Who Loves Salmon (poesia, 1998)
* The Toughest Indian in the World (narracions, 2000)
* One Stick Song (poesia, 2000)
* Ten Little Indians (narracions, 2003)
* War Dances (narracions i poesia, 2009), traduït al català per Esther Tallada com a Danses de guerra (Ed. de 1984, 2012)
* The Absolutely True Diary of a Part-Time Indian (novel·la, 2007), traduït al català per Yannick Garcia com a Diari del tot verídic d'un indi a mitja jornada (Ed. de 1984, 2014)

## Pel·lícules

* Smoke Signals (guionista, 1999; adaptat de la narració, "This is What It Means to Say Phoenix, Arizona" in Lone Ranger and Tonto)
* The Business of Fancydancing (escriptor i director, 2002)
* 49? (guionista, 2003)

## Referències

* ↑ Pons, Pere Antoni «Penes i alegries dels indígenes americans». Ara, 05-01-2013, p. 47. Arxivat de l'original el 23 de desembre 2014 [Consulta: 22 desembre 2014].
* ↑ Llort, Lluís «Equilibri dramàtic». Cultura (El Punt Avui), 12-12-2014, p. 13.

## Enllaços externs

* Pàgina Oficial Arxivat 2007-09-25 a Wayback Machine.
* Lectura en àudio d'Alexie
* Alexie a l'Acadèmia de Poetes Americans
* Revisió deTen Little Indians
* Entrevista amb Alexie Arxivat 2006-02-02 a Wayback Machine.
# Auditori de la Diputació d'Alacant

L'Auditori de la Diputació d'Alacant (conegut també per les sigles ADDA) és un auditori dedicat a la música clàssica situat a la ciutat d'Alacant, al costat del passeig de Campoamor.
Va ser inaugurat el 2011 i és obra de l'arquitecte Juan Antonio García Solera. Té una superfície total de 28.000 metres quadrats i una altura de 29 metres. El seu director general i artístic és el director d'orquestra Josep Vicent.

## Equipament

Disposa de:
* sala principal de música simfònica amb capacitat per a 1.500 espectadors en l'escenari, dels quals caben fins a 120 músics i 140 veus de cor;
* sala per a orquestra de cambra amb capacitat per 320 localitats;
* quatre sales de proves més dues d'assaig per a orquestra;
* fins a 8 sales per a conferències i exposicions, una d'elles amb un aforament de 240 persones;
* una sala de col·loquis amb 165 localitats;
* diverses sales de reunions i espais per a exposicions.

## Referències

* ↑ «El ADDA convertirá Alicante este verano en una referencia musical europea — Alicante Press» (en castellà). , 12-04-2017 [Consulta: 6 març 2018].
* ↑ Jover, Ana. «Josep Vicent (director artístico de ADDA): «No hay estilos vetados en el ADDA»» (en castellà). Alicanteplaza. [Consulta: 6 març 2018].
* ↑ «Auditorio de la Diputación de Alicante» (en castellà). Josper. Arxivat de l'original el 2020-08-03. [Consulta: 26 abril 2020].
# Antic edifici dels Maristes (Girona)

L'Antic edifici dels Maristes és un edifici del municipi de Girona que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici de planta rectangular i cantoner. Aquest s'estructura a partir de diverses crugies paral·leles. Destaquem com a element més remarcable la façana principal de caràcter historicista, amb elements ornamentals d'inspiració renaixentista. Tots els paràmetres exteriors són arrebossats, així com els elements ornamentals que són d'obra artificial. Es conserva la porta d'accés original, de fusta, i susceptible d'admiració.
L'edifici fou construït per la Congregació dels Germans Maristes que el van destinar a ubicar-hi part de la seva escola.

## Referències

* 1 2 «Antic edifici dels Maristes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 febrer 2015].
# Edifici Econòmiques (UdG)

L'Edifici Econòmiques o Facultat de Ciències Econòmiques i Empresarials és un edifici de Girona que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Forma part del Campus de Montilivi de la Universitat de Girona.

## Descripció

La facultat de ciències econòmiques i empresarials es troba al campus Montilivi, projectat pel mateix arquitecte. El nou immoble interpretava la malla creada per a l'esmentat campus per mitjà d'un pati central perfectament quadrat.
A partir d'aquest pati s'organitzaven totes les circulacions i era a partir d'on anirien ampliant-se els diferents espais de la facultat ja amb una dinàmica més lliure. L'espai per als seminaris i despatxos té un cos propi, de manera que ja es destaca l'especificitat del seu ús en la volumetria. Es crea un pati interior amb un dels costats lliures, ja que els altres dos queden tancats pels aularis.
Com s'ha comentat, el creixement de les edificacions no queda palès al programa, de manera que aporta un toc orgànic al conjunt.

## Referències

* 1 2 3 «Facultat de Ciències Econòmiques i Empresarials». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 26 maig 2020].
# Arròs Badia

L'arròs Badia, Bahia o Padano és una varietat d'arròs de gra mitjà o semilarg. En l'actualitat es conrea poc a València (existint una major producció al Parc natural del Delta de l'Ebre) i està reglamentat pel consell regulador de la Denominació d'origen Arrossos de València. És molt similar en les seues propietats organoléptiques a la varietat sénia.

## Característiques

Es conrea a València (àrea d'influència del Parc Natural de l'Albufera) i Delta de l'Ebre. Posseeix unes proporcions d'amilopectina/amilasa lleugerament diferents que l'arròs Sénia. No obstant això és una varietat d'arròs amb un alt contingut en amilopectina i per esta raó posseeix una gran capacitat per absorbir sabors d'altres aliments, tant carns com marisc. El baix contingut d'amilosa fa que sigui un arròs poc pegalós. Açò permet que l'arròs quede solt i alhora, impregnat d'aromes després de la seua cocció.

## Referències

* ↑ «El departamento del arroz IVIA». IVIA, num. 21. Arxivat de l'original el 2012-07-04. [Consulta: 7 setembre 2015].
* ↑ Dacosta, Quique. «Técnicas culinarias». A: Montgaud Editores. Arroces Contemporáneos. primera, 2005, p. 101-104.
* ↑ Franquet i Bernis, Josep María. Agrónomos de Cataluña. Variedades y mejora del arroz: oryza sativa, L.. 1ª, 2004.
# Josep Anton Chauvell i Larrégola

Josep Anton Chauvell i Larrégola (El Campell, 1956) és un escriptor franjolí.

## Trajectòria

Pagès d'ofici, ha estat alcalde del Campell i president de la comarca de la Llitera, és un dels escriptors importants en llengua catalana a la Franja de Ponent.
Autor de diverses obres, incloent-hi la peça teatral Hereus de la casa cremada (1997). Dins la seva producció literària, sobresurten les seves novel·les i reculls de contes com L’home de França (I Premi Guillem Nicolau, 1986), Bo per a contar (1988), Guardeu-vos de la nit del cel encès (Edicions Tres i Quatre, 1991), La flor del ram (1995) (Pagès Editors, 1995), El temps del color pàl·lid (Pagès Editors, 1998) Terra Verge (2000) i Estimàvem Celentano (2003).
El seu interès per la lingüística i la cultura el va portar a ser membre fundador dels Consells Locals de la Franja i de l'Associació d'Escriptors en Llengua Catalana. Ha estat redactor en cap de la revista Desperta FERRO! i ha col·laborat en altres revistes com Àrnica o Ressò de Ponent.

## Referències

* 1 2 «Josep Anton Chauvell i Larrégola». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 23 abril 2020].
* ↑ «Entrevista a Josep Anton Chauvell». [Consulta: 11 gener 2025].
* ↑ «QUI DEFENSA EL CATALA A LA FRANJA?: Josep Anton Chauvell». [Consulta: 11 gener 2025].