OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Editorial Piolet

L'Editorial Piolet és una editorial especialitzada en literatura de muntanyisme, guies de senderisme i bicicleta tot terreny. Va néixer l'any 1990 a Barcelona com a especialista en cartografia alternativa. Sovint col·labora amb escriptors, grups de senderistes, ajuntaments o consorcis de promoció de turisme. El 2019 tenia un fons editorial d'uns 75 mapes, una vintena de guies i una dotzena de llibres literàries, sempre amb temàtica de senderisme o de vida a la muntanya. A més del format tradicional de paper, també publica formats electrònics compatibles amb sistemes de navegació per satèl·lit (GPS).
Ha publicat llibres entre d'altres d'escriptors com Josep Gironès Descarrega i Juan Carlos Borrego i Pérez.

## Referències

* ↑ González, Víctor «Editorial Piolet presenta el primer mapa de la zona de l'Alta Anoia». Regió 7, 08-05-2015.
* ↑ VD «Es presenta la publicació 'Garraf' de l'editorial Piolet». Eix digital. Vilanova Digital, 22-03-2011 [Consulta: 3 gener 2016].
* ↑ «Editorial Piolet - Catàleg». Senderisme.com. Arxivat de l'original el 2019-02-07. [Consulta: 6 febrer 2019].
* ↑ «“Els camins ramaders de la Fatarella”, nova publicació de Josep Gironès Descarrega». Ràdio Flix, 03-02-2016. Arxivat de l'original el 7 de febrer 2019. [Consulta: 6 febrer 2019].
* ↑ Launes i Villagrasa, Joan; Anguera i Terré, Montserrat; Grau i Poyo, Núria; Casadó i Burillo, Vicent «2. Novetats editorials d'altres». Miscel·lània del CERE, 23, 2012, pàg. 464.

## Enllaços externs

* Editorial Piolet - Lloc web oficial
# Didier van Cauwelaert

Didier van Cauwelaert (Niça, França 1960) és un escriptor, guionista de cine i televisió i dramaturg francès d'origen belga, traduït a vint llengües i guanyador del Premi Goncourt 1994.

## Biografia

Nascut a Niça el 29 de juliol de 1960. Va començar a escriure novel·les des de molt jove i segons explica ell mateix entre els 7 i el 22 anys no va parar d'escriure, però fins al 1981 no va trobar cap editor que volgués publicar la seva obra.
Va dedicar-se al teatre com a actor i com a director, amb obres de Sartre, Samuel Beckett, Jean Anouilh i Ionesco, i va fer una breu carrera com a crític literari per nens a l'emissora FR3 Côte-d'Azur.

## Obres
### Novel·les

* Vingt ans et des poussières, 1982
* Poisson d'amour, 1984
* Les Vacances du fantôme, 1986
* L'Orange amère, 1988
* Un objet en souffrance, 1991
* Cheyenne, 1993
* Un aller simple, 1994
* La Vie interdite, 1997
* Corps étranger, 1998
* La Demi-pensionnaire, 1999
* L'Éducation d'une fée, 2000
* L'Apparition, 2001
* Rencontre sous X, 2002
* Karine après la vie, coautor amb Maryvonne i Yvon Dray, 2002
* Hors de moi, 2003
* L'Évangile de Jimmy, 2004
* Attirances, 2005
* Le Père adopté, Albin Michel, 2007
* La Nuit dernière au xv$^e$ siècle, 2008
* La Maison des lumières, 2009
* Thomas Drimm - Tome 1: La fin du monde tombe un jeudi, 2009
* Les Témoins de la mariée, 2010
* Thomas Drimm - Tome 2: La guerre des arbres commence le 13, 2010
* Le Journal intime d'un arbre, 2011
* Double identité, 2012
* La Femme de nos vies, 2013
* Le Principe de Pauline, 2014
* Jules, 2015
* On dirait nous, 2016
* Le retour des Jules, 2017
* J'ai perdu Albert, 2018
* La personne de confiance, 2019
* L'inconnue du 17 mars, 2020
* Le pouvoir des animaux, 2021

### Sèries de televisió

* Madame et se flics (1985-86).
* Pere Noël et fils (1983).
* Marie Love (1986).
* Le Nègre (1989).
* Les filles du Lido (1995).
* Le président et la garde-barrière (1997)
* Servicies sacrés (2009).

### Adaptacions al cinema

* 2001: An aller simple de Laurent Heynemann.
* 2006: "L'Éducation dúne fée" de José Luis Cuerda, amb el títol de La educación de las hadas. Va rebre el premi al millor guió adaptat dels Premis Cóndor de Plata 2008.
* 2011: Sense identitat de Jaume Collet-Serra.
* 2018: J'ai perdu Albert

### Musical

També es autor de les lletres i del llibret en francès d'Amour, una fantasia musical amb un llibret en anglès i lletres de Jeremy Sams, música de Michel Legrand, que va rebre el Premi Tony al millor musical de l'any 2003.

## Premis

* 1982: Prix del Duca per "Vingt Ans des poussières".
* 1994: Premi Goncourt per "Un aller simple".
* 1997: Premi Molière al millor l'espectacle musical per l'adaptació de "Passe-muraille" amb Michel Legrand.
* 1999: Premi Fémina Hebdo per "La Demi-pensionnaire"
* 2014: Premi Livre Enviroment per "Les abeilles et la vie"

## Referències

* ↑ «Didier van Cauwelaert» (en anglès). [Consulta: octubre 2016].
* ↑ Busnel, François. «Didier van Cauwelaert: Je suis un romancier de la reconstruction» (en francès), 28-06-2010. [Consulta: octubre 2016].
* 1 2 «Didier van Cauwelaert» (en francès). Radio France, 01-09-2014. [Consulta: octubre 2016].
# Escola el Palau (Molins de Rei)

L'Escola el Palau és un edifici del municipi de Molins de Rei (Baix Llobregat).

## Descripció

Edifici de caràcter públic que forma part de la urbanització que des dels anys vint del segle passat s'efectuà en aquesta zona i que eixamplava els límits de la vila en direcció al riu. Es tracta d'un edifici funcional que reinterpreta l'ordre, la simetria i alguns elements ornamentals de l'estil clàssic amb una gran sobrietat, només trencada pels jocs de volums de la construcció i la inclusió d'alguns detalls decoratius d'un cert eclecticisme. Fou inaugurat el 24 d'octubre de 1926 pel monarca Alfons XIII, de qui va prendre el nom fins a l'any 2014, moment en què es canvià i passà a dir-se Escola el Palau, en referència a la proximitat, alhora que homenatge, al palau de Requesens.
L'edifici es va ampliar per primera vegada l'octubre de 1932. Per tal de poder adaptar-se al nou concepte d'escola, l'any 1992 es va remodelar i reforçar tot l'edifici i es deixà en l'aspecte actual, que compagina un edifici de línies tradicionals amb uns materials i una distribució més moderna.

## Referències

* ↑ «Espais singulars d'interès turístic». Arxivat de l'original el 25 de maig 2018. [Consulta: 25 maig 2018].
* ↑ «L'escola Alfons XIII catalanitza oficialment el seu nom». [Consulta: 25 maig 2018].
* ↑ Solans i Roda, Conxita. L'Escola Alfons XIII, 75 anys d'història (1921-2001). Molins de Rei: Ajuntament Molins de Rei : Escola Alfons XIII, 2001, p. 120 [Consulta: 25 maig 2018].
# Arxiu dels Marquesos de Santa Maria de Barberà

L'Arxiu dels Marquesos de Santa Maria de Barberà (AMSMB) és el patrimonial més important de Catalunya. Va ser creat al segle xix per Ramon de Sarriera i de Pinós, marquès de Barberà i de la Manresana i comte de Solterra, al Palau Solterra-Barberà de Barcelona, i al segle xx es va traslladar al Castell de Vilassar, a Vilassar de Dalt. Actualment és propietat dels marquesos Ramon de Sarriera i Fernández de Muniaín i la seva esposa Marcela Bernat Valenzuela.
La documentació històrica comença el 858 i pertany a diverses cases aristocràtiques incorporades per les vies de l'herència i la política matrimonial: Baronies de Vilassar, Cervelló i Santa Pau; els dels llinatges Llull, Pinós, Sureda-Santmartí, Sarriera, Santcliment, Solterra, Boixadors, Copons, Ivorra, Babau i Alentorn. S'hi troben pergamins, patriciat urbà de Barcelona, plànols, mapes i genealogies, i llibres impresos.
Al fons Llull hi ha més de 300 pergamins, documentació en paper de tota mena, manuscrits i llibres impresos, així com també d'altres documents relatius a l'Escola lul·liana de Barcelona (segle xv). També s'hi conserva el testament atorgat el 26 d'abril del 1313, que va ser donat a conèixer per Francesc de Bofarull i Sans (director de l'Arxiu de la Corona d'Aragó del 1893 al 1991) en la seva memòria del 15 de gener del 1894, llegida a l'Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona.
Els fons de l'arxiu conserven uns 11.257 pergamins, més de 2.000 manuscrits i 457,2 metres lineals de lligalls. La primera catalogació i informatització de la col·lecció de pergamins es va fer sota la direcció de Coral Cuadrada, continuant amb la conservació i preservació dels fons de manuscrits i lligalls, realitzada gràcies a un conveni amb la Universitat de Colúmbia i després amb la Universitat de Texas. Amb la tercera fase s'està duent a terme una digitalització i descripció arxivística, bolcant les dades obtingudes a un programa de gestió documental.

## Referències

* 1 2 3 Cuadrada Majó, 2018.
* ↑ Márquez, Teresa «Vilassar de Dalt treu a la llum pública l'últim Ramon Llull». El Punt Avui, 03-07-2016.
* ↑ «L'Arxiu de Vilassar de Dalt fa públic l'únic testament conservat de Ramon Llull». Nació, 06-07-2016.

## Bibliografia

* Cuadrada, Coral; Duran Duelt, Daniel; Martínez-Giralt, Alejandro. El fons Llull de l'Arxiu dels Marquesos de Santa Maria de Barberà. Publicacions URV, 2018.
* Cuadrada Majó, Coral. «L'arxiu dels marquesos de Barberà». A: El rescat de les cent donzelles o de Sant Esteve. Agrupació Cultural de Vila-seca i Publicacions URV, 2018, p. 25-55 (Monografies de Vila-seca, 23).
# Eritema elevat diüturn

L'eritema elevat diüturn és una forma de vasculitis, que cursa amb pàpules vermelloses en les superfícies extensores del cos.$^{:835}$
Ha estat descrit com a síndrome paraneoplàstica, ço és, que pot estar relacionat amb un càncer intern ocult en aquells qui el presentin.
La dapsona ha demostrat eficàcia com a tractament contra aquesta dermatosi.

## Referències

* ↑ James, William D.; Berger, Timothy G. Andrews' Diseases of the Skin: clinical Dermatology. Saunders Elsevier, 2006. ISBN 978-0-7216-2921-6.
* ↑ «Erythema elevatum diutinum as a paraneoplastic syndrome in a patient with pulmonary lymphoepithelioma-like carcinoma». Lung Cancer, 63, 1, 6-2008, pàg. 151–3. DOI: 10.1016/j.lungcan.2008.05.006. PMID: 18571759.
# Educació a Itàlia

L'educació a Itàlia està regulada des del 1859 per al sistema reglat o educació formal i es complementa amb un sistema d'educació no formal provinent de les entitats cíviques.
Des del 1962 el sistema reglat es divideix en cinc graons, dels quals tres són obligatoris. L'educació infantil dura fins al sis anys, moment en què el nen o nena ingressa a l'educació primària, primer nivell obligatori i que equival al nivell 1 de l'ISCED. Aquesta etapa dura cinc cursos i prepara per a la secundària, dividida en dos graus. La scuola secondaria di primo grado, amb tres cursos, atorga els coneixements del nivell 2 de l'ICESD i és comuna per a tot l'alumnat, mentre que la segona part de la secundària es divideix en dues branques: la scuola secondaria di secondo grado, amb cinc cursos, i un vessant de formació professional (també obligatori) que pot abastar de tres a cinc anys segons la via escollida per l'alumne. Posteriorment s'accedeix, des de la scuola secondria, als estudis universitaris, que segueixen l'estructura acordada al Procés de Bolonya.

## Referències

* ↑ «Sistema educatiu italià». Arxivat de l'original el 2012-12-06. [Consulta: 20 octubre 2014].
# Avenue des Gobelins

L'avenue des Gobelins és una avinguda del 13è i 5è arrondissement de París, situada a la prolongació de la rue Mouffetard, de la cruïlla de la rue Monge i la rue Claude-Bernard (5è) i que arriba fins a la Place d'Italie (13è).
L'avinguda és el resultat de la transformació, dins el marc de les Transformacions de París sota el Segon Imperi de Georges Eugène Haussmann, d'una part de la rue Mouffetard, al sud del passage de la Bièvre, en una avinguda rectilínia i amb arbres a les vores. Una part de la rue Mouffetard, situada entre la rue de la Reine Blanche i la rue Le Brun va ser rebatejada rue des Gobelins. Tanmateix, al segle xviii, la secció entre la rue de Croulebarbe i la Place d'Italie portava el nom de rue Gautier-Renaud.
A cavall de tres barris, l'avenue des Gobelins, que comença a l'altura de l'Eglise Saint-Médard, gaudeix de l'animació, els comerciants, el mercat i l'ambient del barri Mouffetard. A la part alta, a prop de la Place d'Italie, hi ha molts restaurants i cinemes.
L'arquitectura és principalment d'estil haussmannià.

## Llocs d'interès

* La manufacture des Gobelins es troba al n° 42.
* L'ajuntament del 13è arrondissement és a la Place d'Italie.

## Com arribar-hi

L'avenue des Gobelins està servida per les estacions Les Gobelins i Place d'Italie de la línia
A més també s'hi pot arribar per mitjà de les línies de bus RATP 27, 47 i 91.
# Marbrada de ponent

La marbrada de ponent (Euchloe tagis) és una espècie de lepidòpter papilionoïdeu de la família dels pièrids (Pieridae) present als Països Catalans.

## Disgtribució

S'estén a través del sud d'Europa, on es troba des de Portugal al nord-oest d'Itàlia i el nord d'Àfrica (poblacions locals al Marroc i Algèria).
Aquesta espècie es troba en poblacions locals, discretes i bastant limitades a petites àrees d'hàbitat adequat que invariablement es fan en afloraments calcaris amb matolls mediterranis, on es troben les plantes nutrícies, crucíferes del gènere Iberis.
* Euchloe tagis bellezina ♂
* Euchloe tagis bellezina ♂ △
* Euchloe tagis castillana ♂
* Euchloe tagis castillana ♂ △

## Referències

* ↑ «Noms de papallones | TERMCAT». [Consulta: 25 febrer 2025].
* ↑ «Euchloe tagis - Museu de Ciències Naturals de Granollers». [Consulta: 25 febrer 2025].

## Enllaços externs

* Moths and Butterflies of Europe and North Africa: Euchloe tagis (anglès)
* European Butterflies and Moths: Euchloe tagis (anglès)
* EuroButterflies:Euchloe tagis (anglès)
# Escola i Festival de Música de Marlboro

L'Escola i Festival de Música de Marlboro (Malboro Music) és un esdeveniment per a la formació clàssica i la musicalitat que es celebra cada estiu al llarg de set setmanes a Marlboro, Vermont, Estats Units. Va ser concebut com un retir on joves músics podrien col·laborar i aprendre al costat dels artistes mestres en un entorn allunyat de les pressions dels terminis de rendiment i enregistrament.

## Història

Adolf Busch i el seu gendre Rudolf Serkin es van traslladar a Vermont com a refugiats del Tercer Reich. Es van convertir en amics pròxims de Walter Hendricks, qui habia fundat el Marlboro College i a qui van demanar consell per la formació d'un departament de música. Van reclutar a Marcel Moyse, Louis Moyse i Blanche Moyse. Busch, Serkin i els Moyse van ser els fundadors del Marlboro Music, a través de la seva associació amb la universitat. La idea es basava en crear un entorn en el qual professionals i afeccionats poguessin fer música junts, estudiant la literatura de la cambra en profunditat i fent concerts conjuntament. El 1951, Busch i Serkin van atreure a 54 estudiants com a artistes participants en el primer festival d'estiu de Marlboro. Després de la prematura mort de Busch el 9 de juny de 1952, Serkin va continuar desenvolupant la feina entre professionals reconeguts, tant solistes com orquestrals, i joves músics promeses. Han participat als Marlboro Music els músics: Pierre-Laurent Aimard, Emanuel Ax, Joshua Bell, Jonathan Biss, Anner Bylsma, Pau Casals, Jeremy Denk, Leon Fleisher, Gary Graffman, Hilary Hahn, Mieczyslaw Horzowski, Gilbert Kalish, Anton Kuerti, Lang Lang, James Levine, Yo-Yo Ma, Mischa Maisky, Viktoria Mullova, Siegfried Palm, Murray Perahia, Lara St. John, Richard Stoltzman, i Sándor Végh.
El Marlboro Music ha influenciat la música de cambra estatunidenca: el Quartet Guarneri es va formar en el Marlboro de 1964; el duo Yo-Yo Ma i Emanuel Ax, van començar junts com a duo per primera vegada a Marlboro, el 3 d'agost de 1973. Altres grups associats amb Marlboro son el Quartet Emerson, el Quartet Juilliard, el Quartet Orion String, el Quartet de St. Lawrence i el Beaux Arts Trio.
Els directors artístics del Malboro Music han estat: Rudolf Serkin (1951-1991), Mitsuko Uchida i Richard Goode (1999-2013), Mitsuko Uchida (2013-2018) i des de 2018, Mitsuko Uchida i Jonathan Bissi.

## Referències

* ↑ Ross, Alex. Listen to This. Nova York: Farrar, Straus and Giroux, 2010, p. 247.
* ↑ Tully, 2010, p. 860.
* ↑ Tully, 2010, p. 861.
* 1 2 «Mitsuko Uchida & Jonathan Biss, Artistic Directors». Marlboro Music. Marlboro Music. [Consulta: 18 setembre 2018].
* ↑ Ross, Alex. Listen to This. Nova York: Farrar, Straus and Giroux, 2010, p. 260.
* ↑ «Mitsuko Uchida». [Consulta: 1r gener 2022].
* ↑ Ross, Alex. Listen to This. Nova York: Farrar, Straus and Giroux, 2010, p. 262.

## Bibliografia

* Potter, Tully. Adolf Busch: The Life of an Honest Musician. Londres: Toccata Press, 2010.

## Enllaços externs

* Escola i Festival de Música de Marlboro - Lloc web oficial (anglès)
* Pau Casals als arxius del Malboro Music (anglès)
# Arzakita

L'arzakita és un mineral de la classe dels sulfurs. Rep el seu nom de la seva localitat tipus, Arzakskoye, a Rússia.

## Característiques

L'arzakita és una sulfosal de fórmula química Hg₃$^{2+}$S₂(Br,Cl)₂. Cristal·litza en el sistema monoclínic, formant complexos intercreixements amb la lavrentievita, espècia amb la qual forma una sèrie de solució sòlida. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 2 i 2,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'arzakita pertany a «02.FC: Sulfurs d'arsènic, àlcalis, sulfurs amb halurs, òxids, hidròxid, H₂O, amb Cl, Br, I (halogenurs-sulfurs)» juntament amb els següents minerals: djerfisherita, thalfenisita, owensita, bartonita, clorbartonita, corderoïta, grechishchevita, lavrentievita, radtkeïta, kenhsuïta, capgaronnita, perroudita, iltisita, demicheleïta-(Br) i demicheleïta-(Cl).

## Formació i jaciments

Es troba a les zones oxidades de dipòsits hidrotermals. Sol trobar-se associada a altres minerals com: lavrentievita, cinabri, corderoïta, quars i caolinita. Només se n'ha trobat a Arzakskoye, al districte de Pii-Khem (República de Tuva, Regió econòmica de Sibèria de l'Est, Rússia).

## Referències

* ↑ «Arzakite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 14 novembre 2015].
* ↑ «Arzakite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 14 novembre 2015].
* ↑ «Arzakite-Lavrentievite Series» (en anglès). Mindat. [Consulta: 14 novembre 2015].
# Eritema palmar

L'eritema palmar és l'envermelliment dels palmells a les eminències tènar i hipotènar.$^{:139}$

## Causes

S'associa amb diversos canvis fisiològics i patològics, o pot ser una troballa normal:
* Hipertensió portal
* Hepatopatia crònica
* Embaràs
* Policitèmia
* Tirotoxicosi
* Artritis reumatoide (especialment en pacients amb policitèmia)
* Èczema i psoriasi
* Telangièctasis profundes
* Infecció per Coxsackievirus A (febre aftosa humana)
* Sífilis secundària
* Malaltia de Kawasaki
* Reacció adversa al fàrmac: eritrodisestèsia palmoplantar (eritema acral)
* Febre de les Muntanyes Rocalloses
Com que els nivells circulants d'estrògens augmenten tant en la cirrosi com en l'embaràs, es pensava que els estrògens eren la causa principal de l'augment de la vascularització. Més recentment, l'òxid nítric també ha estat implicat en la patogènesi de l'eritema palmar.

## Referències

* ↑ James, William; Berger, Timothy; Elston, Dirk (2005). Andrews' Diseases of the Skin: Clinical Dermatology. (10th ed.). Saunders. ISBN 0-7216-2921-0.
* ↑ "Palmar erythema in rheumatoid arthritis", Clin Rheumatol. 4 (4): 449–51, Dec 1985, DOI 10.1007/BF02031898
* 1 2 3 First Aid for the USMLE Step 1, 2010, p. 156, mhid: 0-07-163340
* ↑ «Estrogen induces nitric oxide production via nitric oxide synthase activation in endothelial cells». A: Neurovascular Events After Subarachnoid Hemorrhage. 120, 2015, p. 141–145. DOI 10.1007/978-3-319-04981-6_24. ISBN 978-3-319-04980-9.
# Educació en drets humans

L'educació en drets humans és un procés educatiu en què s'intenta transmetre els valors de la pau, de la tolerància, del respecte als drets humans amb la intenció de construir ciutadans lliures i cívics, coneixedors de quins són els seus drets i respectuosos amb els dels altres. L'educació en drets humans és important en el desenvolupament integral de l'individu, ja que, d'una banda, el fa ser respectuós amb els drets dels altres, i de l'altra, en ser coneixedor de quins són els seus drets exigeix a les autoritats el seu respecte.
Algunes ONG, com Amnistia Internacional i l'Associació d'Educadores en Drets Humans - AHEAD treballen des de fa temps per intentar que l'Educació en Drets Humans sigui un element fonamental del sistema educatiu.
Amnistia Internacional presenta l'educació en drets humans en els següents termes: "L'educació en drets humans s'ocupa, entre altres coses, d'informar sobre els instruments internacionals de drets humans; el seu objectiu és donar a conèixer a les persones les normes legals que existeixen, el seu contingut i categoria jurídica. Però l'educació en drets humans no es limita a impartir coneixements sobre drets humans. Fonamentalment tracta de canviar actituds i comportaments i desenvolupar en les persones noves actituds que els permetin passar a l'acció."
L'Associació d'Educadores en Drets Humans - AHEAD defineix l'Educació en drets humans (EDH) com "el procés educatiu que té per objectiu establir una cultura dels drets humans, basat en la participació activa a través del qual aprendre sobre els drets humans i els temes relacionats, adquirir les habilitats necessàries per la defensa dels drets humans i desenvolupar actituds de respecte cap a la igualtat i la dignitat"
Les Nacions Unides recomanen que els Estats incloguin l'Educació en drets humans en els seus programes educatius. Ja a l'article 26.2 de la Declaració Universal dels Drets Humans podem llegir: " L'educació ha de tendir al ple desenvolupament de la personalitat humana i a l'enfortiment del respecte als drets humans i a les llibertats fonamentals; ha de promoure la comprensió, la tolerància i l'amistat entre totes les nacions i grups ètnics o religiosos, i ha de fomentar les activitats de les Nacions Unides per al manteniment de la pau."

## Referències

* Jordi Beltrán, Guía de los derechos humanos. Alhambra Longman, Madrid 1995 ISBN 84-205-2512-X (pág 120)
* Xesús Jares, Educación y derechos humanos. Editorial Popular, Madrid 2002 ISBN 84-7884-195-4 (pág 49)
* José Vicente Mestre Chust, La necesidad de la educación en derechos humanos, Editorial UOC, Barcelona 2007 ISBN 978-84-9788-581-2 (pág 18)

## Enllaços externs

* Associació d'Educadores en Drets Humans - AHEAD
* Grup d'Educació d'Amnistia Internacional Catalunya
* Edualter Arxivat 2008-05-10 a Wayback Machine.
* Campus per la Pau i la Solidaritat de la Universitat Oberta de Catalunya (UOC)