OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Nucli extern

El nucli extern de la Terra és una capa líquida d'uns 2.266 quilòmetres d'ample composta de ferro i níquel que es troba damunt del nucli intern sòlid i a sota del mantell. El seu límit exterior es troba a 2.890 quilòmetres de profunditat. La transició entre el nucli intern i extern es troba a aproximadament 5.150 km de profunditat.
La temperatura del nucli extern varia entre 4.400 °C a les regions exteriors i 6.100 °C a prop del nucli intern. A causa d'aquesta temperatura tan alta, s'ha demostrat que el nucli extern és un fluid amb poca viscositat (unes deu vegades la viscositat dels metalls líquids a la superfície) que converteix turbulentament. El nucli extern no es troba a prou pressió per ser sòlid, per tant és líquid tot i que té una composició similar a la del nucli intern. El sofre i l'oxigen també podrien ser presents al nucli extern.
Sense el nucli extern, la vida a la Terra seria molt diferent. La convecció de metalls líquids al nucli extern crea el camp magnètic de la Terra. Aquest camp magnètic s'estén cap enfora de la Terra durant uns quants milers de quilòmetres, i crea una bombolla protectora al voltant de la Terra que deflecteix el vent solar del Sol. Sense aquest camp, el vent solar xocaria directament amb l'atmosfera de la Terra. Potencialment hauria eliminat l'atmosfera, deixant la Terra sense vida.

## Referències

* ↑ «Earth's Interior». National Geographic, 18-01-2017. [Consulta: 14 novembre 2018].
* ↑ Sue, Caryl. «Core» (en anglès), 17-08-2015. [Consulta: 25 febrer 2022].
* ↑ Zhang, Youjun; Sekine, Toshimori; He, Hongliang; Yu, Yin; Liu, Fusheng; Zhang, Mingjian «Shock compression of Fe-Ni-Si system to 280 GPa: Implications for the composition of the Earth's outer core». Geophysical Research Letters, 41, 13, 15-07-2014, pàg. 4554–4559. Bibcode: 2014GeoRL..41.4554Z. DOI: 10.1002/2014gl060670. ISSN: 0094-8276.
* ↑ Young, C J; Lay, T «The Core-Mantle Boundary» (en anglès). Annual Review of Earth and Planetary Sciences, 15, 1, 1987, pàg. 25–46. Bibcode: 1987AREPS..15...25Y. DOI: 10.1146/annurev.ea.15.050187.000325. ISSN: 0084-6597.
* ↑ De Wijs, Gilles A.; Kresse, Georg; Vočadlo, Lidunka; Dobson, David; Alfè, Dario; Gillan, Michael J.; Price, Geoffrey D. «The viscosity of liquid iron at the physical conditions of the Earth's core». Nature, 392, 6678, 1998, pàg. 805. Bibcode: 1998Natur.392..805D. DOI: 10.1038/33905.
* ↑ «Woodrow L. Shew, Daniel P. Lathrop, Liquid sodium model of geophysical core convection, Physics of the Earth and Planetary Interiors 153 (2005) 136–149». Arxivat de l'original el 2011-07-18. [Consulta: 4 agost 2011].
* ↑ Kent C. Condie, Plate Tectonics, Butterworth-Heinemann; 4th ed., 1997, p. 140 ISBN 978-0750633864
* ↑ http://scign.jpl.nasa.gov/learn/plate1.htm

## Vegeu també

* Nucli de la Terra
* Estructura interna de la Terra
# Ariostea (equip ciclista)

L'Ariostea (codi UCI: ARI) va ser un equip ciclista italià que va competir entre 1984 i 1993. Dirigida els dos primers anys per Giorgio Vannucci, a partir de 1986 i fins a la desaparició de l'equip fou Giancarlo Ferretti el mànager general. L'equip va comptar entre les seves files a ciclistes com Adriano Baffi, Moreno Argentin, Giorgio Furlan i Rolf Sørensen. Durant els deu anys en què va competir l'equip el patrocinador va ser sempre l'empresa de ceràmica Ariostea, amb seu a Castellarano.

## Principals victòries
### Clàssiques

* Tour de Flandes: 1990 (Moreno Argentin)
* Lieja-Bastogne-Lieja: 1991 (Moreno Argentin)
* Giro de Llombardia: 1993 (Pascal Richard)

### Curses per etapes

* Tirrena-Adriàtica: 1992 (Rolf Sørensen)
* Volta a Suïssa: 1992 (Giorgio Furlan) i 1993 (Marco Saligari)
* Tour de Romandia: 1993 (Pascal Richard)

### Grans voltes

* Giro d'Itàlia
** 10 participacions: (1984, 1985, 1986, 1987, 1988, 1989, 1990, 1991, 1992, 1993)
** 15 victòries d'etapa:
*** 2 el 1986: Sergio Santimaria i Dag-Erik Pedersen
*** 1 el 1988: Stefan Joho
*** 1 el 1989: Stefan Joho
*** 2 el 1990: Adriano Baffi (2)
*** 3 el 1991: Davide Cassani, Massimiliano Lelli (2)
*** 2 el 1992: Giorgio Furlan, Marco Saligari
*** 4 el 1993: Bjarne Riis, Giorgio Furlan, Davide Cassani, Marco Saligari
** 1 classificació secundària:
*** Classificació dels joves: Massimiliano Lelli (1991)
* Tour de França
** 4 participacions: (1990, 1991, 1992, 1993)
** 7 victòries d'etapa:
*** 1 el 1990: Moreno Argentin
*** 4 el 1991: contrarellotge per equips, Bruno Cenghialta, Moreno Argentin, Marco Lietti
*** 1 el 1992: Rolf Järmann
*** 1 el 1993: Bjarne Riis
* Volta a Espanya
** Cap participació

### Campionats nacionals

* Campionat de Dinamarca de ciclisme en ruta: 1
** ruta: 1992 (Bjarne Riis)
* Campionat de Suïssa de ciclisme en ruta: 1
** ruta: 1993 (Pascal Richard)

## Referències

* Equip Ariostea a sitiodeciclismo.net
* Equip Ariostea a memoire-du-cyclisme.eu
# Allium azutavicum

L'Allium azutavicum és una espècie de planta amb flors de la família Amaryllidaceae descrita per Kotukhov l'any 2003
La planta és endèmica del Kazakhstan; no se n'han descrit subespècies.

## Referències

* ↑ Kotukhov. 2003. Turczaninowia 6: 6.
* ↑ Kew World Checklist of Selected Plant Families
* ↑ Inga underarter finns listade i Catalogue of Life.
# Parc Ornitològic de Pont de Gau

El parc ornitològic de Pont de Gau (en francès: Parc ornithologique de Pont-de-Gau) està situat a la Camarga, a tocar de la carretera RD 570 que porta de les Santes Maries de la Mar a Arles, al departament de Boques del Roine i a la regió de Provença – Alps – Costa Blava. Es va establir el 1949 com un simple zoològic i el 1974 va adquirir la seva condició actual de parc ornitològic.

## Història

L'any 1949, André Lamouroux, un ornitòleg apassionat, va obrir a Pont-de-Gau un espai format per petits aviaris on s'exposaven algunes espècies d'aviram de la Camarga. René Lamouroux, el seu fill, el va succeir l'any 1974 i va transformar l'espai per tal que els visitants poguessin veure en llibertat el màxim d'espècies possibles i obtenir informació a la Maison del parc. La funció d'aquesta és conscienciar els visitants sobre la protecció de l'entorn de la Camarga i la salvaguarda d'aquest medi natural.
René Lamouroux va ampliar primer la zona amb dotze hectàrees de marjal i va desenvolupar i marcar camins per permetre als visitants apropar-se a la fauna i la flora.. Després, l'any 1987, va llogar el pantà del Ginès al Parc Natural Regional de la Camarga.

## Instal·lacions

El Parc ofereix set quilòmetres de senders de descoberta aptes a tots els públics i accessibles per a persones amb discapacitat. S'ofereixen zones de pícnic. Gràcies a la disposició de terrasses, es facilita al gran públic observar de prop diversos centenars d'ocells. A la sortida, la casa del parc natural regional de la Camarga informa a la ciutadania sobre la Camarga, les seves especificitats, el seu entorn natural i els mitjans per respectar-la.

## Espais naturals

Avui dia, amb 60 hectares, el parc permet descobrir la fauna en el seu entorn natural format per aiguamolls, estanys, canyissars, gespes, maremes salines i terres negres. Aquesta diversitat afavoreix la presència de nombroses espècies d'ocells, tant sedentàries com migratòries.Aquestes espècies inclouen flamencs, ardèids, cigonyes, martinets, xarxets, rapinyaires i molts petits ocells limícoles.
* Les aus rapinyaires del parc ornitològic
* Àguila daurada
* Àguila marcenca
* Duc eruroasiàtic
* Aufrany
* Flamenc rosat
* Bernat pescaire
* Cigonya blanca i flamencs

## Centre d'atenció i aviaris

Els pocs aviaris del parc acullen ocells discapacitats o amb massa contacte amb els humans com per a poder ser retornats a la natura. S'ha creat un centre d'atenció als ocells de Camarga, que reb, de mitjana, 350 ocells cada any. El 1985, més de 5.000 flamencs van ser recollits i van morir de fam perquè els estanys es van congelar durant els períodes de fred hivernal. El febrer de 2012, el parc va acollir i cuidar aquests ocells emblemàtics de la Camarga, mentre el 90% de les superfícies de l'estany estaven congelades, fet que els impedia alimentar-se.
* Cigonya Negra
* Martinet blanc
* Fredeluga

## Referències

* ↑ «Parc ornithologique de Pont de Gau», 01-01-2024. [Consulta: 27 gener 2025].
* 1 2 «Parc Ornithologique de Pont de Gau». [Consulta: 27 gener 2025].

### Enllaços externs

* Pàgina del Parc ornitològic de Pont-de-Gau
# PDS

PDS té els següents significats:
* Informàtica: Processor Direct Slot, antic bus d'Apple Macintosh.
* Política:
** Partit Democràtic de l'Esquerra, partit polític d'Itàlia.
** Partit Democràtic Senegalès, partit polític del Senegal.
** Partei des Demokratischen Sozialismus, antic partit polític d'Alemanya
** Die Linkspartei, antic partit polític alemany
# Armada iraquiana

L'Armada Iraquiana o, en àrab, al-Quwa al-Bahriyya al-Iraqiyya (àrab: القوة البحرية العراقية, al-Quwa al-Baḥriyya al-ʿIrāqiyya) és la marina militar de l'Iraq. Creada el 1937, va actuar com a flotilla fluvial fins al 1958. Arran de la revolució que va fer caure la monarquia haixemita, va començar un període d'expansió. El major reforç es va produir a finals dels anys setanta sota el règim baasista del president Saddam Hussein, amb la compra a la Unió Soviètica de canoneres OSA armades amb míssils Styx, i amb la comanda feta a les drassanes italianes de quatre fragates tipus «Llop» modificades, 6 corbetes tipus «Al-Assad» i un vaixell d'aprovisionament tipus «Stromboli». Els vaixells produïts a les drassanes italianes no van entrar en servei a l'Iraq, arran de l'embargament derivat en un primer moment per la Guerra Iran-Iraq, i posteriorment per la Primera Guerra del Golf. El gener de 2004 la Marina va ser reconstituïda com a força de defensa costanera i va rebre la seva actual denominació a partir del 12 de gener de 2005. El 2009 van entrar en servei quatre patrulleres tipus «Saettia» construïdes a Itàlia.

## Almiralls

| 1 | Almirall | 2 | Vicealmirall | 3 | Contraalmirall |

## Oficials

| 1 | Comodor | 2 | Capità | 3 | Tinent | 4 | Alferes |

## Sots-oficials i mariners

| 1 | Sargent | 2 | Caporal | 3 | Mariner |

## Flota

Patrulleres :
| Classe | Numero de sèrie | Quantitat |
| Saettia MK-4 | PS-701 PS-702 PS-703 PS-704 | 4 |
| Al Basrah | OSV-401 OSV-402 | 2 |
| Model 35 | P-301, P-302, P-303, P-304, P-305, P-306, P-307, P-308, P-309, P-310, P-311, P-312, P-313, P-314, P-315 | 12 |
| Predator | P-101, P-102, P-103, P-104, P-105 | 5 |

## Enllaços externs

* defense-arab.com (àrab)
* mawtani.al-shorfa.com (àrab) (anglès) (persa)
* navyleague.org (anglès)
# Almescat

L'almescat (Erodium moschatum) és una espècie de planta herbàcia de la família Geraniaceae, freqüent a Catalunya.

## Descripció

Anual o biennal, de forta olor d'almesc, tiges robustes, ramoses, esteses o ascendents de fins a 6 dm, densament pilós per dalt. Fulles oblongo-lanceolades en el seu contorn, pinnades, amb folíols ovats dentats o lobulats. Flors violeta o morades, en umbel·les de 5-12 flors; pètals aproximadament d'1,5 cm, sovint caiguts ja al migdia; sèpals de 6-9 mm. Fruit de pèls marrons o blancs; pic de fins a 4,5 cm. Floreix a la primavera i estiu.

## Hàbitat

Habita en terreny conreat, zones ermes, i en terrenys sorrencs generalment prop del mar, al sud i oest d'Europa.

## Nom comú

* Catalunya: agulletes, agullot, agullots, almescat, almesquer, almesquera, cargola moscada, curripeus, herba de l'almesc, herba del mesc, herba del moro, mesquer, mesquera, rellotges.
* Illes Balears: agullot, aguyetas, aguyots, almesquera, aumesc, aumesquera, herba del mesc, rellotges.
* País Valencià: almescat, gerani almescat.
# García López de Cárdenas

García López de Cárdenas (Llerena, Extremadura, segle xvi - ?) fou un explorador espanyol del segle xvi, conegut per ser el primer occidental en veure el Gran Canyó del Colorado.

## Biografia

Nascut a Llerena, era fill de Don Alonso de Cárdenas, I Comte de la Puebla del Maestre, i de donya Elvira de Figueroa, senyora de Lobón. Participà, el 1540, en l'expedició de Francisco Vázquez de Coronado, que anava a la recerca de les mítiques Set ciutats d'or del regne de Cíbola. Al comandament d'una avançada que sortí de Compostela (Nayarit) es reuní amb l'expedició dirigida per Vázquez de Coronado en terres de Nou Mèxic prop de Santa Fe.

## Descobridor del Gran Canyó

López de Cárdenas fou el responsable d'un viatge d'exploració des de Quivira, poble habitat pels indis zuñi i suposadament una de les set ciutat d'or del regne de Cíbola. A Quivira hi havia part de l'expedició comandada per Vázquez de Coronado, amb trenta homes, i es comissionà a García López i un grapat d'homes per trobar un riu del qual els indis hopi els havien parlat, per la qual cosa se'ls concedí 80 dies per anar i tornar. En el viatge fou acompanyat per Pedro de Sotomayor com a cronista del viatge.
Després de 20 dies de viatge exploratori trobaren un profund congostos, per la base del qual discorria un gran riu al qual anomenaren, inicialment, Tizón. Tot i diversos intents per baixar a la seva riba per abastir-se d'aigua no trobaren cap camí, per la qual cosa decidiren emprendre el viatge de tornada una vegada aquesta començà a escassejar.
Un mes després seria Fernando de Alarcón el primer europeu a navegar per les aigües del riu Colorado, a uns quants centenars de quilòmetres del Gran Canyó.

## Referències

* 1 2 Conde-Salazar Infiesta, L.. «Francisco Vázquez de Coronado, el hallazgo del Gran Cañón». A: Editorial Planeta, S. A. y Sociedad Geográfica Española. Atlas de los Exploradores Españoles (en castellà), p. 320. ISBN 978-84-08-08683-3.
* Winship, George Parker. (1990) The Journey of Coronado, 1540-1542 (Fulcrum Series in American History). p. 12. ISBN 1-55591-066-1.
# Almiquí

L'almiquí o solenodont (Solenodon) és un gènere de mamífers verinosos insectívors de la família dels solenodòntids. Els solenodonts viuen en caus. Només se'n reconeix un gènere, Solenodon, tot i que en el passat se'n descrigueren més que actualment són considerats sinònims junior. És un gènere molt antic, considerat un fòssil vivent. N'existeixen dues espècies en estat de conservació: l'almiquí cubà (Solenodon cubanus) i l'almiquí d'Haití (Solenodon paradoxus). La família dels solenodòntids és interessant pels investigadors de la filogènia a causa del fet que conserva característiques dels mamífers primitius; les seves espècies s'assemblen molt a les que vivien vers la fi de l'edat dels dinosaures.

## Referències

* ↑ Entrada «Almiquí» de la Paleobiology Database (anglès)
# Palacio de Villahermosa

El Palacio de Villahermosa (Palau de Villahermosa) és un gran immoble neoclàssic situat a la cantonada del Passeig del Prado amb la Carrera de San Jerónimo de Madrid (Espanya). Va pertànyer als ducs de Villahermosa i des del 1992 és la seu del Museu Thyssen-Bornemisza.

## Història

El 1771 la parcel·la, fins al moment ocupada pels comtes de Maceda, van ser adquirida pel duc de Villahermosa. L'arquitecte de les obres de construcció de l'edifici va ser Antonio López Aguado, deixeble de Juan de Villanueva, i les obres les va encarregar María Pignatelli y Gonzaga, esposa del XI duc de Villahermosa, que li va fer l'encàrrec el 1805. Les obres van acabar el 1806.
El 1823 hi va viure el duc d'Angulema, que va arribar a Madrid al capdavant dels Cent Mil Fills de Sant Lluís, que havien anat a donar suport a Ferran VII. El 1840 el saló de ball va ser utilitzat com a teatre del Liceo Artístico y Literario. El pianista i compositor Franz Liszt hi va tocar el piano en un dels seus salons l'any 1844. Aquesta va ser l'època d'esplendor.
Després l'edifici entrà en decadència, va patir diverses transformacions i acabà abandonat. EL 1975 el Palacio de Villahermosa va ser comprat per la Banca López Quesada, s'hi va fer una profunda reforma interior, s'hi van instal·lar les seves oficines. Amb la fallida d'aquest banc, passà a l'Estat espanyol i el 1984 va ser adscrit al Museo del Prado com a seu complementària.
El 1992, arran de les negociacions amb el baró Thyssen per exposar la seva col·lecció privada a Madrid, el Govern espanyol va decidir oferir el Palacio de Villahermosa com a seu. L'acord definitiu de compra per part de l'estat espanyol es va formalitzar el 1993. La rehabilitació del palau com a museu va ser dissenyada per l'arquitecte Rafael Moneo.
La primera pedra es va posar el març de 1990. Només es van respectar les façanes. Es va inaugurar el museu l'any 1992 amb més de700 obres dels barons Thyssen, procedents de la seva mansió de Lugano. El 2004, s'afegí a Villahermosa dos edificis confrontants per tal d'hostatjar-hi la col·lecció Carmen Thyssen-Bornemisza a través d'un préstec de llarga durada a la fundació.

## Referències

* 1 2 3 José Luis Munuera Alemán Ana Isabel Rodríguez Escudero. Casos de marketing estratégico en las organizaciones. ESIC, p. 204–. ISBN 978-84-16462-46-9.
* 1 2 3 José María Zavala. Bastardos y Borbones: Los hijos desconocidos de la dinastía. Penguin Random House Grupo Editorial España, 11 març 2011, p. 166–. ISBN 978-84-01-34767-2.
* 1 2 Pedro Montoliú; Pedro Montoliú Camps Madrid, villa y corte: calles y plazas. Silex Ediciones, 2002, p. 31–. ISBN 978-84-7737-112-0.
# Atac a la caserna de La Tablada

L'atac a la caserna de La Tablada, durant el govern constitucional de Raúl Alfonsín a l'Argentina, va ser un dels aixecaments que va haver de fer front durant el seu mandat. El 23 de gener de 1989 un grup d'aproximadament 40 militants de l'agrupació d'ultraesquerra Movimiento Todos por la Patria, liderats per l'antic cap militar de l'ERP, Enrique Gorriarán Merlo, va prendre amb violència la caserna de La Tablada, a la província de Buenos Aires. L'operatiu de recuperació de la caserna es va dur a terme amb aproximadament uns 3.600 efectius de l'exèrcit i la policia.
L'aixecament va ser ràpidament reprimit. Posteriorment, es va denunciar la ferotgia amb la qual van actuar les forces de seguretat, denunciant-se fins i tot casos de tortura, desaparició de persones, assassinat i utilització de fòsfor blanc. L'ex militar José Almada, participant de la recuperació de la caserna, va ser un dels denunciants d'aquestes violacions dels drets humans.
Un dels resultats d'aquest aixecament va ser el reforçament la posició i demandes de les forces armades de l'Argentina. A diferència dels carapintadas, els militants del MTP que no van perdre la vida durant la recuperació de la caserna van romandre una gran quantitat d'anys empresonats.

## Referències

* ↑ "Mi verdad es irrefutable" (castellà). Article al periòdic argentí Página/12 del 20 de febrer de 2004.
# An Abhainn Mhór

L'An Abhainn Mhór o An Abha Mhór en dialecte irlandès local (posteriorment en anglès, Munster Blackwater) és un riu irlandès que corre a través dels comtats de Ciarraí, Chorcaí i Port Láirge. Té una longitud de 169 quilòmetres i hom el considera un dels rius d'Irlanda amb millors condicions per a la pesca del salmó puix que conté diverses preses i salts d'aigua en molts trams.
Neix a les muntanyes Mullaghareirk del Ciarraí i després travessa les viles de Mala i Mainistir Fhear Maí, ja al comtat de Chorcaí. Al llarg del seu curs, s'endinsa també a Port Láirge passant pels seus municipis de Lios Mór i Ceapach Choinn, fins que finalment desemboca a la mar Cèltica. Té com a afluents els rius An Abha Bheag, l'Abhainn Dalua, l'An Bhríd, l'Abhainn Ealla, l'An Airglinn, l'An Fhionnabha, i també l'Abhainn an Uinseann. Això fa que la seva conca hidrogràfica s'estengui fins als 3.100 km² en un terreny caracteritzat especialment per un sòl de torba, l'abundant matèria orgànica dissolta de la qual li aporta l'aigua un color negre característic que li confereix el nom actual en anglès.

## Referències

* 1 2 Ó Conluain, 1976, p. 41.
* 1 2 3 «Munster Blackwater» (en anglès). The Great Fishing Houses of Ireland. Fáilte Ireland, n.d. [Consulta: 9 gener 2023].
* 1 2 «River Blackwater Maps» (en anglès). Comhairle Cathrach & Contae Phort Láirge, n.d. [Consulta: 9 gener 2023].
* 1 2 «River Blackwater» (en anglès). Encyclopædia Britannica, 14-10-2011. [Consulta: 9 gener 2023].

## Bibliografia

* Ó Conluain, Proinsias. An Duinníneach: an tAthair Pádraig Ó Duinnín, a shaol, a shaothar agus an ré inar mhair sé (en irlandès). Baile Atha Cliath: Sairseal agus Dill, 1976. ISBN 0-901374-22-9.

## Enllaços externs

* Special Area of Conservation Arxivat 2007-12-18 a Wayback Machine.
* Salmon fishing on the Munster Blackwater, from Salmon Ireland Arxivat 2009-10-23 a Wayback Machine.
* The Munster Blackwater and associated navigations
* The Lombardstown to Mallow Canal
# Armadillo de musell llarg de Kappler

L'armadillo de musell llarg de Kappler (Dasypus kappleri) és una espècie d'armadillo de Sud-amèrica. Viu a Colòmbia, Veneçuela, el Perú, Bolívia i el Brasil. És un animal terrestre, solitari i nocturn, que sol viure a prop de rierols i aiguamolls. S'alimenta d'artròpodes i altres invertebrats.
Espècies vivents de cingulats :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Xenarthra :
Família Chlamyphoridae :
Família Dasypodidae :
Categoria :
# Almiquí d'Haití

L'almiquí d'Haití (Solenodon paradoxus), també conegut com a solenodon d'Haití, és un almiquí que només viu a l'illa d'Hispaniola, dividida entre Haití i la República Dominicana i que no fou conegut per la ciència fins al 1833, quan Brandt el descrigué per primera vegada. També hi havia una altra espècie de solenodont a l'illa, S. marcanoi, que s'extingí després del període de colonització inicial. Totes les espècies d'almiquins pertanyen a l'ordre dels eulipotifles i la família dels solenodòntids. El seu nom específic, paradoxus, significa ‘paradoxal’ en llatí.

## Referències

* ↑ Entrada «Solenodon» d'Animalia (en anglès).
# Atac contra turistes al Iemen

L'atac contra turistes al Iemen va ser un atac suïcida d'Al-Qaida amb cotxe bomba al Temple de la reina de Sabà de Marib el 2 de juliol de 2007. En l'atac hi van morir 8 ciutadans espanyols i 3 de iemenites.
Un membre d'Al-Qaida va estavellar un automòbil carregat d'explosius contra un comboi turístic format per quatre tot terrenys. L'explosió va matar 7 turistes espanyols, el guia turístic i el traductor iemenites, i també el perpetrador de l'atac. Hi va haver 6 ferits més, una de les quals, que formava part grup de turistes espanyols, va acabar morint dies després en un hospital de Sanà.

## Referències

* ↑ «Ocho españoles muertos en un atentado en Yemen | elmundo.es». [Consulta: 13 desembre 2022].
* ↑ «Exteriores confirma la muerte de seis turistas españoles en un atentado suicida en Yemen» (en castellà). El País [Madrid], 02-07-2007. ISSN: 1134-6582.
* ↑ «Un guipuzcoano entre los siete turistas españoles muertos en atentado en Yemen» (en espanyol europeu), 03-07-2007. [Consulta: 13 desembre 2022].
* ↑ «Muere en Yemen la española herida en Marib» (en castellà), 15-07-2007. [Consulta: 13 desembre 2022].