OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Arena Carioca 2

L'Carioca Arena 2 és un estadi cobert situat a Barra da Tijuca, a la zona oest de Rio de Janeiro, al Brasil. L'emplaçament va ser seu de les competicions de judo i de lluita dels Jocs Olímpics de 2016, així com de la competició de boccia dels Jocs Paralímpics d'aquell mateix any. Així com amb d'altres equipaments situats al Barra Olympic Park, l'Arena Carioca 2 serà transformat després dels Jocs, per convertir-se en part del Centre Olímpic d'Entrenament.

## Referències

* ↑ «Introducing Carioca Arena 1… the new home of Olympic basketball». Rio 2016, 12-01-2016. Arxivat de l'original el 10 de març 2016. [Consulta: 8 març 2016].
* ↑ «Arena Carioca 2» (en portuguese). globoesporte. [Consulta: 8 març 2016].
* ↑ «Carioca Arena 2». Rio 2016. Arxivat de l'original el 2016-05-29. [Consulta: 8 març 2016].
# Calvin Klein (dissenyador)

Calvin Richard Klein (Bronx, Nova York, 19 de novembre de 1942) és un dissenyador de moda estatunidenc, cofundador juntament amb Barry K. Schwartz de la companyia Calvin Klein a 1968.

## Biografia

Va ser criat en una comunitat immigrant de jueus i es va graduar al Fashion Institute of Technology de Nova York, el 1962. El 1968 va treballar i va adquirir experiència a Nova York, en vendre abrics a la Setena Avinguda i va revolucionar la moda dels 90 amb les seves creacions minimalistes i exemptes de guarniments superflus, la qual cosa representa l'home i dona moderns.

## Calvin Klein Incorporated

Va crear el 1968 la seva pròpia firma anomenada Calvin Klein Limited. El 1993 va ser guanyador del Council of Fashion Designers of America Award per les seves col·leccions masculines i femenines. La seva primera campanya va ser amb Brooke Shields, qui lluïa els seus texans amb la frase "res s'interposa entre jo i els meus Calvin Jeans".
L'èxit de Klein dins de la indústria de la moda va ser el llançament de la seva primera línia de pantalons de mezclilla en els 70.
La companyia Calvin Klein és coneguda pels seus cridaners anuncis i ha estat acusada per diverses organitzacions conservadores per utilitzar models aparentment menors d'edat en posis semiprovocatives.
A més de la roba, Klein va atorgar el seu nom a una línia de perfums, que inclouen les fragàncies unisex "CK One" i "CK Be", les quals són ara propietat d'Unilever. Igual que la seva moda, els perfums de Calvin expressen els elements bàsics de l'esperit.
De la sofisticació de la seva col·lecció de fragàncies "Obsession", "Eternity", "Fuita" i "Contradiction", al modern "CK One" i "CK Be", de Klein, personalitzen l'home i la dona moderns.

## Vida privada

Klein ha tingut dos matrimonis, la seva primera esposa va ser Jayne Centre, companya d'estudis, amb ella va viure 10 anys de matrimoni des de 1964 fins a 1974; seva segona esposa va ser la socialité Kelly Rector, es van casar el 1986 acabant la seva relació en el 2006. Té una filla del matrimoni amb Jayne Centre anomenada Marci Klein, que ha estat productora dels programes de la NBC, Saturday Night Live i 30 Rock.
L'any 2010, Klein va assistir a diversos esdeveniments socials a Nova York i Els Hamptons en companyia del seu nòvio, Nick Gruber, un jove de llavors vint anys que prèviament havia treballat com a model eròtic gai a llocs web pornogràfics. La relació va durar fins al gener de 2012, però es van reunir tres mesos després, quan Gruber va ser arrestat per portar cocaïna. En aquesta ocasió, Klein el va recolzar amb un tractament de rehabilitació.

## Vegeu també

* Calvin Klein

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.14. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 2 desembre 2014].
# Emperador menor

L'emperador menor (Anax parthenope) és una espècie d'odonat anisòpter de la família dels èsnids.

## Descripció

Té una longitud total, del cap a la punta de l'abdomen, d'entre 62 i 75 mm. Els mascles es poden confondre amb els d'Anax ephippiger, encara que hi ha algunes diferències: la més fàcil d'apreciar és que A. parthenope té els ulls verds mentre que els d'A. ephippiger són marrons. D'altra banda, els individus d'A. parthenope que tenen l'abdomen blavós en comptes de marró es podrien confondre amb A. imperator; aquesta última espècie sol tenir l'abdomen verd (normalment marró en A. parthenope) i també en el tòrax, just davant de la inserció de les ales, els mascles madurs tenen unes característiques taques blaves. A més, A. parthenope presenta un característic anell groc a l'inici de l'abdomen, al segment S1, just abans de la taca blava en els mascles.

## Distribució

Habita des del nord d'Àfrica i Europa fins a l'Índia, Sibèria, Xina i Japó. En els darrers anys el seu rang de distribució s'ha anat estenent cap al nord fins a arribar a l'est d'Irlanda, nord d'Alemanya, Polònia, Letònia i sud de Suècia. Recentment, un individu es va trobar a les illes Orkney (nord d'Escòcia) i a Omsk (Sibèria).
A l'est de la seva distribució asiàtica trobem la subespècie A. p. julius, que podria tractar-se d'una espècie diferent.

## Hàbitat

Generalment cria en aigües estancades (més rarament en aigües amb poc corrent) i amb vegetació aquàtica. No suporta aigües eutrofitzades.

## Període de vol

En zones mediterrànies, els adults es poden veure des de febrer-març fins a octubre-novembre, però en zones més al nord sol oscil·lar entre juny i agost.

## Comportament

A diferència d’Anax imperator, el mascle sol acompanyar en tàndem a la femella durant la posta d'ous.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 Dijsktra, Klaas-Douwe B.; Lewington, Richard. Guía de campo de las libélulas de España y de Europa (en castellà). Omega, 2014. ISBN 978-84-282-1602-9.
* 1 2 3 4 5 «Anax parthenope» (en anglès). IUCN Red List. Mitra, A. 2013. [Consulta: 20 novembre 2015].
# Mastodon

Mastodon és un grup estatunidenc de sludge metal i metal progressiu d'Atlanta, creat a principis de l'any 2000 i format pel baixista i vocalista Troy Sanders, el guitarrista i vocalista Brent Hinds, el guitarrista Bill Kelliher i el bateria i vocalista Brann Dailor. Moltes de les seues cançons compten amb una instrumentació única i pesada combinada amb una barreja de veus netes i crits aspres. El grup va començar amb cinc membres, fent Eric Saner e vocalista, però amb ell només van gravar una maqueta. Des d'aleshores, el grup ha funcionat amb quatre membres que comparteixen el paper de vocalista en els distints temes.
Mastodon va publicar el seu àlbum debut Remission l'any 2002, i excepte aquest primer àlbum, la resta de la seua discografia ha entrat al Billboard 200, destacant l'èxit que van aconseguir amb el seu cinquè àlbum, The Hunter (2011), que va entrar a la posició número deu de la llista.
A més a més, el grup ha sigut nominat dues vegades als Premis Grammy per les cançons «Colony of Birchmen» i «Curl of the Burl».

## Discografia

* Remission (2002)
* Leviathan (2004)
* Blood Mountain (2006)
* Crack the Skye (2009)
* The Hunter (2011)
* Once More 'Round the Sun (2014)
* Emperor of Sand (2017)
* Hushed and Grim (2021)

## Referències

* 1 2 Encyclopaedia Metallum. «Mastodon - Encyclopaedia Metallum: The Metal Archives». [Consulta: 22 maig 2013].
* ↑ Peña, JC. «Siempre me ha parecido que somos un grupo de rock, pero estamos bien con otras etiquetas» (en castellà). MondoSonoro, 09-11-2021. [Consulta: 16 desembre 2021].
* ↑ Sabaté, David. «El alcohol y las drogas, que siempre han estado y estarán ahí» (en castellà). MondoSonoro, 08-07-2014. [Consulta: 16 desembre 2021].
* ↑ Lagarda, Beto. «Mastodon - Hushed and Grim» (en castellà). Science of Noise, 13-12-2021. [Consulta: 16 desembre 2021].
# Ermita de Santa Anna i Calvari

L'Ermita de Santa Ana i Calvari, és un Bé de rellevància local, que està situat en un tossal al nord del municipi d'Ontinyent, a la comarca de la Vall d'Albaida, de la província de València..Està catalogada, de manera genèrica, com a Bé de Rellevància Local, segons la Disposició Addicional Cinquena de la Llei 5/2007, de 9 de febrer, de la Generalitat, de modificació de la Llei 4/1998, d'11 de juny, del Patrimoni cultural Valencià (DOCV Núm. 5.449 / 13/02/2007), amb codi d'identificació, 46.24.184-002.

## Descripció històric-artística

L'Ermita de Santa Anna, està situada al nord de la localitat, a la part alta d'un pujol per la qual puja el camí del calvari (Via Crucis), que forma part del conjunt considerat com bé d'interès cultural. Aproximadament el 1416 es va edificar una diminuta ermita, sufragada per Donya Maria Ana Albuixec Olivares, qui era descendent d'un dels primers repobladors d'Ontinyent, després de la reconquesta de la vila, el 1245, pel rei Jaume I d'Aragó. Més tard, el 1522, es va aixecar un nou edifici, pagat per un franciscà -religiós del convent de Monestir de Sant Esperit, a Gilet), el Pare Fra Salvador.
Ja en ple segle xix, entre els anys 1842 i 1845, sota la direcció del mestre d'obres Luis Perlacia, i amb la col·laboració del veïnat, es va aixecar el conventet annex a l'ermita, que va ser utilitzat com lazareto durant les epidèmies colèriques que van afectar Ontinente durant el segle xix. L'any 1849, el santuari va passar a dependre de la jurisdicció de la nova parròquia de Sant Carles, i es van dur a terme noves obres d'ampliació, adoptant l'església forma de creu llatina, la nau central, la qual desemboca en un creuer cobert per una volta cega i rebaixada. A la dreta d'aquesta nau s'obre la Capella de la Comunió -on es venera la imatge de Santa Ana, amb la Verge Nena filant-, que correspon a una part de la primitiva ermita; l'altra meitat es troba formant part del vestíbul de la casa d'exercicis contigua -la qual va ser construïda ja al segle xx, ampliant el conventet que s'utilitzava d'hospici-. La torre, que posseeix cos per a campanes i presenta una teulada piramidal amb decoració de gerros en les cantonades, també és obra de 1849 -data a l'antiga fornícula on es venerava la imatge del crucificat «El Santíssim Crist de l'Agonia», copatró d'Ontinyent, va ser substituïda per un altar de tall modern, amb un retaule de mosaics representant figures de la Passió. El Viacrucis era de pedra llaurada, però va ser destruït durant la Guerra Civil Espanyola, reemplaçant-se per un altre d'estil neogòtic l'any 1943, obra del Pare Bernardino Cervera.
A l'ermita, que té una porta enreixada, s'accedeix per una àmplia escalinata, amb els dos últims passatges del Calvari a banda i banda. En la façana es distingeix un balconet semicircular, amb barana de ferro, que servia de púlpit per a les predicacions a les festes.

## Referències

* 1 2 «Fitxa BRL». Generalitat Valenciana. [Consulta: 22 setembre 2016].
* 1 2 3 4 «Ermita de Santa Ana» (en castellà). Ermitas y Santuarios de la Comunidad Valenciana. Arxivat de l'original el 2016-03-06. [Consulta: 22 setembre 2016].
# Ares I

L'Ares I fou el vehicle de llançament tripulat desenvolupat per la NASA en el marc del Projecte Constellation, cancel·lat el 2011. Aquest coet havia de llançar el mòdul Orion que portaria la tripulació per a missions després que el Transbordador espacial fos retirat el 2010. Ares I. Altres coets de la sèrie Ares com l'Ares IV i l'Ares V, estaven projectats com altres coets de llançament complementàries del Projecte Constellation, però llançarien tot l'equip més pesant.
Aquesta sèrie Ares rep el nom del déu grec de la guerra Ares, que també personifica la força bruta i la violència.
El setembre de 2011, la NASA va presentar el Space Launch System com a nou vehicle d'exploració tripulada més enllà de l'òrbita terrestre.

## Paper en el Projecte Constellation

L'Ares I va ser l'element encarregat del llançament de la tripulació del programa Constellation, de manera separada del de càrrega amb l'Ares V. El coet Ares I va ser dissenyat per llançar la nau espacial Orion que és una càpsula per a la tripulació. El primer tram utilitzaria un combustible sòlid, i el segon tram de combustible líquid. Originàriament batejat com a Crew Launch Vehicle (CLV), el nom d'Ares ve del déu grec homònim. A diferència del Transbordador Espacial, on la tripulació i la càrrega es van llançar simultàniament al mateix coet, els plans pel Projecte Constellation descrivien tenir dos vehicles de llançament separats, l'Ares I i l'Ares V, per a tripulació i càrrega, respectivament. Tenir dos vehicles de llançament separats permet dissenys més especialitzats per a la tripulació i coets de llançament de càrrega pesant.
El coet Ares I estava dissenyat específicament per llançar el Orion Multi-Purpose Crew Vehicle. Orion estava pensat com una càpsula de tripulació, similar al disseny de la càpsula del programa Apollo, per transportar astronautes a l'Estació Espacial Internacional, la Lluna, i eventualment Mart. Ares podria haver lliurat alguns recursos (limitats) a l'òrbita, inclosos els subministraments per a l'Estació Espacial Internacional o el lliurament posterior a una possible base lunar.
El 16 de juliol de 2007, la NASA va adjudicar el contracte de muntatge a la companyia Rocketdyne per a les proves en terra i en vol.

## Referències

* ↑ Madridejos, A. «La NASA presenta el prototip de coet tripulat per anar a Mart». El Periódico de Catalunya, 14 setembre 2011. [Consulta: 30 maig 2020].
* ↑ New Scientist; Agence France-Presse. «NASA chooses names for future launchers». New Scientist, 1 juliol 2006. [Consulta: 26 novembre 2020].
* ↑ Connolly, John F. «Constellation Program Overview» (PDF). Constellation Program Office, 01-10-2006. Arxivat de l'original el 10 de juliol 2007. [Consulta: 6 juliol 2009].
* ↑ «NASA – Ares I Crew Launch Vehicle». NASA, 29-04-2009. Arxivat de l'original el 4 maig 2009. [Consulta: 13 maig 2009].
* ↑ «NASA - NASA Awards Upper Stage Engine Contract for Ares Rockets». Arxivat de l'original el 2020-08-01. [Consulta: 3 novembre 2009].

## Enllaços externs

* Fitxa de l'Ares I Arxivat 2016-01-25 a Wayback Machine. (anglès)
* Història visual del Projecte Constellation
Viccionari
# Emperadriu Eishō

L'emperadriu vídua Eishō (英 照 皇太后, Eishō-kōtaigō), nascuda Asako Kujō (Heian-kyo, 11 de gener de 1835 - Tòquio, 11 de gener de 1897), va ser l'emperadriu consort de l'emperador Kōmei del Japó. També se la coneix amb el nom tècnicament incorrecte d'emperadriu Eishō (英 照 皇后, Eishō-kōgō).

## Primers anys

Com a filla de Kujō Hisatada, el qual havia estat kampaku, Kujō Asako va desenvolupar una vida lligada completament a l'àmbit de la cort imperial. Als 13 anys, la van aparellar amb el príncep hereu Osahito. A la mort de l'emperador Ninkō el 1846, Osahito, que el va succeir com a emperador Kōmei, va nomenar-la Nyōgo, una posició de consort d'alt honor a la qual hi accedien les princeses de la sang després del temps de l'emperador Kammu.

## Emperadriu consort

Asako va tenir dues filles, que van morir quan encara eren petites. Tot i així es va convertir en la mare oficial de l'hereu de Komei, el príncep Mutsuhito, que esdevindria l'emperador Meiji. Mutsuhito va desenvolupar una forta vinculació emocional amb l'emperadriu Eishō, que es va fer més important durant el període inestable que es va desencadenar un cop l'emperador Kōmei morís inesperadament.

## Emperadriu vídua

Poc després de la mort de l'emperador Kōmei, el seu successor, l'emperador Meiji, li va conferir el títol d'emperadriu vídua i se li va donar un nom pòstum perquè acompanyés al seu nou títol. Aquest va ser un gest altament inusual a través del qual va passar a ser anomenada emperadriu vídua Eishō (英 照 皇太后, Eishō kōtaigō). Aquest nom pòstum es va treure específicament del títol del poema Anglesina violeta sobre un estany profund, d'un poeta de la dinastia T'ang, i es va creure apropiat per a una filla de la família Kujō del clan de Fujiwara ("Camp d'Anglesina").
Quan la cort imperial Meiji es va traslladar de Kioto a Tòquio, va seguir, vivint primer al palau d'Akasaka i després al palau d'Aoyama. L'emperadriu vídua va morir el 1897 als 62 anys i va ser enterrada al Senyū-ji, que es troba a Higashiyama-ku, Kioto. La seva memòria és honrada oficialment al mausoleu del seu marit a Kioto, que es coneix com a Nochi-no-tsukinowa no higashiyama no misasagi.
Franz Eckert va compondre la marxa fúnebre, anomenada Trauermarsch ("dol profund") o Kanashimi no kiwami, per al funeral de l'emperadriu vídua Eishō. L'emperador Meiji i la seva esposa l'emperadriu Shōken no van poder assistir al funeral, però van viatjar a Kioto per oferir els respectes a la tomba la primavera després de la seva mort.

## Referències

* ↑ Ponsonby-Fane, 1959, p. 334-335.
* ↑ Ponsonby-Fane, 1959, p. 334.
* ↑ Ponsonby-Fane, 1959, p. 302.
* 1 2 3 Ponsonby-Fane, 1959, p. 335.
* ↑ Keene, 2002, p. 531.
* ↑ Ponsonby-Frane, 1959, p. 423.
* ↑ Keene, 2002, p. 532.

## Bibliografia

* Keene, Donald. Emperor of Japan: Meiji and His World, 1852–1912 (en anglès). Columbia University Press, 2002. ISBN 9780231123402.
* Ponsonby-Fane, Richard Arthur Brabazon. The Imperial House of Japan (en anglès). Kioto: Ponsonby Memorial Society, 1959. OCLC 194887.
# Comissió Internacional d'Estratigrafia

La Comissió Internacional d'Estratigrafia (International Commission on Stratigraphy, ICS) és el cos científic més gran dins de la Unió Internacional de Ciències Geològiques (IUGS). És també l'única organització que s'ocupa de l'estratigrafia a escala global. Un dels seus objectius principals és l'establiment d'una escala estratigràfica estàndard i aplicable globalment, cosa que procura aconseguir a través de les contribucions coordinades d'una xarxa de subcomissions i grups de treball amb un mandat específic.
L'ICS i els seus experts estratígrafs promouen i coordinen la cooperació internacional a llarg termini. El seu sis objectius científics estatutaris són:
* l'establiment i publicació d'una escala de temps geològica estàndard i global i la preparació i publicació de mapes de correlació globals, amb notes explicatives,
* la compilació i manteniment d'un centre de base de dades estratigràfica per a la globalitat de les ciències de la terra,
* la unificació de la nomenclatura cronoestratigràfica regional amb l'organització i documentació d'unitats estratigràfiques en una base de dades global,
* la promoció d'educació en mètodes estratigràfics, i la disseminació de coneixement estratigràfic,
* l'avaluació de mètodes estratigràfics nous i la seva integració a una estratigrafia multidisciplinària, i
* la definició de principis de classificació estratigràfica, terminologia i procediment i la seva publicació en guies i glossaris.
La Comissió Internacional d'Estratigrafia (ICS) té aproximadament 400 membres titulars, amb més de 2.000 estratígrafs que participen en les seves moltes activitats a escala mundial.

## Enllaços externs

* International Commission on Stratigraphy
# The Knockout

The Knockout és una pel·lícula muda de la Keystone dirigida per Charles Avery o Mack Sennett i protagonitzada per Roscoe Arbuckle i Edgar Kennedy. És una de les poques pel·lícules per a la Keystone en les que Charles Chaplin té un paper secundari. La pel·lícula, de dues bobines, es va estrenar l'11 de juny de 1914.

## Argument

Dos rodamóns es fan passar per boxejadors per guanyar diners per menjar. Un d'ells afirma ser Cyclone Flynn, el campió de boxa. Mentrestant, Pug, un noi de poble fort i de bon cor, s’enfronta a diversos pinxos que molestaven la seva xicota. Impressionats, nois es reconcilien amb Pug i li proposen que lluiti contra el fals Cyclone Flynn. En el moment del combat apareix el veritable Cyclone Flynn que expulsa els rodamóns i es fa càrrec del compromís. Comença la baralla que ràpidament degenera en un caos, després que Pug roba els revòlvers d'un apostador i persegueix el campió del ring. Segueix una llarga seqüència de persecució que inclou els boxejadors, els espectadors, la xicota de Pug i els Keystone Kops.

## Repartiment

* Roscoe Arbuckle (Pug)
* Minta Durfee (xicota de Pug)
* Edgar Kennedy (Cyclone Flynn)
* Charles Chaplin (àrbitre)
* Frank Opperman (promotor del combat)
* Al St. John (rival de Pug)
* Hank Mann (pinxo)
* Mack Swain (apostador)
* Alice Howell
* George Summerville
* Charley Chase
* Mack Sennett
* Joe Bordeaux
* Keystone Cops

## Crítica

“The Knockout és una pel·lícula plana però a favor seu cal destacar que, a diferència d'altres curtmetratges de la Keystone, aquesta no és només un conjunt de gags que es succeeixen sinó que aquests venen motivats per la història desenvolupada. És la segona vegada que Fatty i Chaplin apareixen en una pel·lícula, quatre mesos després de fer-ho a “Tango Tangles” (1914). No és clar si el director fou Charles Avery o Mack Sennett i fins i tot algunes fonts han especulat que Arbuckle intervingué en la direcció i que la mà de Chaplin també es nota en l’escena del combat de boxa. Aquesta escena té un ritme ben diferent a la resta de la pel·lícula i prefigura “The Champion” (1915) i l’escena de boxa a “City Lights” (1931).

## Referències

* ↑ Neibaur, James L. Early Charlie Chaplin: The Artist as Apprentice at Keystone Studios (en anglès). Scarecrow Press, 2012, p. 90-93. ISBN 978-0-8108-8242-3.
* ↑ Yallop, David. The Day the Laughter Stopped (en anglès). Little, Brown Book Group, 2014-10-23. ISBN 978-1-4721-1659-8.
* 1 2 Okuda, Ted; Maska, David. Charlie Chaplin at Keystone and Essanay: Dawn of the Tramp (en anglès). iUniverse, 2005-08, p. 44-45. ISBN 978-0-595-36598-2.
* ↑ Oderman, Stuart. Roscoe "Fatty" Arbuckle: A Biography of the Silent Film Comedian, 1887-1933 (en anglès). McFarland, 2005-07-29, p. 59. ISBN 978-0-7864-2277-7.
* ↑ Fawell, John W. Charlie Chaplin: A Reference Guide to His Life and Works (en anglès). Rowman & Littlefield, 2023-02-15, p. 190. ISBN 978-1-5381-4606-4.
# Associació de Futbol de Libèria

L'Associació de Futbol de Libèria (LFA) —en anglès: Liberia Football Association— és la institució que regeix el futbol a Libèria. Agrupa tots els clubs de futbol del país i es fa càrrec de l'organització de la Lliga liberiana de futbol i la Copa. També és titular de la Selecció de futbol de Libèria absoluta i les de les altres categories.
Va ser formada el 1936.
* Afiliació a la FIFA: 1964
* Afiliació a la CAF: 1962

## Referències

* ↑ Liberia Arxivat 2018-06-20 a Wayback Machine. at the FIFA website.
* ↑ Liberia at CAF Online

## Enllaços externs

* Associació de Futbol de Libèria - Lloc web oficial
# Trisha Fernández

Trisha Fernández (Luanda, 19 de novembre de 1994) Trisha Fernández de Jesús és una actriu, model i presentadora gallega.

## Bibliografia

Filla de gallec i angolesa, la seva mare va morir quan ella tenia dos anys i ella i el seu pare van venir a Galícia on va créixer entre Filgueira (Crecente) i A Cañiza. Després va anar a Vigo a estudiar, i va començar a fer feines de modelatge i el 2013 rva representar Galícia al certamen de Miss Espanya, a més de jugar al handbol. Després va anar a Madrid durant 8 anys i es va donar a conèixer pel seu paper de Marcia a Acacias 38. Abans de la pandèmia de coronavirus, havia obert el restaurant "La Lola Albacería".
Va tornar a Galícia i el setembre de 2021 va començar a presentar el Luar de TVG amb Xosé Ramón Gayoso. Va participar en altres programes de TVG com Land Rover, Atrápame se podes, Comando G o Tupper Club.

## Filmografía

* Ocultos (2015). curtmetratge.
* Aquelarre (2016). curtmetratge.
* Chistes de amor (2017). curtmetratge.
* Serás mi novia (2018). curtmetratge.
* Todo por el juego (2018). sèrie de televisió.
* Cuentos cortos de Carlos Cabero (2018). sèrie de televisió.
* Cuando florezca el cerezo (2018), de Carlos Cabero.
* Fariña (2018). Mini sèrie de televisió.
* Bernarda (2018), de Emilio Ruiz Barrachina.
* Nunca fuimos ángeles (2019), de Carlos Cabero.
* En el corredor de la muerte (2019). Mini sèrie de televisió.
* Acacias 38 (2019-2020). sèrie de televisió. Como Marcia Sampaio.
* No muertos (2020). sèrie de televisió.
* Encerrados (2021), de Carlos Cabero.

## Referències

* ↑ López, Belén. «Trisha Fernández: "Dende que entrei no 'Luar' sentinme como na casa"». Diario de Pontevedra, 10-01-2022.
* ↑ «Flash Moda - Trisha Fernández, un estilo casual que siempre triunfa», 17-05-2021.
* ↑ ««Es un orgullo trabajar en gallego»». La Voz de Galicia, 28-09-2019.
* ↑ «Trisha Fernández, la nueva presentadora del programa Luar de la Televisión de Galicia». Quincemil.
* ↑ «Trisha Fernández». IMDb.

## Enllaços externs

* Trisha Fernández: 'Podo ser así, china ou coma ti e ser galega e estar orgullosa de ser galega', YouTube, 2021