OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Edifici Illescas

L'Edifici Illescas, situat als carrers de Pàdua i de Ríos Rosas de Barcelona, està catalogat com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Història

Va ser projectat el 1933 per l'arquitecte Sixte Illescas, un dels fundadors del GATCPAC, i es va enllestir dos anys després. Originalment, se'l coneixia com la Casa de Vidre perquè la planta baixa estava tota recoberta de vidre verd de claraboia.

## Descripció

Es tracta d'un edifici d'habitatges de planta baixa, cinc pisos i àtic, que en el moment de la seva construcció es trobava enmig d'un barri de casetes baixes alineades i petites torres envoltades de jardí. Enmig de tot això, Illescas va aixecar aquest edifici amb un concepte i un llenguatge completament diferent, seguint en la línia del que portava fent fins aleshores.
La planta baixa estava tota recoberta de vidre de claraboia (actualment hi ha rajoles vidriades verdes), amb els perfils d'aram, material que també utilitzarà per a la porta d'entrada. La façana de la resta de les plantes les va pintar de color gris blavós. Per disminuir la sensació d'uns murs gruixuts i accentuar unes línies més profundes, dona protagonisme a l'aresta de la cantonada deixant-la buida i allunyant el màxim possible les finestres i balcons.
Pels balcons va utilitzar les terrasses-jardí, típiques en l'arquitectura de Le Corbusier. De la façana en sobresurt una fina llosana de fibrociment gris amb un ampit de ferro pintat de blanc i de la qual surten a cada banda dues malles del mateix material que tanquen el balcó.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Edifici Illescas». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Edifici Illescas». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.

## Enllaços externs

* «Edifici Illescas». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Argentada de muntanya

L'argentada de muntanya (Argynnis aglaja) és una espècie de lepidòpter papilionoïdeu de la família dels nimfàlids (Nymphalidae) present als Països Catalans.

## Distribució

Es troba al Marroc i des d'Europa fins al Japó. Absent a les illes mediterrànies excepte Sicília. Als Països Catalans es distribueix en zones muntanyoses.

## Hàbitat

Pendents obertes, herboses i amb flors, clars de boscos oberts, prats humits, etc. L'eruga s'alimenta de plantes del gènere Viola.

## Període de vol i hibernació

Una generació a l'any entre juny i agost, segons la localitat i l'altitud. Hiberna en forma d'eruga acabada de néixer.

## Referències

* 1 2 «Proposta de noms comuns per a les papallones diürnes (ropalòcers) catalanes». Butlletí de la Societat Catalana de Lepidopterologia. Arrizabalaga et al., 01-12-2012. [Consulta: 27 gener 2014].
* ↑ «Noms de papallones | TERMCAT». [Consulta: 27 desembre 2024].
* 1 2 3 4 Tolman, Tom; Lewington, Richard. Mariposas de España y Europa (en castellà). Lynx, 2011. ISBN 978-84-96553-84-2.

## Enllaços externs

* Biodiversidad Virtual (castellà)
* UK Butterflies (anglès)
* Asturnatura (castellà)
* European Butterflies (anglès)
* Granada Natural (castellà)
# Jill Savery

Jill Savery (Fort Lauderdale, 2 de maig de 1972) és una exnedadora estatunidenca, especialitzada en natació sincronitzada, que va competir durant la dècada de 1990.
El 1996 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Atlanta, on guanyà la medalla d'or en la competició per equips. En el seu palmarès també destaca la medalla d'or en la competició per equips del Campionat del Món de natació de 1991 i 1994.

## Referències

* ↑ «Jill Savery Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 25 de juliol 2015. [Consulta: 14 setembre 2019].
* ↑ «The History of FINA Volume IX». Arxivat de l'original el 24 setembre 2015. [Consulta: 14 setembre 2019].
# Associação Académica da Brava

L'Associação Académica da Brava (crioll capverdià: Akadémika da Brava) és un club capverdià de futbol de la ciutat de Nova Sintra a l'illa de Brava.

## Palmarès

* Lliga de Brava de futbol:
       2001/02, 2011/12
* Supercopa de Brava de futbol:
       2015/16

## Referències

* ↑ Académica da Brava at Soccerway
* ↑ Académica da Brava at the Final Ball (portuguès)
* ↑ Académica da Brava at Sports Mídia (portuguès)
* ↑ «Cape Verde Islands - List of Regional Tournament Winners». rsssf.com. [Consulta: 16 desembre 2017].
# Iris Vennema

Iris Vennema (Groningen, 1 de setembre de 2004) és una jugadora de bàsquet neerlandesa que des de l'estiu de 2024 juga a la màxima categoria del bàsquet espanyol a les files del Club Joventut Badalona.

## Carrera esportiva

Va començar a jugar de manera professional l'any 2020 al BC Triple Threat de la lliga neerlandesa. L’any 2022 fitxa pel Dozy BV Den Helder, també holandès, abans de fitxar l'estiu de 2023 per l'Azul Marino Viajes Mallorca de la Lliga Femenina Challenge. La temporada 2024-25 fitxa pel Club Joventut Badalona, equip acabat d'ascendir a la Lliga Femenina.
És internacional absoluta amb els Països Baixos des de 2023. Va ser Campiona d’Europa B poc abans de fitxar pel Joventut, sent una de les jugadores més destacades amb 14’5 punts i 3’8 rebots per partit.

## Referències

* 1 2 «Iris Vennema, talent emergent i molta ambició per a la Penya». Diari de. Adaloma, 24-07-2024 [Consulta: 21 febrer 2025].
* ↑ «La promesa holandesa, Iris Vennema, ficha por Azul Marino Viajes Mallorca». Basket Mallorca [Consulta: 21 febrer 2025].
* ↑ «Iris Vennema». verdinegres.cat. [Consulta: 21 febrer 2025].
# Embassament de l'Alcora

L'embassament de l'Alcora se situa en el municipi de l'Alcora, en l'Alcalatén, al País Valencià.
Es va construir en el llit del riu Llucena, sobre una superfície de 14 hectàrees i amb una capacitat màxima de 2 Hm³, és de comportes té una capacitat de 330 m³/s.
L'obra va ser construïda, mitjançant una presa de gravetat, amb una altura de 30 metres i una longitud en coronació de 108 m.
Es destina al reg i a la indústria. Aquesta presa pertany a la Confederació Hidrogràfica del Xúquer.
# Edifici Louise Weiss

L'edifici Louise-Weiss és la seu del Parlament de la Unió Europea, situada a Estrasburg (França).
Fou inaugurat el 14 de desembre del 1999 pel president de la República Francesa, Jacques Chirac, i la presidenta del Parlament Europeu, Nicole Fontaine. Duu el nom de Louise Weiss, la periodista i política francesa que creà la Fundació epònima.

## Estructura

L'edifici compta amb 20 nivells, 17 a la superfície i tres soterranis. L'hemicicle disposa de 750 escons pels diputats completats per 628 llocs pel públic. El cost total de l'immoble fou de 1.800 milions de francs.

## Referències

* 1 2 Parlement européen - IPE 4

## Bibliografia

* «Bâtiment Louise-Weiss du Parlement européen à Strasbourg» (en francès). CVCE.
* «Parlement européen - IPE 4» (en francès). PSS.Archi.eu.

## Vegeu també

* Seus de les institucions de la Unió Europea
# Associação Académica do Sal

L'Associação Académica do Sal és un club capverdià de futbol de la ciutat de Espargos a l'illa de Sal.
Va ser fundat el 1963.

## Palmarès

* Lliga capverdiana de futbol
       1992/93
* Lliga de Sal de futbol:
       1983/84, 1992/93, 1993/94, 1995/96, 2000/01, 2004/05
* Torneig d'Obertura de Sal de futbol:
       2001/02, 2007/08, 2011/12, 2013/14, 2015/16
* Copa de Sal de futbol:
       2004 o 2005?, 2007, 2008, 2011, 2017

## Referències

* ↑ Foundation date of Académica of Sal Arxivat 3 March 2016$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.
* ↑ Académica do Sal at Facebook
* ↑ Continental Tournaments of Académica do Sal
* ↑ Académica do Sal at Sports Mídia (portuguès)
* ↑ «Cape Verde Islands - List of Champions». RSSSF. [Consulta: 16 desembre 2017].
* ↑ «Cape Verde Islands - List of Regional Tournament Winners». rsssf.com. [Consulta: 16 desembre 2017].
# Anoploteri

L'anoploteri (Anoplotherium) és un gènere extint d'artiodàctil que visqué des de l'Eocè superior fins al Rupelià. Fou descobert originalment a les pedreres de guix properes a París.

## Referències

* ↑ «Definition: anoplotherium from Online Medical Dictionary». Arxivat de l'original el 2007-12-29. [Consulta: 6 desembre 2008].
# Emblema de la Unió Africana

L'emblema de Unió Africana està compost per dues circumferències concèntriques: l'exterior és de color daurat i la interior, verda. Dintre de la circumferència verda, en el centre de l'emblema, figura un mapa d'Àfrica de color daurat.
La circumferència daurada simbolitza la riquesa i el futur brillant desitjat per a l'Àfrica. La circumferència de color verd representa les esperances i aspiracions africanes. El mapa del continent africà, sense les seves fronteres interiors, eludeix a la unitat africana.
Els cercles i el mapa apareixen envoltats per una corona vegetal formada per dues branques de palma que simbolitzen la pau.
A la part inferior de l'emblema figuren, en una cinta daurada, set anells rojos entrellaçats que representen la solidaritat africana i la sang vessada durant l'alliberació del continent.

## Enllaços externs

* Web oficial de la Unió Africana Arxivat 2005-03-04 a Wayback Machine. (anglès)
# Edifici Tokio

L'Edifici Tokio està situat a l'avinguda de Pedralbes de Barcelona i està catalogat com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici aïllat, amb un conjunt de jardins i aparcament coneguts com a plaça dels Jardins de Tòquio, situats al darrere de l'immoble. Aquest consisteix en una planta baixa, cinc plantes pis i una planta àtic.
Les dues façanes llargues, que miren la principal a l'avinguda Pedralbes i la secundària als jardins Tokio, són completament diferents. La primera té un clar component horitzontal, ja que a part d'una meitat de buit amb llosana, cada planta està dominada per grans finestrals parcialment ocults mitjançant persianes de làmines corredisses o similar.
La façana secundària, la que mena als jardins Tokio, és completament diferent. En ella, grans obertures donen pas a grans balconades gairebé unides entre totes elles, en grans eixos horitzontals.
Un altre tret interessant d'aquest immoble és l'accés a l'immoble, a la planta baixa. Aquesta està articulada a través de pilotis que donen un aspecte aeri a part de la façana. Aquests pilars estan tancats per grans vitralleres.
Les façanes curtes també divergeixen de la resta, però molt similars entre elles. Per una banda existeixen petites galeries amb persiana de làmina a la banda dreta i grans buits amb làmina a l'esquerra. D'aquesta banda, només trenca la tònica la presència d'estretes obertures no emmarcades. La coberta està transformada parcialment en una terrassa-jardí.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Edifici Tokio». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.

## Enllaços externs

* «Edifici Tokio». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Argesita

L'argesita és un mineral de la classe dels halurs. Rep el seu nom d'Arges, fill d'Urà, un dels tres ciclops que van ajudar Hefest, el déu grec del foc.

## Característiques

L'argesita és un halur de fórmula química (NH₄)₇Bi₃Cl$_{16}$. És de color groc clar i cristal·litza en el sistema trigonal. El seu hàbit és gairebé sempre tabular, i en molts casos és complex degut a la presència de diversos romboedres i cristalls bipiramidals. Va ser aprovada per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2011.

## Formació i jaciments

Es troba en fumaroles actives de mitja temperatura, aproximadament al voltant dels 250 °C. Sol trobar-se associada a altres minerals com: bismutinita, brontesita, demicheleïta-(Br), demicheleïta-(Cl) i panichiïta. Només se n'ha trobat al cràter La Fossa, a l'illa Vulcano (Illes Eòlies, Sicília, Itàlia), l'indret on va ser descoberta.

## Referències

* ↑ «Argesite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 2 desembre 2015].
# Assut de la Séquia de Favara

L'assut de la séquia de Favara es troba al vell llit del riu Túria, al final del terme municipal de Quart de Poblet, prop del de Mislata. Està catalogat com a Bé d'interès cultural, i segons les dades proporcionades per la Direcció General de Patrimoni Cultural de la Conselleria de Turisme, Cultura i Esports de la Generalitat Valenciana, amb número d'anotació ministerial RI-51-0011245.

## Descripció històrica

Posar data de construcció pels assuts és difícil i en la majoria dels casos hi ha escassíssima informació que permeti la datació amb fiabilitat. Això s'uneix al fet de ser elements en constant modificació, reparació i manteniment, per aconseguir un correcte estat per al seu bon ús.
El nou traçat del llit del riu Túria, iniciat amb l'anomenat Pla Sud, va modificar considerablement el recorregut de la séquia. Primer va ser inutilitzat i va acabar enterrat sota 8 metres d'enderrocs, l'aterrarse tota aquesta part del riu vell. Avui dia no es coneix la localització exacta per la gran transformació de l'entorn, sobretot després de la conversió de l'antic llit del Túria en Jardí urbà, la qual cosa va dur a terme la desconnexió entre els dos braços del riu, evitant d'aquesta manera el pas de l'aigua per l'esmentat llit, cosa que va suposar la pèrdua dels antics assuts. En concret els quatre últims assuts corresponents a les séquies de Favara, Rascanya, Rovella i de l'Or han deixat d'utilitzar sent substituïts per altres de nova factura denominant l'Assut del Repartiment. Aquest assut està situat al costat del nucli de Quart de Poblet, just en el punt on se separa la llera tradicional del riu Túria de la nova llera construït segons el Pla Sud. Les séquies capten l'aigua en el mateix punt tot i que varien el nivell de distribució mantenint substancialment les zones i àrees d'influència que cadascuna tenia.
La de Fabara és una de les séquies que més han patit variacions en el seu traçat, per les obres del citat Pla Sud, dividint-se la séquia en dos trams, un al nord d'aquest, que arriba fins al Molí de la Closa i un altre al sud de la nova llera. Malgrat tot, atès que la séquia de Favara és una de les de majors dimensions, recorregut i perímetre de reg de l'Horta de València, ha contribuït, conjuntament la seva curta distància de la ciutat històrica, que hi hagi acumulat un considerable patrimoni arquitectònic hidràulic.

## Bibliografia

Aquest article pren com referència el text del BIC publicat per la Conselleria de Cultura de la Generalitat Valenciana, així com la publicació “Los azudes del Turia en la Vega de Valencia. Aspectos funcionales, constructivos y morfológicos del sistema de Mestalla y su conservación compatible con los usos actuales. “ De Miquel Montañana Palacios i Santiago Tormo Esteve.
# Ansaldo A.120

L'Ansaldo A.120, també conegut com a Fiat A.120, ja que Fiat en va adquirir el disseny a Ansaldo, era un avió de reconeixement desenvolupat i construït a Itàlia durant la dècada de 1920.

## Disseny

Era un avió convencional, amb ales de tipus “para-sol” (un tipus d'ales molt similars als biplans, però que només comptaven amb una ala a la part superior de l'avió), amb un tren d'aterratge fixe a la part inferior de l'avió. El pilot i observador estaven situats en un tàndem de cabines obertes. El disseny estava basat en l'avió: les ales eren de l'Ansaldo A.115, i el cos de l'avió era de l'avió de caça Dewoitine D.1 que Ansaldo produïa sota llicència. Aquest avió va ser utilitzat en petites quantitats per la Força Aèria Italiana, i va ser exportat a les forces aèries d'Àustria, Lituània i els avions van estar en servei fins a l'ocupació per la Unió Soviètica d'aquests països. A Àustria s'hi van fabricar 6 versions modernitzades de l'A.120 (anomenades A.120 R) i es van importar 2 A.120 originals. Lituània va comprar 12 d'aquests avions. Aquest avió va estar en servei fins a 1940.

## Desenvolupament

Aquest avió va començar a ser produït en la dècada de 1920, i el seu primer vol va ser en 1925. S'hi van produir un total de 77 unitats (incloent prototips i avions de fabricació estrangera).

## Variants

* A.120 – Prototip amb un motor Lorraine 12Db (només s'hi van produir 2 unitats)
* A.120bis – Versió millorada amb el motor FIAT A.20
* A.120 Ady – La versió final de producció, la gran majoria comptava amb motors FIAT A.22 (s'hi van produir 57 unitats)
* A.120R – Versió austríaca del A.120, la qual comptava amb una cabina millorada per al pilot i observador, i un nou radiador (s'hi van construir 6 unitats)

## Operadors

* Àustria, per la Força Aèria d'Àustria
* Regne d'Itàlia, per la Força Aèria Italiana
* Lituània, per la Força Aèria Lituana

## Especificacions (A.120 Ady)

Dades de http://www.comandosupremo.com/a120.html
Característiques generals
* Tripulació: 2, pilot i observador
* Longitud: 8,6 m
* Envergadura: 12,8 m
* Alçada: 2,8 m
* Pes buit: 960 kg
* Pes carregat: 1.420 kg
* Pes màxim d'enlairament: FIAT A.22
* Motors: 1× Motor de pistons ,
Rendiment
* Velocitat màxima: 254 km/h
* Velocitat de creuer: 216 km/h
* Abast: 7 hores de vol
* Sostre de servei: 7.000 m
Armament
* Metralladores: 1 o 2 metralladores fixes de tir frontal de 7,7 mm i una metralladora de 7,7 mm mòbil en la posició de l'observador per al tir per la part posterior de l'avió
* Bombes: Alguna bomba lleugera

## Referències

* ↑ «Ansaldo A.120 | Comando Supremo», 14-05-2016. Arxivat de l'original el 2016-05-14. [Consulta: 28 desembre 2021].
* ↑ https://www.revolvy.com/main/index.php?s=Ansaldo%20A.120&item_type=topic
* 1 2 «Ansaldo A-120 Ady». [Consulta: 28 desembre 2021].
* Taylor, Michael J. H.. Jane's Encyclopedia of Aviation. Londres: Studio Editions, 1989, p. 383.
* Уголок неба
# Emboscada de Garryhinch

L'emboscada de Garryhinch va ser un atac de l'IRA Provisional contra la Garda Síochána el 16 d'octubre de 1976, mitjançant la detonació d'una bomba col·locada en una granja a Garryhinch, a la frontera entre el comtat de Laois i el comtat d'Offaly, a la República d'Irlanda. El policia Michael Clerkin va morir en l'explosió, i altres quatre Gardaí van resultar greument ferits.
La nit del 16 d'octubre de 1976, la Garda Síochána va rebre una trucada telefònica anònima afirmant que membres de l'IRA estaven en una granja abandonada a Garryhinch, prop de Portarlington, comtat de Laois, preparant un atemptat contra Oliver J. Flanagan, un parlamentari del Fine Gael i Secretari del ministre de Defensa irlandès. Clerkin, juntament amb quatre companys de la Garda (el detectiu Tom Peters, el sergent Jim Cannon, el detectiu Ben Thornton i Gerry Bohan), van ser enviats des de la comissaria de Portarlington per investigar la informació rebuda. Tanmateix, la trucada telefònica l'hauria realitzat el mateix mateix IRA Provisional, amb la finalitat d'atraure els agents de la Garda a la masia com a part d'una emboscada planificada per l'organització contra el govern irlandès com a represàlia per l'apliacació de la Emergency Powers Act, aquella mateixa nit, amb l'objectiu de combatre l'escalada de l'activitat paramilitar a la República d'Irlanda associada a la campanya armada de l'IRA.
En arribar a la granja, l'equip dels Gardaí la va trobar aparentment desocupada, sense ningú als voltants i amb la porta principal tancada. Clerkin va entrar-hi per una finestra oberta i va inspeccionar l'edifici, trobant-lo aparentment buit. Va obrir la porta d'entrada des de dins per a que els seus companys poguessin entrar. A la porta hi havia un mecanisme de detonació d'una bomba, col·locada en un dipòsit de gas propà enterrat just a l'entrada, que es va activar i va fer detonar en obrir-se la porta, matant a Clerkin a l'acte. A l'exterior de l'edifici, l'explosió també va ferir els altres quatre policies, i el detectiu Peters va quedar cec i sord permanentment. La quantitat d'explosiu utilitzada tenia la potència suficient per enderrocar l'edifici.

## Referències

* ↑ Brady, Tom «Gardai in IRA ambush that left one dead are honoured for bravery, 41 years later» (en anglès). Belfast Telegraph, 13-11-2017 [Consulta: 19 novembre 2021].
* ↑ Power, David «Victims receive bravery medals 40 years after Garryhinch bomb» (en anglès). Laois Today, 08-12-2017 [Consulta: 19 novembre 2021].
* ↑ Ganly, Conor «Gardaí blown up in IRA attack in Offaly that killed a colleague to be honoured for bravery today» (en anglès). Offaly Express, 08-12-2017 [Consulta: 19 novembre 2021].
* ↑ Govern d'Irlanda. «Emergency Powers Act, 1976» (en anglès), 16-10-1976. [Consulta: 19 novembre 2021].
* ↑ Ridge, Martin; Cunningham, Gerard. «15». A: Breaking the Silence. Gill & Macmillan, 2008. ISBN 9780717163458.
# Edifici Veles e Vents

L'Edifici Veles e Vents és un edifici singular del port de València dissenyat per David Chipperfield i Fermín Vázquez, construït el 2006 per a la Copa Amèrica de Vela de 2007.
Anomenat inicialment edifici Foredeck (coberta de proa en anglès), es va rebatejar com a Veles e Vents en homenatge al poema d'Ausiàs March. L'objectiu inicial era proporcionar un punt d'observació privilegiat per a les competicions de vela, gràcies a la seva ubicació en la primera línia del mar.
La construcció d'estil minimalista consisteix en quatre plantes a diferents alçades i lleugerament desplaçades les unes de les altres en voladís, amb cada planta de diferents dimensions, donant-li l'aire d'un cambrer ocupat que lluita per no deixar caure els plats o la sensació que les diferents plantes estiguin suspeses en l'aire. L'estructura de és de formigó armat recoberta amb acer pintat de blanc nàutic i recobriments de vidre, les fustes nobles de Brasil per als terres exteriors, i terres interiors de resina blanca. Amb una alçària de 25 metres i una superfície total construïda de 10.500m2, actualment l'edifici és ocupat per restaurants i altres serveis.

## Referències

* ↑ «Veles e Vents» (en anglès americà), 11-12-2014. [Consulta: 12 abril 2022].
* ↑ «America's Cup Building» (en anglès). RIBA European Awards. Royal Institute of British Architects, 2007. [Consulta: 27 abril 2024].
* ↑ «EDIFICIO VELES E VENTS». [Consulta: 12 abril 2022].
* ↑ «Visitar el Veles i Vents en la ciutat de València». [Consulta: 12 abril 2022].