OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Agència Boliviana d'Informació

L'Agència Boliviana d'Informació (ABI) és una agència de notícies de l'Estat Plurinacional de Bolívia. La seva seu principal es troba a La Paz i disposa de corresponsalies a Cochabamba, Santa Cruz de la Sierra, Tarija, Oruro, Sucre i Trinidad.
L'ABI va iniciar les transmissions el 6 de febrer de 1996, a través del sistema de xarxa telemàtica de l'agència Jatha, amb l'enviament de correus electrònics i faxos a diaris, ràdios i canals de televisió. El 1998 va estrenar-se a internet amb el seu propi lloc web.
El 12 de gener del 2021, l'ABI va rellançar la seva imatge corporativa generant canvis no només a nivell gràfic i estètic, sinó també en l'aspecte funcional amb la posada en marxa d'un nou portal web que va prioritzar la modernització del servei informatiu i la generació de continguts multimèdia.

## Referències

* ↑ «Director de ABI dice que existió una confusión en el concepto de rentismo» (en castellà), 13-12-2018. [Consulta: 16 juny 2023].
* ↑ «Europa Press y la Agencia Boliviana de Información (ABI) crean una alianza de colaboración», 18-05-2022. [Consulta: 16 juny 2023].
* ↑ «La Agencia Boliviana de Información cumple Doce años en el servicio informativo de Bolivia» (en castellà), 06-02-2023. [Consulta: 16 juny 2023].
* ↑ «Reportaje de Bolivia está entre 50 en carrera por el Premio Gabo» (en castellà), 16-06-2023. [Consulta: 16 juny 2023].
# Agència Haraoti-Tonk

L'agència d'Haraoti-Tonk fou una entitat administrativa britànica a l'agència de la Rajputana. L'agent britànic tenia autoritat als estats de Bundi (conegut també com a Haraoti) i Tonk, i al principat secundari de Shahpura. El seu territori era dispers, ja que Bundi i Shahpura estaven separats per territoris dependents de Mewar (Udaipur), i Tonk estava format per sis districtes discontinus, tres dels quals es trobaven a l'Índia Central. La capital era a Deoli on hi havia una guarnició anglesa.
La superfície era d'uns 12.500 km², dels quals 2.285 km² estaven situats a l'Índia Central.
El territori central estava travessat del sud-oest al nord-est per la serralada de Bundi que dividia aquest principat en dues parts; quatre passos permetien la comunicació entre els dos costats: un a Bundi (ciutat); un altre a l'est de l'anterior prop de Jaunwas; un tercer entre Ramgarh i Khatgarh a la zona del riu Mej; i el darrer a Lakheri al nord-est. Tonk i Aligarh eren districtes plans; Nimbahera estava creuat per l'esmentada serralada, i els districtes del sud-oest eren un altiplà; les muntanyes Chitor, al nord-est, incloïen el puig més alt de l'agència, amb 613 metres. La part nord i central del districte de Chhabra era oberta i la resta muntanyosa i boscosa. Pirawa i Sironj eren parcialment de turons i una part de la serralada dels Vindhyas travessava de nord a sud Sironj i partia el districte en dues parts, amb l'occidental a uns 550 metres d'altura mitjana.
Els rius principals eren els Banas (amb els afluents Mashi, Sohadra, Gambhir i Berach, aquestos dos darrers als districte de Nimbahera) i el Parbati al districte de Tonk. El riu Chambal formava la frontera meridional i oriental de Bundi, i tenia el riu Mej, del costat de Bundi, com a principal afluent. El Bajen i el Kural eren els afluents principals del Mej.
El clima era moderadament calorós, sec però saludable, i la pluja variable amb una mitjana acceptable i es produïen principalment al juliol i agost; els vents calents es donaven a l'abril i maig i les nits eren comparativament fredes. Els districtes propers a Malwa, gaudien d'un millor clima; les pluges eren moderades

## Història

El nom d'Haraoti que es donava a Bundi volia dir País dels Hara; els hara eren un clan rajput que també dominava Kotah. Fins al 1821 un agent polític va exercir control sobre els estats de Bundi i Kotah amb el nom d'"Agent polític d'Haraoti". Aquest agent va tenir autoritat als dos estats fins al 1876 quan es va nomenar un agent separat per a Kotah. L'agència fou establerta el 1821. Tractats de protectorat s'havien establert amb Tonk (1817) i Bundi (1818). El conflicte del nabab de Tonk amb el thakur de Lawa va suposar la separació d'aquest darrer estat (1867) incorporat a la residència de Jaipur.
# Agència de Dharwar

L'agència de Dharwar fou una entitat de control polític de l'Índia. L'agència estava formada únicament per l'estat de Savanur. Depenia del col·lector del districte de Dharwar que actuava ex officio com a agent polític del governador a Savanur.

## Referències

* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# David Rennie

David Rennie (nascut el 1971) és un periodista britànic. És columnista de The Economist. Actualment és cap de l'oficina de Beijing. És fill de Sir John Rennie, ex 'C' Director del Servei Secret d'Intel·ligència (MI6)
David Rennie va començar la seva carrera a l'Evening Standard, un tabloide de Londres on va treballar des de 1992 fins a 1996. Després va anar a treballar per a The Daily Telegraph també a Londres, abans d'unir-se en corresponsal per a aquest diari, sent enviat a Sydney (1998), Beijing (1998–2002), Washington, DC (2002–2005) i Brussel·les (2005–07). Des del 2006 fins al 2007 també va ser editor col·laborador de The Spectator.
Rennie es va unir a The Economist el 2007, escrivint una columna sobre assumptes de la UE des de Brussel·les, abans de mudar-se a Londres, entre el 2010 i el 2012. Després de la mort de Peter David el 2012, es va mudar a Washington, DC per treballar com fins a 2017. De 2013 a 2018 va ser cap de l'oficina de The Economist a Washington. El 2018 es va mudar a Beijing per assumir un nou lloc com a cap d'oficina de The Economist. Des de finals del 2022, ha estat copresentador (juntament amb Alice Su) del podcast de The Economist ''Drum Tower'' una revisió setmanal de la política, la cultura, la història i la societat xineses.

## Referències

* 1 2 «The Economist's new China column: Chaguan». .
* ↑ «Past Chiefs of SIS». MI6. Arxivat de l'original el 17 November 2011. [Consulta: 13 desembre 2011].
* ↑ «Mr David Rennie - Washington bureau chief and Lexington columnist». , 09-06-2011.
* ↑ «Charlemagne moves town: Goodbye Brussels». , 30-06-2010.
* ↑ «Journalist listing — Mr David Rennie». .
* ↑ «David Rennie». www.worldaffairs.org. Arxivat de l'original el 2020-06-05. [Consulta: 5 juny 2020].
* ↑ «Reporting Europe prize 2010 | UACES/Thomson Reuters». Reporting Europe, 2010. Arxivat de l'original el 2011-08-05.
* ↑ «Peter David». .
* ↑ «Introducing Drum Tower». www.economist.com. [Consulta: 29 març 2023].
# Deborah Estrin

Deborah Estrin (6 de desembre de 1959) és una professora d'informàtica a Cornell Tech. És cofundadora de l'organització sense ànim de lucre Open mHealth.

## Carrera

Estrin era professora d'informàtica i directora fundadora del Center for Embedded Networked Sensing (CENS) de la Universitat de Califòrnia.
L'any 2003, la Popular Science la va nomenar una de les seves "Brilliant 10" d'aquell any.
Al 2007, Estrin va ser elegida sòcia de l'Acadèmia Americana de les Arts i les Ciències i l'any 2009 va ser inclosa en l'Acadèmia Nacional d'Enginyeria. És sòcia de l'Association for Computing Machinery i de l'IEEE.
Deborah Estrin va rebre el grau d'honoris causa de l'ÉPFL el 2008 durant la cerimònia mestra. També va rebre un grau honorari de doctorat de la Universitat de Uppsala, Suècia en 2011.
Al 2012, Cornell Tech va anunciar que Estrin seria la primera acadèmica contractada per al campus d'alta tecnologia a Nova York.
És filla de Gerald Estrin, també professor d'informàtica de la UCLA, i de Thelma Estrin, enginyera i científica informàtica també de la UCLA. És la germana de Judith Estrin.

## Premis

* 2011: Doctora Honoris causa per la Universitat d'Uppsala, a Suècia
* 2009: Acadèmia Nacional d'Enginyeria
* 2008: Doctora Honoris causa a l'École Polytechnique Féderale de Lausanne
* 1987: premi d'investigadors joves de la Fundació Nacional de Ciència dels Estats Units.

## Referències

* ↑ «PopSci's 2nd Annual Brilliant 10». popsci.com.
* ↑ «Deborah Estrin». Cornell Tech.
* ↑ «Direction - EPFL». direction.epfl.ch. Arxivat de l'original el 24 de septiembre de 2008. [Consulta: 13 octubre 2008].
* ↑ Networks, Uppsala Center for Wireless Sensor. «WISENET». www.wisenet.uu.se, 06-09-2006. Arxivat de l'original el 2016-03-05. [Consulta: 6 maig 2020].
* ↑ «Deborah Estrin is first NYC tech campus faculty member - Cornell Chronicle». www.news.cornell.edu.

## Enllaços externs

* Open mHealth
* Biografia de Deborah Estrin
* Publicacions
# Santa Maria de Breda

Santa Maria de Breda és una antiga església parroquial situada a la plaça de la Vila de Breda (Selva), reconvertida en seu de l'Ajuntament i del Museu Municipal Josep Aragay. Està inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Història i descripció

La primitiva església romànica, de la qual no queda res, va ser construïda entre el 870 i el 1038. El 1162, Guillem, bisbe de Girona, confirmà el lligam amb el monestir de Sant Salvador, el qual comportà algunes disputes entre monjos i rectors. En aquest segle es construí un nou temple d'una nau amb volta apuntada i un absis semicircular, la volta de la qual, d'un quart d'esfera, conserva vestigis de pintures murals romàniques. A l'exterior, l'absis està decorat amb un fris d'arcuacions cegues llombardes. En reformes posteriors se li van afegir dues capelles laterals amb volta de creueria, que formen un transsepte.
Adossat al costat de migdia del temple hi ha el campanar vuitavat, començat a construir el 1790 gràcies al rector Agustí i Coll, ja que l'original estava en molt mal estat de conservació. Està format per dos cossos, amb obertures d'arc apuntat. Hi ha dues campanes: la petita, que dona els quarts, data del 1771, i la gran, del 1631. La sagristia, també del segle xviii, fou enderrocada el 1961 en una reforma.
Arran de la Desamortització de Mendizabal (1836), l'església passà a ser la seu de l'ajuntament del poble i s'hi afegiren dos pisos sobre la nau, de manera que a hores d'ara consta de planta baixa i dos pisos. Al centre de la façana principal hi ha la porta d'entrada d'arc rebaixat, i a sobre, un balcó al primer pis. Al segon pis, dos grans finestrals que continuen a la façana lateral esquerra.
El temple també va servir d'escola, seu d'una entitat bancària i el 1974, la zona del presbiteri va ser habilitada com a seu del Museu Municipal Josep Aragay.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 «Església de Santa Maria de Breda». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.

## Bibliografia

* Pladevall, Antoni. Guies Catalunya Romànica, La Selva. Barcelona: Pòrtic, 2000. ISBN 84-7306-637-5.
# Divers droite

L'etiqueta Divers droite (Diversa Dreta, DVD) representa, a França, una tendència política sota el nom de la qual s'integren els candidats independents que representen la dreta però que no són membres de cap partit.
La qualificació «Sense etiqueta» ja no és admesa als arxius del Ministeri de l'Interior de França des de 2001, on nombrosos candidats i llistes es presenten com a «sans étiquette» i són classificats com DVD «divers droite» o DVG «divers gauche» segons la seva tendència política.

## Referències

* ↑ «Web del Senat francès». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 19 novembre 2008].
# Partit Obrer Francès

El Partit Obrer Francès (POF) (en francès: Parti Ouvrier Français, POF) fou el primer partit socialista marxista de França. Es fundà al Congrés obrer de Marsella de 1879. Significà la primera expressió política del marxisme francès, en la seva versió més mecanicista, que era la que forjà el seu principal dirigent, Jules Guesde.
El 1882 al Congrés de Saint-Étienne la branca socialista reformista del partit, encapçalada per Paul Brousse s'escindí i formà el Parti Ouvrier Socialiste Révolutionnaire (POSR), de caràcter reformista, que participava de la construcció de l'Estat liberal burgès.
El 1901 el POF es fusionà amb altres forces socialistes (com el POSR de Paul Brousse) per formar el Partit Socialista de França; d'ideologia gesdista.
El 1905, el Partit Socialista de França i el Partit Socialista Francès de Jean Jaurès es fusionaren per formar la Section Française de l'Internationale Ouvrière (SFIO).

## Vegeu també

* Socialisme marxista
* Socialisme reformista
# Partit Obrer Socialista Revolucionari

El Partit Obrer Socialista Revolucionari (POSR) (en francès: Parti Ouvrier Socialiste Révolutionnaire, POSR) fou un partit reformista francès fundat el 1882 d'una escissió del Partit Obrer Francès. Un dels líders més carismàtic del partit fou Paul Brousse.
Dins el POSR el sindicat i el partit eren la mateixa entitat i no se separaren. En tant que socialisme reformista col·laborà amb l'Estat liberal burgès i emprengué reformes reals del sistema per a la millora immediata de les condicions del Proletariat francès.
La base del POSR era el socialisme de base municipalista i actuava dins els municipis per crear-hi estructures de nova societat.
El 1902 s'uní amb el Partit Obrer Francès de Jules Guesde per formar el Partit Socialista de França. Abans, el POSR havia patit l'escissió dels allemanistes de Jean Allemane.

## Vegeu també

* Socialisme reformista
* Socialisme marxista
# Comité Revolucionari Central (França)

El Comité Revolucionari Central (CRC), en francès Comité révolutionnaire central, és un antic partit polític socialista, de tendència blanquista, que fou actiu a França entre 1881 i 1898. Posteriorment es va anar fusionant amb altres partits socialistes per a formar finalment el SFIO, precursor de l'actual Partit Socialista (PS) francès.

## Història

El CRC va ser creat per Édouard Vaillant l'any de la mort de Louis Auguste Blanqui (1805-1881), amb la idea de continuar el seu combat. Evidentment, la ideologia que defensa és blanquista: socialista de base, presenta a més un notable activisme revolucionari, defensa de la conspiració (veure blanquisme) per a aconseguir el bé comú, ateisme i patriotisme (sentiment de pertinença a una regió) en referència al jacobinisme (centralisme) de la Revolució Francesa.
L'any 1888 es produeix l'"escissió boulangista". Es tracta de l'escissió del partit entre els militants que es queden i un gran nombre d'altres militants que encapçalats pel General Georges Boulanger deixen el partit i s'agrupen en una formació que anomenen Comité Central Socialista Revolucionari (CCSR). Els boulangistes, al contrari dels que es van quedar, trobaven que el nacionalisme jacobin era compatible i a més una via possible envers el socialisme.
Després de l'escissió boulangista, Vaillant recentra el CRC a l'acció sindical i la idea de la vaga general, prioritats que, junt amb l'antimilitarisme, eren defensades també pel POSR de Jean Allemane, tot i que en aquest segon partit començava a sorgir un altre corrent, encapçalat per Lucien Herr, que considerava que la prioritat devia ser l'educació del poble.
D'aquesta manera, el 1896 Vaillant va aconseguir atraure un grup d'escons i responsables del POSR cap al CRC, que el 1897 es van agrupar com a Aliança Comunista Revolucionària (ACR) i que aparentement es van mantenir de manera autònoma dins del CRC.
Amb el suport de l'ACR, el CRC esdevé la segona força política socialista de França, per darrere del marxista POF.
L'any 1898 el CRC canvia el seu nom pel de Partit Socialista Revolucionari (PSR).
# L'home del braç d'or

L'home del braç d'or (títol original en anglès The Man with the Golden Arm) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Otto Preminger i estrenada l'any 1955. Està doblada al català.

## Argument

Frankie Machine surt de la presó havent aconseguit deixar l'heroïna. Quan torna a casa seva, ha de lluitar per poder trobar un mitjà de guanyar-se la vida i evitar tornar a caure en la droga i el joc. Vol començar una nova vida i dedicar-se a la seva gran passió: la música. Però Frankie compta amb un obstacle gairebé insalvable.

## Repartiment

* Frank Sinatra: Frankie Machine
* Eleanor Parker: Zosh
* Kim Novak: Molly
* Arnold Stang: Sparrow
* Darren McGavin: Louie Fomorowski
* Robert Strauss: Zero Schwiefka
* John Conte: Drunky John
* Doro Merande: Vi
* George E. Stone: Sam Markette
* George Mathews: Williams
* Leonid Kinskey: Dominowski
* Emile Meyer: Detectiu Bednar

## Premis i nominacions
### Nominacions

* 1956: Oscar al millor actor per Frank Sinatra
* 1956: Oscar a la millor direcció artística per Joseph C. Wright i Darrell Silvera
* 1956: Oscar a la millor banda sonora per Elmer Bernstein
* 1957: BAFTA a la millor pel·lícula
* 1957: BAFTA al millor actor estranger per Frank Sinatra

## Referències

* ↑ «Joc de tres». esadir.cat. [Consulta: 26 març 2024].
* ↑ «The Man with the Golden Arm». The New York Times.
# High Art

High Art és una pel·lícula independent estatunidenca de 1998 dirigida per Lisa Cholodenko i protagonitzada per Ally Sheedy i Radha Mitchell. Va guanyar diversos premis, entre els quals el GLAAD Media Award i el Waldo Salt al millor guió al Festival de Cinema de Sundance.
Les fotografies de Lucy Berliner (Ally Sheedy) que apareixen a la pel·lícula estan basades en l'obra de Nan Goldin, i van ser fetes per Jojo Whilden.

## Argument

Sydney, o "Syd" (Radha Mitchell) és una dona de 24 anys que té la seva vida molt organitzada. Viu amb el seu xicot de fa temps, James (Gabriel Mann), treballa intentant fer-se un lloc a la ben considerada revista de fotografia artística Frame, i els seus desitjos i frustracions semblen típics i gestionables. Però quan apareix una esquerda en el seu sostre que provoca una fuita d'aigua i Syd es troba trucant a la porta de la seva veïna de dalt, aquesta sobtada trobada casual la porta per un nou camí.
La seva veïna és aquesta apertura de porta a un món desconegut per a Syd: Lucy Berliner (Ally Sheedy), una cèlebre fotògrafa, encantadora, evasiva, i curiosament retirada. Lucy té 40 anys i viu amb Greta (Patricia Clarkson), la seva xicota alemanya addicta a l'heroïna, que fa temps va ser una glamurosa actriu. Syd queda fascinada per Lucy i se sent arrossegada cap al centre de la vida estranyament atractiva de Lucy.
Syd esmenta Lucy als seus caps (sense adonar-se que és famosa) però es mostren indiferents fins que s'adonen exactament qui és Lucy. En un dinar, Lucy accepta treballar per la revista sempre que Syd sigui la seva editora. Aviat neix una relació laboral entre elles i també un incipient projecte que promet ser una segona oportunitat per a la carrera de Lucy. Però com la col·laboració entre Syd i Lucy les apropa cada cop més, la seva relació laboral es torna sexual i de sobte les línies que separen l'amor i la professionalitat es difuminen. A mesura que Syd va descobrint lentament les veritats més fosques de la vida al límit de Lucy, es veu forçada a afrontar la seva pròpia ànsia de reconeixement i les incertes recompenses de l'estima pública.

## Repartiment

* Ally Sheedy: Lucy Berliner
* Radha Mitchell: Syd, assistent d'edició a Frame
* Gabriel Mann: James, el xicot de Syd
* Charis Michelsen: Debby
* David Thornton: Harry, editor a Frame i cap de Syd
* Anh Duong: Dominique, editor en cap de Frame
* Patricia Clarkson: Greta, actriu alemanya i xicota de Lucy
* Helen Mendes: White Hawk
* Bill Sage: Arnie
* Tammy Grimes: Vera, mare de Lucy
* Cindra Feuer: Delia
* Anthony Ruivivar: Xanderr
* Elaine Tse: Zoe
* Rudolf Martin: Dieter
* Laura Ekstrand: cambrera

## Referències

* ↑ 1999. GLAAD was there Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ High Art a The New York Times (anglès)
* ↑ «Cold Dish of Careerism». Metroactive Movies, 18-06-1998. (anglès)

## Enllaços externs

* High Art - Lloc web oficial
* Crítica de la pel·lícula per Roger Ebert (anglès)
* Crítica de la pel·lícula a The New York Times (anglès)
* Crítica de la pel·lícula a CNN (anglès)
# Aimar Olaizola Apezetxea

Aimar Olaizola Apezetxea (Goizueta, 13 de novembre de 1979), conegut com a Olaizola II, és un jugador professional de pilota basca a mà, en la posició de davanter, en nòmina de l'empresa Asegarce. Va debutar l'any 1998 al frontó de Jaian Jai de Lekunberri. El "Segon" del seu malnom és degut al fet que és el germà petit d'Asier Olaizola un altre pelotari de la mateixa empresa.
El gran palmarès aconseguit fa que sigui un dels quatre únics pelotaris en aconseguir les tres "Txapelas" (Màxim guardó en aquesta disciplina), en les màximes competicions professionals: Campionat manomanista, Campionat d'Espanya de parella mà, i el campionat d'Euskadi del Quatre i Mig. Els seus triomfs fan que hagi superat el gran Retegi II amb sis títols. Els altres pelotaris en aconseguir tres Txapelas són: Julián Retegi, Fernando Arretxe i Juan Martínez de Irujo

## Any: 2010

En aquest any, Olaizola no va poder disputar els campionats, perquè en el primer partit del campionat manomanista del 2010, el 24 d'abril, va patir una greu lesió, al trencar-se el lligament creuat anterior del seu genoll dret, fel que el va fer passar per quiròfan i no va reaparèixer fins 6 mesos després.

## Palmarès

* Campió del Manomanista: 2005, 2007, 2012 i 2013
** Subcampió del Manomanista: 2003, 2006, 2009 i 2011.
* Campió del Quatre i Mig: 2002, 2004, 2005, 2008, 2012 i 2013
* Campió per parelles: 2008i 2011
** Subcampió per parelles: 2003, 2006 i 2009.
* Campió del I Torneig Nitro Ciutat de Barcelona juntament amb Beroiz

## Referències

* ↑ La Rioja (09-11-10): Aimar Olaizola reapareixerà el dissabte en el Labrit
* ↑ «Cumplen el pronóstico». El Mundo Deportivo, 02-10-2011, pàg. 38.