OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Edifici d'habitatges al carrer Caputxes, 3 (Barcelona)

L'Edifici d'habitatges al carrer Caputxes, 3 és una obra de Barcelona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

L'edifici d'habitatges emplaçat al carrer Caputxes, 3 del districte de Ciutat Vella es localitza en una illa de cases de planta rectangular emmarcada pels carrers Abaixadors, Caputxes i la plaça de Santa Maria.
Es tracta d'un edifici entre mitgeres disposat en una petita parcel·la rectangular força regular. Disposa de tres façanes dissemblants. La façana amb l'accés a l'edifici s'ubica al carrer Caputxes, una façana secundària es troba encarada a la plaça de Sant Maria i una tercera façana és en realitat una antiga paret mitgera que actualment dona a un passatge que uneix els citats carrers, fruit de l'enderroc de l'edifici que ocupà aquest indret.
Volumètricament l'edifici està diferenciat en dues parts. El cos principal presenta planta baixa, cinc pisos i un àtic enretirat de la línia de façana. També té un cos avançat en voladís afrontat al carrer Caputxes, sense planta baixa i amb quatre plantes d'alçada que és l'element estructural més interessant de l'edifici. En aquesta façana el voladís de la primera planta està sostingut per tres columnes, dos grans a les cantonades i una més estreta al centre, que podrien ser obra de la darrera etapa del gòtic. A les columnes es recolza una gran jàssera de fusta que aguanta l'embigat. Damunt d'aquesta primera planta torna a formar-se un nou voladís que arriba fins al tercer pis, rematat per una cornisa motllurada. L'edificació es reformà a fons el segle xviii, moment en què caldria datar la majoria de les obertures actuals. Aquestes responen a un eix vertical on es troben els balcons, un per planta, d'alçades decreixents. El de la primera planta respon a la tipologia de balcó que es va estandarditzar al segle xviii, tot consistint en ancorar una estructura metàl·lica en voladís, on es disposa un paviment de rajoles i una barana de ferro que combina els barrots llisos amb d'altres helicoidals. El de la segona planta té un voladís molt petit, i els de les dues últimes plantes són merament balcons ampitats. La resta d'obertures són finestres rectangulars emmarcades en fusta.
A la façana que dona a la plaça de Santa Maria, plaça que va estar ocupada fins a inici del segle xix per un dels dos fossars que disposava la basílica de Santa Maria del Mar, es pot observar tota l'alçada de l'edifici, amb planta baixa i cinc plantes. Es caracteritza per estar recobert per morter i ornat per un esgrafiat de tipus geomètric, amb cassetons que emmarquen rombes. Les obertures d'aquesta façana també responen a la reforma del segle xviii, amb un eix vertical on a la primera planta hi ha un balcó ampitat i a la resta finestres rectangulars, totes elles emmarcades per carreus de pedra.

## Referències

* 1 2 3 4

## Enllaços externs

* «Edifici d'habitatges al carrer Caputxes, 3». Cercador Patrimoni Arquitectònic. Ajuntament de Barcelona.
# Arxipèlag de les Berlengas

L'arxipèlag de les Berlengas (en portuguès, Arquipélago das Berlengas) és un arxipèlag de Portugal de petites illes costaneres localitzades en aigües de l'oceà Atlàntic, a una distància de prop de 5,7 milles nàutiques del cap Carvoeiro (a uns 10 km de la ciutat de Peniche).
Es pot considerar com la primera àrea protegida del món, ja que l'any 1465 el rei Alfons V de Portugal (1438-81) va prohibir la pràctica de qualsevol modalitat de caça en Berlenga Gran. En l'actualitat, amb la finalitat de preservar l'ecosistema i la biodiversitat d'aquest arxipèlag singular, va ser fundada la Reserva Natural das Berlengas, el 3 de setembre de 1981.

## Geografia i composició

Posseeix una formació granítica molt antiga, i està composta de tres grups d'illots, tots de naturalesa geològica diferenciada de la costa de la península Ibèrica:
* Berlenga Gran i Cerro da Velha, amb 78,8 ha;
* Illes Estelas
* Farilhões-Forcadas, amb 7 ha.

## Història

L'ocupació humana de la Berlenga Gran (única illa habitada) es remunta a l'antiguitat, anomenant-se, Λονδοβρίς, Londobris. Més tard va ser batejada com a illa de Saturn pels geògrafs romans. Posteriorment va ser visitada per navegants àrabs, vikings i corsaris francesos i anglesos.
En 1513, amb el suport de la Reina Leonora, es van establir allí monjos de l'Orde de Sant Jeroni amb el propòsit d'oferir auxili a la navegació i a les víctimes dels freqüents naufragis en aquelles costes, assolades per corsaris. Es va fundar així el Mostério da Misericórdia da Berlenga, en el local on, des de 1953, s'alça un restaurant. L'escassetat d'aliments, les malalties i els constants assalts de pirates i corsaris marroquins, algerians, anglesos i francesos, van fer impossible la vida de retir dels frares, sovint incomunicats a causa de les inclemències del mar.

## Referències

* ↑ Annales maritimes et coloniales (en francès). Impr. Royale, 1822, p. 606.
* ↑ Calado, Mariano. Peniche na história e na lenda (en portuguès). 3a edició. Mariano Calado, 1984 (1962), p. 97.
# Estació de Horta de Sant Joan

Horta de Sant Joan va ser una estació ferroviària situada en el municipi català d'Horta de Sant Joan, a la Terra Alta. Pertanyia al ferrocarril del Val de Zafan, que va estar operatiu entre 1942 i 1973. En l'actualitat l'estació es troba fora de servei, si bé el conjunt ferroviari ha estat incorporat a la Via verda de la Terra Alta.

## Història

Els projectes per a la construcció de l'anomenat ferrocarril del Val de Zafan daten del segle xix, si bé les obres de la secció compresa entre Alcanyís i Tortosa no es van posar en marxa fins a la dècada de 1920. El juny de 1938, en plena Guerra Civil, el ferrocarril va arribar a Horta de Sant Joan, arribant a experimentar un gran trànsit durant la batalla de l'Ebre. A l'any següent començarien a operar els serveis regulars de passatgers en el trajecte comprès entre Alcanyís i Bot. El tram restant fins a Tortosa va ser completat al setembre de 1941, entrant en servei tota la línia a l'any següent..En aquell moment l'estació d'Horta de Sant Joan, igual que la línia fèrria, havia passat a les mans de l'acabada de crear RENFE.
Afrontant una forta decadència, el 1973 la línia va ser clausurada al trànsit per RENFE, sent aixecades les vies el 1995. Anys després l'entorn de l'estació va ser rehabilitat i incorporat al traçat de la Via verda de la Terra Alta.

## Característiques

L'estació comptava amb un edifici de viatgers, un moll de càrrega i una platja de quatre vies —tres d'elles passants i una via morta.

## Bibliografia

* Arija Rivarés, Emilio. Geografía de España. III. Madrid: Espasa-Calpe, 1975.
* García Raya, Joaquín «Cronología básica del ferrocarril español de vía ancha». IV Congreso Historia Ferroviaria: Málaga, septiembre de 2006. Consejería de Obras Públicas y Transportes de la Junta de Andalucía, 2006.
* Moreno i Guallar, Josep Antoni «La construcción del Ferrocarril de Val de Zafán a Sant Carles de la. Ràpita entre 1880 y 1906». III Congreso de Historia Ferroviaria «Siglo y medio de ferrocarri en Asturias». Gijón, 2003. Fundación de los Ferrocarriles Españoles, 2003.
# Avi (elefant)

L'Avi (?, ca. 1873 - Barcelona, 3 de maig de 1914) va ser el primer elefant, d'origen asiàtic, que va tenir el Parc Zoològic de Barcelona. Formava part de la col·lecció privada d'animals exòtics del banquer Lluís Martí i Codolar. Amb la inauguració del Zoo de Barcelona el setembre de 1892, l'Avi va ser comprat per Francesc d'Assís Darder, primer director de la institució.
Degut a les complicacions d'una fractura de la seva pota davantera esquerra, va morir el maig de 1914. Considerat com un dels animals més emblemàtics i estimats del zoo, la premsa catalana de l'època va fer-se ressò de la seva mort. El seu esquelet es conserva al Museu de Zoologia.

## Referències

* ↑ Cortijo, 2010, p. 186-189.
* ↑ «Mort de l'"Avi" del Parc» (en catala). La Veu de Catalunya, 03-05-1914. [Consulta: 25 octubre 2020].
* ↑ «S'exposa l'esquelet restaurat del primer elefant del Zoo de Barcelona». 324.cat, 15-05-2009. [Consulta: 25 octubre 2020].

## Bibliografia

* Cortijo, Dani. Històries de la història de Barcelona. Barcelona: L'Arca, 2010. ISBN 978-84-936014-4-7.

## Enllaços externs

* L'Avi, el primer animal carismàtic del Zoo de Barcelona - Altres Barcelones
# Mike Smith

Mike Smith Gibbs (Nova York, 10 de setembre de 1963) és un exjugador de bàsquet estatunidenc. Amb 1.98 metres d'alçada, jugava en la posició d'aler.

## Carrera esportiva

Mike Smith va començar la seva carrera jugant a la University of South Carolina Upstate, on va arribar a ser el màxim rebotejador de la lliga. Michael va marxar poc després a jugar a Dublín on va jugar la temporada 1985-1986 al Yoplait Dublín. L'any següent fitxa pel C.B Maristes Màlaga, on va jugar durant 5 temporades. A la temporada 91-92 fitxa pel Joventut de Badalona, on aconseguiria la nacionalitat espanyola, i títols importants com la Lliga Europea de l'any 1994 o la lliga ACB de l'any 1992. Després de marxar de Badalona també va jugar al Reial Madrid, amb qui va guanyar la Recopa d'Europa (96-97), al Caja San Fernando i al Lucentum Alicante de la lliga LEB.

## Enllaços externs

* Mike Smith jugador a l'ACB
# Antiga rectoria de Sant Miquel de Fluvià

L'Antiga rectoria de Sant Miquel de Fluvià és una obra del municipi de Sant Miquel de Fluvià (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

A pocs metres de l'església trobem aquesta construcció que formà part del monestir, però que actualment forma com un petit veïnat, car que és dividit en diferents habitatges. És una construcció formada per diferents cossos, del que destaca el més a tocar del monestir, de planta quadrada i amb coberta aterrassada, i amb una torre al pis superior amb merlets a les cantonades. Aquest edifici és travessat, més o menys a la part central, per un passadís cobert amb volta de llunetes. Per aquest lloc passa el camí que porta a la font de Sant Miquel situada al bosc de Can Nofre. El cos del costat d'aquest edifici principal, és de planta rectangular i amb coberta aterrassada, que porta a una galeria d'arcs de mig punt encreuats, i laguns d'ells, cecs. Les obertures de la casa estan emmarcades per una mena de guardapols, tant a la façana que dona a l'església com a la posterior. Al davant d'aquest edifici trobem un pou que té el brocal i les pilastres de carreus escairats.

## Referències

* ↑ «Antiga rectoria de Sant Miquel de Fluvià». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 novembre 2015].
# Edifici d'habitatges al carrer del Progrés, 2 (Vic)

L'Edifici d'habitatges al carrer del Progrés, 2 és una obra eclèctica de Vic (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici cantoner amb planta baixa, entresòl i tres pisos. Els diferents pisos estan separats per motllures. A la part baixa la façana rep un tractament imitant carreus de pedra, la resta està pintada. A l'entresòl trobem finestrals amb arc escarser. Al pis principal hi ha un balcó corregut amb frontons damunt de les balconeres, mentre que al segon pis els balcons són independents. El darrer pis té finestres. L'edifici està coronat amb un ràfec.
# Alzinar menorquí

L'alzinar menorquí és el bosc més important a Menorca i pertany a l'associació vegetal Cyclamini-Quercetum. Es tracta d'un bosc dens i ombrívol dominat per l'alzina (Quercus ilex), un arbre de 10 a 15 metres d'alçària adaptat a suportar condicions de moderada sequedat. L'interior del bosc és molt humit i està ocupat per gran nombre d'arbusts, que formen un sotabosc dens. Una característica de l'alzinar balear és que el sotabosc no és tan espès com el dels alzinars litorals peninsulars. A més, hi manquen determinats arbusts molts característics d'aquell, com el marfull (Viburnum tinus), a causa d'una forta sequera estiuenca.
La presència del sotabosc crea quatre estrats situats a diferents alçades:
* El superior, el formen les capçades de les alzines.
* L'intermedi té una alçària d'entre 1,5 i 3 metres i està format per l'arbocer (Arbutus unedo), el llampúgol (Rhamnus alaternus), el fals aladern (Phyllirea latifolia) i la mata (Pistacea lentiscus).
* A aquests arbusts s'afegeixen plantes enfiladisses i lianes com l'heura (Hedera helix), els didalets o gavarrera (Lonicera implexa), el gatmaimó (Tamus communis) i la vidalba (Clematis cirrhosa).
* Per sota hi ha un altre estrat de 50 a 100 centímetres d'alçària, format per les cireres de Nadal (Ruscus aculeatus), l'esparreguera (Asparagus acutifolius) i la falguera (Asplenium onopteris), entre altres plantes.
Aquesta superposició de capes fa que arribi molt poca llum al sòl i, per tant, l'estrat herbaci és molt pobre. Entre les escasses herbes que es fan a l'alzinar cal destacar la rapa porquera o patata morenera (Cyclamen balearicum) i Carex halleriana var. bracteosa.

## Distribució

De forma natural ocuparia totes les àrees de l'illa amb sòls profunds i ben formats, però actualment només hi ha alzinars de certa extensió als voltants del Toro. A la resta de l'illa se'n troben petites taques relictuals.

## L'acció humana

Tradicionalment, l'ésser humà ha utilitzat l'alzinar com a lloc de pastura dels porcs i per a l'obtenció de carbó vegetal. L'activitat humana ha provocat l'eliminació de part del sotabosc, i ha donat lloc a un procés d'aridificació que ha permès la invasió de l'alzinar per espècies pròpies dels espais molt il·luminats, com el càrritx (Ampelodesmos mauritanica), els pins blancs (Pinus halepensis), el bruc boal (Erica arborea) en terrenys silícics, o el bruc d'hivern (Erica multiflora) en terrenys calcaris. Es crea així un bosc mixt del qual finalment poden acabar desapareixent les alzines. Queda llavors un pinar que a davall té una marina de bruc en terrenys silícics o una marina de xipell i romaní en terrenys calcaris. Aquest és actualment el tipus de bosc més estès a Menorca.
# Petrones (general)

Petrones (grec medieval: Πετρωνᾶς, Petronas; mort l'11 de novembre del 865) fou un destacat general i aristòcrata romà d'Orient de mitjans del segle ix. Era germà de l'emperadriu Teodora i, per tant, cunyat de l'emperador Teòfil, que li concedí la dignitat de patrici i el promogué a drungari del regiment de la Vigla. Després de la mort de Teòfil, contribuí a la fi de la iconoclàstia, però durant la minoria d'edat del seu nebot, Miquel III, Petrones i el seu germà, Bardes, foren apartats del poder en favor del regent, Teoctist. El 855, Petrones i Bardes animaren Miquel a prendre el control del govern. Teoctist fou assassinat, Teodora acabà tancada en un monestir i Bardes esdevingué el ministre en cap de Miquel, mentre que a Petrones li fou encomanada la guerra contra els àrabs. El 863 obtingué una victòria decisiva a la batalla del Lalacaont, un punt d'inflexió que marca l'inici de la puixança romana al teatre oriental. Després de ser nomenat mestre i domèstic de les escoles, morí el 865.

## Referències

* ↑ Garland, 2002, p. 101.
* ↑ Garland, 2002, p. 104.

## Bibliografia

* Garland, L. Byzantine Empresses: Women and Power in Byzantium AD 527-1204 (en anglès). Routledge, 2002. ISBN 0-203-02481-8.
# Fam finlandesa de 1866-1868

La fam finlandesa de 1866- 1868 va ser una fam que suposà la pèrdua del 8,5 de la població de Finlàndia i que es considera una de les darreres grans fams al nord europeu. Va ser produïda per una pèrdua de les collites a causa de gelades prematures i agreujada per una epidèmia de tifus. El govern va intentar reaccionar demanant diners a la família Rothschild per impulsar el repartiment d'aliments i la construcció de noves línies de ferrocarril (que servien tant per accelerar la distribució de menjar com per donar feina i ingressos extra als obrers més empobrits). La fam va accelerar l'emigració de part de la població a terres russes.

## Referències

* ↑ Gershwin, M. Eric; German, J. Bruce; Keen, Carl L. (2000). Nutrition and immunology: principles and practice. Humana Press. pg. 43. ISBN 0-89603-719-3.
# Antigen carcinoembrionari

L'antigen carcinoembrionari (sovint referenciat com a CEA de l'abreviatura anglesa) és una glicoprotenia que es produeix durant el desenvolupament fetal i usualment no és detectable en la sang de les persones sanes adultes. Es INCLOU dins el grup de substàncies anomenades marcadors tumorals.
Els seus nivells sanguinis poden estar elevats en persones fumadores i en aquelles afectades de diversos tipus de càncer, incloent càncer de còlon, càncer de pàncrees, càncer de mama, càncer d'ovari i càncer de pulmó. També en diverses malalties no relacionades amb el càncer com la cirrosi hepàtica, la malaltia pulmonar obstructiva crònica, la malaltia de Crohn i moltes altres.
No està recomanada la utilització d'aquest estudi analític com a tècnica de cribratge per a la detecció primerenca de processos tumorals, ja que la seva sensibilitat és baixa. Si útil en canvi per valorar l'evolució del càncer de còlon després del tractament i detectar la recidiva de la malaltia.

## Vegeu també

* Antigen oncofetal
* Tiroglobulina
* CA 19-9

## Referències

* ↑ Javier López S, Álvaro Hornig I, Fernando Molt C, Pau Mariángela P, Rodolfo Avendaño H.: Antigen carcinoembrionari preoperatori i risc de metàstasis en el càncer colorectal . Arxivat 2008-12-03 a Wayback Machine. Quad. Cir. 2005; 19: 22-26. Consultat el 2010.08.01
* ↑ Félix Ignasi Téllez-Àvila, * Sandra Minerva García-Osogobio: L'antigen carcinoembrionari: a propòsit d'un vell conegut. Departaments de Medicina Interna i Cirurgia General. Institut Nacional de Ciències Mèdiques i Nutrició Salvador Zubirán. Rev Invest Clin 2005; 57 (6): 814-819. Consultat el 2010.08.01
# Edifici d'habitatges al carrer dels Dolors, 7 (Vic)

L'Edifici d'habitatges al carrer dels Dolors, 7 és una obra barroca de Vic (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici entre mitgeres, fent cantonada, el qual consta d'una planta baixa i tres pisos superiors. A la planta baixa, el portal adovellat d'arc rebaixat està centralitzat i flanquejat per dues petites finestres de llinda plana. Les obertures dels dos pisos superior s'ordenen simètricament en tres eixos verticals i mantenen una gradació de proporcions en alçada. Es tracta de balcons, dels quals només l'obertura central del primer pis conserva la llinda i els carreus de pedra dels brancals. El tercer pis és una galeria oberta per tres grans finestrals clàssics, amb baranes de ferro forjat. Segurament es tracta d'un afegit del segle xix.
# Al·legoria de la Pintura

L'Al·legoria de la pintura és un quadre atribuït l'any 1988 a l'artista barroca italiana Artemisia Gentileschi, però investigacions més recents han confirmat que va ser pintada per un pintor anònim napolità a mitjans del segle xvii. Està exposat al Museu de Tessé, a Le Mans, França.

## Descripció

Una dona nua s'estira de costat, aparentment adormida, amb el abdomen parcialment cobert per cortines. Està envoltada de les eines d'un artista, com una paleta, un compàs de dibuix i pinzells, així com la màscara simbòlica de la imitació. L'anàlisi per raigs X va revelar una altra imatge sota el braç esquerre: un bisbe que portava una mitra.

## Procedència

Va ser documentat per primera vegada a la família Popeliniere, de qui va ser adquirit pels actuals propietaris el 1836.

## Atribució

Podria ser una de les múltiples pintures realitzades per Gentileschi amb aquest tema, però la representació en aquesta pintura en particular és inusual i els estudiosos n'han debatut el significat i l'atribució. Bissell va veure la representació massa crua per ser obra d'Artemisia; en canvi, ho va veure com un insult a la família d'Orazio Gentileschi, el seu pare, de la mà del seu adversari Giovanni Baglione. No obstant això, Christiansen va recolzar l'atribució a Artemisia, relacionant-la amb altres obres seves del mateix període.

## Referències

* ↑ Agamben, Giorgio. Studiolo (en italià). Torí: Einaudi, 2019, p. 25.
* ↑ «Allégorie de la Peinture ; Femme couchée» (en francès). www.pop.culture.gouv.fr. [Consulta: 16 novembre 2021].
* 1 2 Bissell, 1999, p. 300.
* ↑ Christiansen i Mann, 2001, p. 355.
* ↑ Bissell, 1999, p. 299.
* ↑ Christiansen i Mann, 2001, p. 354-355.

## Fonts

* Bissell, R. Ward. Artemisia Gentileschi and the Authority of Art : Critical Reading and Catalogue Raisonné. University Park, Pa.: Pennsylvania State University Press, 1999. ISBN 0-271-01787-2. OCLC 1008129172.
* Christiansen, Keith. Orazio and Artemisia Gentileschi (en anglès). New York; New Haven: Metropolitan Museum of Art ; Yale University Press, 2001. ISBN 1588390063.
# Avinguda d'es Tren

L'avinguda d'es Tren és una de les principals vies de la ciutat de Manacor que connecta la via Palma amb la ronda del Port i separa el centre de la ciutat del barri de sa Torre.
Tot i que popularment reb aquest nom per tot el seu recorregut, oficialment es divideix en tres seccions:
* Avinguda de Fra Júniper Serra (des de via Palma fins a l'Estació)
* Avinguda d'es Tren (des de l'Estació fins al Torrent)
* Avinguda Mossèn Alcover (des del Torrent fins a la ronda del Port)

## Història

El tren arribà a Manacor el 1879, fet que propicià l'agrupament d'alguns carrers al voltant de l'estació. La via més llarga i més poblada fou el carrer d'Alfons XIII (futura avinguda d'es Tren). La majoria dels seus habitants eren forans i empleats del ferrocarril. En aquest carrer també s'instal·là la seu de la Refinadora (actualment col·legi Simó Bellester).
El 1902 es construí la primera fàbrica de perles de Manacor en una zona no urbanitzada anomenada els Creuers. L'any 1922, amb el pla Roca, es començà a urbanitzar l'indret i es dissenyà part de l'avinguda Fra Juníper Serra. No fou fins a l'any 1944 que el pla Olesa plantejà el model d'urbanisme amb rondes. D'aquesta manera s'establí el traçat dels Creuers, es Tren i sa Torre, i es va perfilar l'avinguda d'es Tren des de la via Palma fins a la ronda del Port.

## Referències

* ↑ «Els malnoms del barri del Tren» (en català).
* ↑ «Les cases i els habitants de cada barri manacorí a la segona meitat del segle XIX» (en català).
* ↑ «La història dels barris de Santa Catalina, els Creuers i el Tren» (en català).
* ↑ «El Pla Oleza. La regulació de l'eixample de Manacor de 1944» (en català).
# Centre d'Investigació en Astronomia, Astrofísica i Geofísica d'Alger

El Centre de Recerca en Astronomia, Astrofísica i Geofísica d'Alger (en francès, Centre de recherche en astronomie, astrophysique et géophysique, CRAAG), és un centre de recerca astronòmica, també conegut com l'Observatori d'Alger. Va ser creat en 1985 a partir de la fusió de l'Observatori de Bouzaréah, construït en 1890, i de l'Institut de Física del Globus d'Alger, fundat en 1931.

## Història

La idea de crear un observatori francès al sud de la mar Mediterrània va ser de Le Verriers en 1856. Aquest va ser finalment fundat en 1880 en el suburbi algerià de Bouzaréah. El seu primer director va ser Charles Trépied.
A causa de la seva particular localització, l'observatori va participar en el projecte de la Carte du Ciel utilitzant un telescopi refractor de 32cm, prenent 1260 fotografies del cel a la regió entre -2 i +4 graus de declinació. A més de ser utilitzat per a mesures de longitud al voltant del planeta, des d'aquest observatori es van descobrir dotze asteroides entre 1892 i 1940, dos d'ells anomenats (858) El Djezaïr i (859) Bouzaréah.
Actualment l'observatori té tres departaments: el Departament d'Astronomia, el Departament de Geofísica i el Departament de Monitoratge de Terratrèmols.
L'instrument principal de l'observatori avui dia és un telescopi Ritchey-Chrétien de 81 cm d'obertura.

## Enllaços externs

* «Lloc web del CRAAG» (en francès). [Consulta: 15 juny 2018].

## Referències

* ↑ «List Of Observatory Codes» (en anglès). [Consulta: 15 juny 2018].
# Antineutrí

L'antineutrí és l'antipartícula del neutrí.
N'hi ha de tres tipus, una per a cada generació de fermions:
* Antineutrí electrònic
* Antineutrí muònic
* Antineutrí tauònic
Es creu que la seva càrrega (nul·la) i massa és idèntica a la dels neutrins, però que podrien tenir una quiralitat diferent.

## Vegeu

* Antipartícula.
* Leptó.
* Fermió.

## Enllaços externs

* https://web.archive.org/web/20030107164553/http://www.uv.es/metode/numero27/20_27.html
* http://www.bib.uab.cat/ciencies/expo/nobel1995.htm