OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gran Premi dels Estats Units del 2005

Resultats del Gran Premi dels Estats Units de Fórmula 1 de la temporada 2005, disputat al circuit de Indianàpolis el 19 de juny del 2005.

## Resultats de la cursa

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retir. | Pos. de sort. | Punts |
| 1 | 1 | Michael Schumacher | Ferrari | 73 | 1h 29' 43. 181 | 5 | 10 |
| 2 | 2 | Rubens Barrichello | Ferrari | 73 | + 1.5 s | 7 | 8 |
| 3 | 18 | Tiago Monteiro | Jordan - Toyota | 72 | + 1 Volta | 17 | 6 |
| 4 | 19 | Narain Karthikeyan | Jordan - Toyota | 72 | + 1 Volta | 19 | 5 |
| 5 | 21 | Christijan Albers | Minardi - Cosworth | 71 | + 2 Voltes | 18 | 4 |
| 6 | 20 | Patrick Friesacher | Minardi - Cosworth | 71 | + 2 Voltes | 20 | 3 |
| NVS | 16 | Jarno Trulli | Toyota | 0 | Retirat | 1 | |
| NVS | 9 | Kimi Räikkönen | McLaren - Mercedes | 0 | Retirat | 2 | |
| NVS | 3 | Jenson Button | BAR - Honda | 0 | Retirat | 3 | |
| NVS | 6 | Giancarlo Fisichella | Renault | 0 | Retirat | 4 | |
| NVS | 5 | Fernando Alonso | Renault | 0 | Retirat | 6 | |
| NVS | 4 | Takuma Sato | BAR - Honda | 0 | Retirat | 8 | |
| NVS | 7 | Mark Webber | Williams - BMW | 0 | Retirat | 9 | |
| NVS | 12 | Felipe Massa | Sauber - Petronas | 0 | Retirat | 10 | |
| NVS | 10 | Juan Pablo Montoya | McLaren - Mercedes | 0 | Retirat | 11 | |
| NVS | 11 | Jacques Villeneuve | Sauber - Petronas | 0 | Retirat | 12 | |
| NVS | 17 | Ricardo Zonta | Toyota | 0 | Retirat | 13 | |
| NVS | 15 | Christian Klien | Red Bull - Cosworth | 0 | Retirat | 14 | |
| NVS | 8 | Nick Heidfeld | Williams - BMW | 0 | Retirat | 15 | |
| NVS | 14 | David Coulthard | Red Bull - Cosworth | 0 | Retirat | 16 | |

## Altres

* Pole: Jarno Trulli 1' 10. 625
* Volta ràpida: Michael Schumacher 1' 11. 497 (a la volta 48)
* Es van retirar per seguretat tots els monoplaces que corrien amb neumàtics Michelin.

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2008-06-10. [Consulta: 10 octubre 2010].
# Gnathonemus

Gnathonemus (del grec gnathos, mandíbula; nema, filament) és un gènere de peix elefant africà de la família Mormyridae, endèmic d'Angola, Congo, Burundi, Kenya, Tanzània, Camerun, Nigèria i Zàmbia.

## Morfologia

D'acord amb la seva morfologia, es pot agrupar dins del grup de «peixos elefant», junt amb el Campylomormyrus i el Mormyrus, que posseeixen una extensió particularment prominent en la boca i per això popularment se'ls anomena «peixos de nas d'elefant»; aquesta extensió usualment consisteix en un allargament carnós flexible unit a la mandíbula inferior i que està equipada amb sensors de tacte i probablement de gust.

## Estat de conservació

D'acord amb la UICN, el seu estat de conservació es pot catalogar-se en la categoria de «risc mínim» (LC o LR/lc) per a totes les seves espècies, excepte pel Gnathonemus barbatus que presenta «Dades insuficients (DD)».

## Taxonomia

* Gnathonemus barbatus (Poll, 1967).
* Gnathonemus echidnorhynchus (Pellegrin, 1924).
* Gnathonemus longibarbis (Hilgendorf, 1888).
* Gnathonemus petersii (Günther, 1862). (Peix nas d'elefant de Peters o peix elefant)

## Filogènia

| Mormyroidea | Mormyridae  Mormyrinae  Campylomormyrus Gnathonemus Genyomyrus Marcusenius Hyperopisus Brevimyrus Hippopotamyrus Pollimyrus Stomatorhinus Boulengeromyrus Ivindomyrus Paramormyrops Mormyrus Brienomyrus Isichthys  Mormyrops Myomyrus  Petrocephalinae  Petrocephalus  Gymnarchidae |

## Referències

* ↑ «Species of the Genus Gnathonemus of the Kingdom of Animalia» (en inglè). The British Database of World Flora and Fauna. Arxivat de l'original el 2015-05-30. [Consulta: 30 maig 2015].
* 1 2 IUCN. Gnathonemus barbatus
* 1 2 IUCN. Gnathonemus echidnorhynchus
* 1 2 IUCN. Gnathonemus longibarbis
* 1 2 IUCN. Gnathonemus petersii
* ↑ Suyehiro, 1942.

## Bibliografia

* Suyehiro, Y. A study on the digestive system and feeding habits of fish (en anglès). 1. Japanese Journal of Zoology, 1942, p. 1-305.
# Everard des Barres

Evrard des Barrès (Meaux, 1113 — Abadia de Claravall, 1174) també conegut com a Everard von Barres o Eberhard De Bären, fou el tercer gran mestre dels templers i governa l'ordre des de març de 1147 al 1151. Quan el gener de 1147 mor el Gran Mestre Robert de Craon, és un dels principals dignataris de l'Orde del Temple, ja que Evrard porta el títol de preceptor de França. Tot just designat, ha d'intervenir militarment al capdavant dels seus templers per salvar el rei de França Lluís VII, que dirigint la Segona Croada, es troba en situació compromesa en els congosts de Pisídia.
Segons el cronista Odon de Deuil, Evrard des Barrès és un home molt religiós, eminentment respectable i que té els valors d'un cavaller, valent i enèrgic. La seva influència sobre Lluís VII sembla haver estat molt important. Quan la Croada s'acaba, pel fracàs davant Damasc, Lluís VII torna a França seguit per Evrard, el qual li presta una considerable quantitat de diners. És un precedent que establirà escola. Això no obstant, el gran mestre abandona les seves tropes, les quals triomfen defensant Jerusalem contra un raid de tropes turques (cap a 1149/1150).
A la seva tornada, Evrard des Barrès abraça la vida monàstica a Claravall i abdica el 1151 tot i les pressions dels templers perquè continuï en el càrrec. Mor el 1174. El succeeix Bernat de Tremelay.

## Referències

* ↑ Plantilla:Ref-Demurger-Templiers, p. 611
| Precedit per: Robert de Craon | Gran Mestre 1147 - 1151 | Succeït per: Bernat de Tremelay |
# Fontaine-Valmont

Fontaine-Valmont (en való Fontinne-Våmont) és un antic municipi de Bèlgica a la Província d'Hainaut que el 1977 es va fusionar amb Merbes-le-Château.
El nucli es troba al Sambre canalitzat i té una parada de la línia ferroviària 130A de la NMBS de Charleroi a Jeumont (França).

## Història

El poble va desenvolupar-se al marge dret del riu Sambre prop de la confluència amb el Ruisseau de la Fontaine Claus. S'ha excavat un centre termal romana del segle i, del qual queden restes de dos hipocaustos, un aqüeducte i una palestra. La fotografia aèria va indicar un seti destinat a assemblees temporànies de l'era gal·loromana sense que van trobar-se habitacions permanents.
A l'edat mitjana era feu de l'abadia de Lobbes des del segle ix que el 1171 va esdevenir una senyoria de l'abadia d'Aulne dins del principat de Lieja fins a la revolució francesa. S'hi troben unes masies abacials força bé conservades. El 1815 passà al Regne Unit dels Països Baixos i el 1830 a Bèlgica.

## Economia

Avui, com antany, l'activitat principal del poble és l'agricultura, del qual testimoniegen les masies abacials. Només queden unes petits empreses de serveis locals i un taller de pedra. A poc a poc el turisme rural es desenvolupa a l'entorn del sender per a vianants al marge del Sambre com a eix central. Hi ha un càmping.

## Llocs d'interès

* El seti de les excavacions dels banys romans
* El castell Durot, també anomenat castell de la Roquette
* La masia Dansonspenne

## Bibliografia i referències

* Germaine FAIDER-FEYTMANS, «Les Castellains à Fontaine-Valmont», in "La Belgique de César à Clovis", a Les Dossiers d'archéologie, nº 21, març-abril de 1977.
* Coordonnées de la Commune de Merbes-le-Château Arxivat 2012-05-22 a Wayback Machine. al web de l'associació dels municipis de Valònia.
* ↑ Cercle Pierre Wins: Labuissière Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* ↑ Château de La Roquette Arxivat 2004-09-11 a Wayback Machine. al web Les Châteaux du Hainaut, consulta l'1 de maig de 2012
             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Fontaine-Valmont
# Josep Climent de Baviera

Josep Climent de Baviera (5 de desembre de 1671 a Múnic – 12 de novembre de 1723 a Ratisbona) era bisbe de Ratisbona, príncep-bisbe de Freising, del principat de Lieja i de Hildesheim i príncep-elector de Colònia.
Josep Climent era el tercer fill de Ferran I Maria de Baviera i d'Enriqueta Adelaida de Savoia i el frare del governador general de les Disset Províncies. A l'edat de dotze anys va esdevenir coadjutor del seu oncle Albert Sigismond de Baviera al bisbat de Ratisbona i un any més tard a Freising. Va succedir-lo a la seva mort a 1685. Contra la voluntat del capítol de Colònia, el papa Innocenci XI i l'emperador Leopold I van promoure'l príncep-elector i arquebisbe de Colònia el 1688, a l'inici de la guerra dels Nou Anys. Només el 1706 va esdevenir sacerdot, sota la pressió del papa. En exili a França, va continuar una vida de fast i d'amistances tot i ser un devot pels altres en sostenir la contrareforma.
A trenc d'alba de la guerra de successió va aliar-se al Lluís XIV, contra el seu sobirà l'emperador. Al juny de 1701, deixa entrar les tropes francesos al principat de Lieja. El 1702, va ser bandejat i va haver de fugir cap a Lilla i després a Valenciennes quand l'exèrcit dels aliats s'apropa de Lieja que va capitular el 14 d'octubre de 1702. L'emperador nominar un governador, Felip Lluís von Sinzendorff und Thanhausen. El poder de Josep Climent serà restaurat després de la pau de Rastatt el 1714.
Durant el seu regne va crear el Collegium Medicorum Leodiensium (Trad.: Col·legi dels metges liegeses) i va reconstuir, entre d'altres, la casa de la vila de Lieja (1714-1718) al frontó del qual s'ha posat el seu escut d'armes. A Bonn va construir el castell Poppelsdorf.

## Enllaços externs

* Llista dels bisbes de Tongeren, Maastricht i Lieja
* Gravat de Josep Climent de Baviera Arxivat 2008-02-21 a Wayback Machine.
# Gran Premi de Bèlgica del 1953

Resultats del Gran Premi de Bèlgica de Fórmula 1 disputat la temporada de la temporada 1953 al circuit de Spa Francorchamps el 21 de juny del 1953.

## Resultats

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 10 | Alberto Ascari | Ferrari | 36 | 2h 48' 30. 3 | 2 | 8 |
| 2 | 8 | Luigi Villoresi | Ferrari | 36 | + 2' 48.2 min. | 5 | 6 |
| 3 | 28 | Onofre Marimon | Maserati | 35 | + 1 Volta | 16 | 4 |
| 4 | 30 | Toulo de Graffenried | Maserati | 35 | + 1 Volta | 9 | 3 |
| 5 | 18 | Maurice Trintignant | Gordini | 35 | + 1 Volta | 8 | 2 |
| 6 | 14 | Mike Hawthorn | Ferrari | 35 | + 1 Volta | 7 | |
| 7 | 20 | Harry Schell | Gordini | 33 | + 3 Voltes | 12 | |
| 8 | 32 | Louis Rosier | Ferrari | 33 | + 3 Voltes | 13 | |
| 9 | 38 | Fred Wacker | Gordini | 32 | + 4 Voltes | 15 | |
| 10 | 24 | Paul Frere | HWM - Alta | 30 | + 6 Voltes | 11 | |
| 11 | 40 | André Pilette | Connaught - Lea-Francis | 29 | + 7 Voltes | 18 | |
| Ret | 6 | Johnny Claes Juan Manuel Fangio | Maserati | 35 | Accident | 10 | |
| Ret | 22 | Lance Macklin | HWM - Alta | 19 | Motor | 17 | |
| Ret | 12 | Nino Farina | Ferrari | 16 | Motor | 4 | |
| Ret | 4 | Juan Manuel Fangio | Maserati | 13 | Motor | 1 | |
| Ret | 2 | José Froilán González | Maserati | 11 | Accelerador | 3 | 1 |
| Ret | 16 | Jean Behra | Gordini | 9 | Motor | 14 | |
| Ret | 26 | Peter Collins | HWM - Alta | 4 | Embragatge | 16 | |
| Ret | 34 | Georges Berger | Simca - Gordini - Gordini | 3 | Motor | 20 | |
| Ret | 36 | Arthur Legat | Veritas | 0 | Transmissió | 19 | |

## Altres

* Pole: Juan Manuel Fangio 4' 30. 0
* Volta ràpida: José Froilán González 4' 34. 0 (a la volta 2)
* Cotxe compartit: Nº6 Claes (13 Voltes) i Fangio (22 Voltes)

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2015-01-18. [Consulta: 24 maig 2010].
# Rubiol de sang jaspiat

El rubiol de sang jaspiat (Agaricus impudicus) és un rubiol del grup dels rubiols de sang que es caracteritza per tenir la zona central del barret de bru grisenc a bru fosc.

## Referències

* ↑ Gràcia, Enric. La Clau dels Bolets: Identifica'ls de la mà d'Enric Gràcia, Vol. II. El Papiol: efadós, 2022.
* ↑ Læssøe, Thomas; Petersen, Jens H. Fungi of Temperate Europe. Princeton: Princeton University Press, 2019. ISBN 9780691180373.
* Descripció i bibliografia d'aquest bolet. (castellà)
# Grup de Guayaquil

El Grup de Guayaquil (en castellà Grupo de Guayaquil) fou un col·lectiu d'escriptors equatorians del segle xx, seguidors del realisme social, que elaboraren una literatura profundament social i tractaven temes del folclor, la mitologia i la història de la costa equatoriana. El grup estava format pels escriptors José de la Cuadra, Enrique Gil Gilbert, Joaquín Gallegos Lara, Demetrio Aguilera Malta i Alfredo Pareja Diezcanseco.
El grup va néixer durant la dècada de 1930, quan Demetrio Aguilera Malta, Joaquín Gallegos Lara i Enrique Gil Gilbert van publicar el recull de contes Los que se van, on descrivien les condicions de vida dels montubios (els mestissos de la costa equatoriana), els indígenes i els obrers i van iniciar un nou estil de narrativa equatoriana.
Dins de la producció literària del grup destaquen també contes com La tigra, que va ser portada al cinema o Las cruces sobre el agua, que s'endinsa en els fets de la massacre de Guayaquil.

## Referències

* ↑ «El Grupo de Guayaquil y su huella.». Diario El Comercio. Grupo El Comercio, 08-07-2010. [Consulta: 13 juny 2016].
# Força Expedicionària Italiana

Durant la Primera Guerra Mundial, la Força Expedicionària Italiana (Cos Expedicionari Italià, o en anglès Italian Expeditionary Force, IEF) era una força militar franco-britànica conjunta enviada a Itàlia a l'octubre de 1917.
Després de la batalla de Caporetto (del 24 d'octubre fins al 19 de novembre de 1917), el front italià es va ensorrar. Per a tal d'assegurar que això no conduís a Itàlia a retirar-se de la guerra, els Aliats van organitzar el cos expedicionari italià per reforçar els italians. Tot i que la batalla encara es desenvolupava, el general Luigi Cadorna va invoca l'acord aconseguit en la Conferència de Chantilly de desembre de 1915. Allà, els Aliats havien acordat que si algun dels aliats estigués sota amenaça, els altres aliats el recolzarien. Les primeres tropes franceses van arribar el 27 d'octubre de 1917. Les primeres tropes britàniques els van seguir pocs dies després.
LA IEF estava formada principalment pel 10è Exèrcit Francès, amb l'addició del 12è Cos d'Exèrcit francès. Es van estacionar al voltant de Verona.
La Força Expedicionària Britànica en Itàlia, BEF (I), va quedar sota el comandament del general Herbert Plumer. Les principals unitats de la BEF (I) en les 23a, 41a, 7a, 48a i 5a divisions. No obstant això, la 5a Divisió va tornar a França l'1 de març de 1918, seguida de la 41a Divisió a l'abril.

## Referències

* ↑ Craig Johnson, Robert. «After Caporetto: William Barker & the Italian Expeditionary Force». Rocky Mountain Chapter, IPMS/USA. Arxivat de l'original el 2013-04-13. [Consulta: 6 octubre 2016]. (anglès)
* ↑ Duffy, Michael. «The 2nd Inter-Allied Conference at Chantilly, 6 December 1915». [Consulta: 6 octubre 2016]. (anglès)
* ↑ McKay, Frances. «Touring the Italian Front, 1917-1919». [Consulta: 6 octubre 2016]. (anglès)
* ↑ «WWI Background & Ops -23 (Brit) Div». Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 6 octubre 2016]. (anglès)
# Gran Premi de Bèlgica del 1964

Resultats del Gran Premi de Bèlgica de Fórmula 1 disputat la temporada 1964 al circuit de Spa Francorchamps el 14 de juny del 1964.

## Resultats

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps / Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 23 | Jim Clark | Lotus - Climax | 32 | 2h 06' 40. 5 | 6 | 9 |
| 2 | 20 | Bruce McLaren | Cooper - Climax | 32 | + 3.4 s | 7 | 6 |
| 3 | 14 | Jack Brabham | Brabham - Climax | 32 | + 48.1 s | 3 | 4 |
| 4 | 2 | Richie Ginther | BRM | 32 | + 1' 58.6 min. | 8 | 3 |
| 5 | 1 | Graham Hill | BRM | 31 | Bomba del combustible | 2 | 2 |
| 6 | 15 | Dan Gurney | Brabham - Climax | 31 | Sense combustible | 1 | 1 |
| 7 | 4 | Trevor Taylor | BRP - BRM | 31 | + 1 Volta | 12 | |
| 8 | 6 | Giancarlo Baghetti | BRM | 31 | + 1 Volta | 17 | |
| 9 | 24 | Peter Arundell | Lotus - Climax | 28 | Sobreescalfament | 4 | |
| 10 | 3 | Innes Ireland | BRP - BRM | 28 | + 4 Voltes | 16 | |
| DSQ | 29 | Peter Revson | Lotus - Climax | 28 | Desqualificat | 10 | |
| Ret | 17 | Jo Siffert | Brabham - Climax | 14 | Motor | 13 | |
| Ret | 21 | Phil Hill | Cooper - Climax | 13 | Motor | 15 | |
| Ret | 11 | Lorenzo Bandini | Ferrari | 12 | Motor | 9 | |
| Ret | 28 | Andre Pilette | Scirocco - Climax | 11 | Motor | 20 | |
| Ret | 16 | Jo Bonnier | Brabham - Climax | 8 | Desconegut | 14 | |
| Ret | 10 | John Surtees | Ferrari | 4 | Motor | 11 | |
| Ret | 27 | Chris Amon | Lotus - BRM | 3 | Motor | 5 | |

## Altres

* Pole: Dan Gurney 3' 50. 9
* Volta ràpida: Dan Gurney 3' 49. 2 (a la volta 27)

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2008-01-25. [Consulta: 16 juny 2010].
# Lena Baker

Lena Baker (Cuthbert, 8 de juny de 1901 - Reidsville, 5 de març de 1945) va ser una criada afroamericana de la població estatunidenca de Cuthbert (Geòrgia)), que va ser condemnada per assassinat capital d'un home blanc, Ernest Knight. Va ser executada per l'estat de Geòrgia el 1945. Baker va ser l'única dona a Geòrgia executada per electrocució.
L'assassinat i l'execució es van produir durant un període de dècades de supressió estatal dels drets civils dels ciutadans negres a Geòrgia, dominada pels blancs. L'estat havia desautoritzat els negres des de principis de segle i els va imposar la segregació racial legal i l'estatus de segona classe. Durant el judici, un diari local va informar que Baker era retinguda per Knight com a "dona esclava" i que el va disparar en defensa pròpia durant una lluita.
El 2005, seixanta anys després de la seva execució, l'estat de Geòrgia va concedir a Baker un indult total i incondicional. Es va publicar una biografia sobre Baker el 2001 i es va adaptar per al llargmetratge The Lena Baker Story (2008), que explica els esdeveniments de la seva vida, judici i execució.

## Referències

* ↑ «In Honor of Lena Baker (Posthumously)» (en anglès). Congressman Sanford Bishop, 03-01-2011 [Consulta: 20 octubre 2017]. Arxivat 31 August 2019$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.
* ↑ Younge, Gary. «Pardon for maid executed in 1945». The Guardian, 17-08-2005. [Consulta: 10 desembre 2008].
* ↑ Lohr, Kathy. «Ga. Woman Pardoned 60 Years After Her Execution». National Public Radio. [Consulta: 10 desembre 2008].
* ↑ Guest Commentary: Lela Bond Phillips, "The Lena Baker Story: Execution in a small town", The Black Commentator, May 2003, accessed June 24, 2016

## Bibliografia addicional

* Phillips, Lela Bond. The Lena Baker Story. Atlanta: Wings Publishers, 2001. ISBN 9781930897076. OCLC 48190560.
# Micena d'escorces

La micena d'escorces (Mycena meliigena) és una micena de colors vius que pertany a l'ordre dels agaricals.

## Descripció

* El barret fa entre 0,3 i 0,7 cm de diàmetre, de forma d'hemisfèrica a convexa, amb el centre lleugerament deprimit quan madura, de color bru ocraci a bru vermellós. Superfície mat, llisa o una mica pruïnosa, estriada en una part de la longitud.
* Les làmines són adnates, poc denses, de color blanquinós a crema. Aresta una mica dentada i del mateix color.
* El peu fa 0,5-1 x 0,05-0,1 cm, cilíndric, generalment corbat, de color bru pàl·lid, el qual presenta reflexos vermellosos. Superfície llisa.
* Carn insignificant.
* Olor i sabor nuls ambddós.
* Espores subgloboses, llises, de 9-11 x 8-10 micròmetres. Basidis tetraspòrics. El color de l'esporada és blanc.

## Hàbitat

És un bolet relativament comú, apareix entre l'estiu i l'hivern i acostuma a créixer sobre escorça d'arbres vius o morts, sovint entre hepàtiques i molses corticícoles, de vegades vora líquens. No sembla mostrar preferència per cap tipus d'arbre en concret, ja que aquesta espècie s'ha trobat sobre alzines, roures o avets, freqüentment a força metres del terra, més rarament sobre arbres caiguts, després de les pluges o en llocs humits, des de zones baixes, costaneres, fins a l'estatge subalpí.

## Distribució geogràfica

Es troba a Europa.

## Confusions amb altres espècies

El port i la coloració del basidioma, i l'hàbitat sobre troncs vius, després de les pluges, faciliten la correcta i ràpida identificació d'aquesta espècie. Una espècie propera és Mycena pseudocorticola, el qual té el basidioma més robust, de color gris blavós, i basidis bispòrics. Altres espècies que creixen sobre l'escorça d'arbres vius, entre molses, acostumen a tindre el basidioma de color blanc (com ara, Mycena corynephora o Mycena quercus-ilicis). També es podria confondre amb espècies d'altres gèneres com Marasmiellus o Marasmius, els quals poden viure sobre escorça, però se'n diferencien pels caràcters macroscòpics i microscòpics.

## Comestibilitat

Com totes les espècies del gènere Mycena, no té cap valor culinari.

## Referències

* 1 2 3 Gerhardt, Ewald; Vila, Jordi; i Llimona, Xavier, 2000: Bolets dels Països Catalans i d'Europa. Manual d'identificació. Ediciones Omega, S.A, Barcelona. Pàg. 502. ISBN 84-282-1121-3.
* ↑ GBIF (anglès)
* ↑ Associació micológica El Royo (castellà)

## Bibliografia

* R. A. Maas Geesteranus, 1992: Mycenas of the Northern Hemisphere. 2 Bände, Sciences. Els Països Baixos. ISBN 0-444-85757-5.

## Enllaços externs

* Species Fungorum (anglès)
* Mushroom Observer (anglès)
# Gualberto Fabricio de Vagad

Gualberto Fabricio de Vagad (en aragonès medieval Gauberte Fabricio de Vagad, Saragossa, segle XV - ?, ?) fou un monjo benedictí aragonès i és considerat el primer gran cronista aragonès. La seva obra cabdal fou Crónica de Aragón, que compren la història del Regne d'Aragó fins al 1458, i fou editada a Saragossa el 1499.

## Vegeu també

* Escut de l'Aragó.

## Enllaços externs

* Gran Enciclopedia Aragonesa: Vagad, Gualberto Fabricio de Arxivat 2014-08-03 a Wayback Machine.

## Referències

* ↑ (castellà) Desmitología aragonesa. Nombre en aragonés
# José María de Olivar y Despujol

José María de Olivar y Despujol (Ciutadella, 28 de setembre de 1918-19 de febrer de 2018) va esser un advocat, promotor cultural i polític menorquí. Va rebre una educació molt arrelada als costums i tradicions menorquins, tant pel que fa a la producció agrícola-ramadera de les terres de la família com per l'estreta relació que ha mantingut sempre amb les Festes de Sant Joan de Ciutadella, les quals presidí com a caixer senyor durant els anys 1936 i 1939. També va organitzar els actes protocol·laris de les festes de quatre biennis de caixers senyors de Sant Joan com a degà president de la Junta de Caixers Senyors de les Festes de Sant Joan de Ciutadella, encarregada del nomenament del caixer senyor de cada bienni.
Llicenciat en dret a la Universitat de Madrid, fou elegit regidor de l'Ajuntament de Ciutadella pel terç professional i diputat de la Diputació Provincial de Balears. Va esser cofundador de la Cooperativa Insular Ganadera (Coinga), entitat de la qual va ocupar la presidència durant més de dues dècades. A més a més, va presidir la Cambra Agrària de Menorca.
Com a batle de Ciutadella (1965-1971), va promoure obres d'equipament, reforma i millora, entre les quals destaquen el nou escorxador municipal i la construcció del Club Nàutic, entre d'altres, una tasca pública que va ser distingida amb la Medalla d'Or de la ciutat. Ha rebut els títols de Caballero de la Real Maestranza de Caballería de Granada i el de Caballero del Real Cuerpo de la Nobleza de Catalunya. El 2005 va rebre el Premi Ramon Llull. Morí al 19 febrer 2018 a Ca n'Olivar, la casa familiar, davant de la catedral de Ciutadella.