OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Aranyera becgrossa

L'aranyera becgrossa (Arachnothera crassirostris) és una espècie d'ocell de la família dels nectarínids (Nectariniidae) que habita boscos de les terres baixes de Tailàndia, Malaia, Sumatra i Borneo.

## Referències

* ↑ «Aranyera becgrossa». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 15/12/2021(català)
# Altostratus undulatus

L'altostratus undulatus és un tipus de núvol altostratus baix caracteritzat per tot un seguit d'ondulacions que el formen. Aquestes ondulacions poden ser visibles però sovint no són discernibles a ull nu. Aquestes formacions solen aparèixer als primers estadis de la desestabilització dels fluxos; com passa a les planes del sud dels Estats Units, on es produeixen les condicions orogràfiques i climàtiques ideals per aquest tipus de núvol.

## Referències

* ↑ «Altostratus Undulatus | Cloud Photographs | SkyPix». [Consulta: 16 agost 2018].

## Enllaços externs

* American Meteorological Society's Glossari de meteorologia
* Stormeyes, web per a observadors del temps (i "caçadors de tempestes")
* Fotografia metereològica
# Alció del paradís de Kofiau

L'alció del paradís de Kofiau (Tanysiptera ellioti) és una espècie d'ocell de la família dels alcedínids (Alcedinidae) que habita els boscos de Kofiau, a les illes Raja Ampat de l'oest de Nova Guinea.
# Meridiani Planum

Meridiani Planum és una plana situada a 2º al sud de l'equador del planeta Mart centrada a 0° 12′ N, 357° 30′ E﻿ / ﻿0.2°N,357.5°E﻿ / 0.2; 357.5), a la part més occidental de Terra Meridiani. Hi ha una rara presència d'hematita cristal·lina grisa. Pel fet que al planeta Terra l'hematita sovint es forma en fonts termals o en masses d'aigua tranquil·les, molts científics creuen que l'hematita de Meridiani Planum pot indicar antigues fonts termals o un ambient amb aigua líquida. Altres característiques de Meridiani Planum incloune basalt volcànic i cràters d'impacte.

## Mars rover Opportunity,

* Imatge presa per l'Opportunity .
L'any 2004, Meridiani Planum va ser el lloc on va arribar primer l'Opportunity.
El resultat de les anàlisis fetes per l'Opportunity indicaren que el lloc on es va posar havia estat saturat en temps antics per aigua líquida, probablement d'alta salinitat i d'alta acidesa. Hi havia grans quantitats de sulfat de magnesi com la jarosita.

## Referències

* ↑ "Meridiani Planum". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)

## Enllaços externs

* Google Mars zoomable map – centered on Meridiani Planum
* The sedimentary rocks of Sinus Meridiani: Five key observations from data acquired by the Mars Global Surveyor and Mars Odyssey orbiters
# Avinguda de Ferran el Catòlic

L'avinguda de Ferran el Catòlic és una via urbana de València. Està situada entre l'avinguda de Ramón y Cajal i el passeig de la Petxina. Fita amb els carrers d'Àngel Guimerà i de Quart. L'avinguda rep el nom del rei de València Ferran el Catòlic. L'avinguda té dues parades de metro la primera, Túria, a la fita amb Petxina, i la segona, Àngel Guimerà a la fita amb el carrer homònim.

## Enllaços externs

* Guia de carrers de l'Ajuntament Arxivat 2004-12-06 a Wayback Machine.
Geografia urbana de la ciutat de València :
# Aranyera de clatell porpra

L'aranyera de clatell porpra (Kurochkinegramma hypogrammicum) és un ocell de la família dels nectarínids (Nectariniidae) i única espècie del gènere Kurochkinegramma (Kashain, 1978), si bé alguns autors l'inclouen a Arachnothera.

## Hàbitat i distribució

Habita boscos i vegetació secundària de les terres baixes des del nord centre i sud de Myanmar i sud-oest de la Xina, cap al sud, a través del nord-oest de Tailàndia, Indoxina, (excepte Cambodja), a l'ample de Malaca fins Sumatra, Borneo i les illes Natuna.

## Referències

* ↑ «Aranyera de clatell porpra». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 15/12/2021(català)
* ↑ J del Hoyo, NJ Collar, DA Christie, A Elliott, LDC Fishpool, P Boesman i GM Kirwan.2016. HBW and BirdLife International Illustrated Checklist of the Birds of the World. Volum 2:Passerines. Lynx Edicions and BirdLife International, Barcelona i Cambridge.
# Aluata bru

L'aluata bru (Alouatta guariba) és una espècie d'aluata que viu als boscos del sud-est del Brasil i l'extrem nord-oriental de l'Argentina (Misiones). Viu en grups de 2-11 individus. La seva coloració pot variar molt. Alguns individus són de color taronja vermellós o negre.

## Referències

* ↑ «Aluata bru». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
* ↑ Groves, Colin. Wilson, D. E.; Reeder, D. M. (editors). Mammal Species of the World (en anglès). 3a edició. Johns Hopkins University Press, 2005, pàg. 149. ISBN 0-801-88221-4. (anglès)
* ↑ Mendes, S. L.; Rylands, A. B.; Kierulff, M. C. M.; de Oliveira, M. M. Alouatta guariba. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 3-01-2009.
* ↑ Louise Emmons and Francois Feer. Neotropical Rainforest Mammals, 1997.
* ↑ Gregorin, R. (2006). (portuguès) Taxonomia e variação geográfica das espécies do gênero Alouatta Lacépède (Primates, Atelidae) no Brasil. Rev. Bras. Zool. 23(1).
# Lucinda Whitty

Lucinda Whitty (9 de novembre de 1989) és una marinera australiana. Ella va representar a Austràlia als Jocs Olímpics de 2012 en navegació.

## Vida personal

Sobrenomenada Lu, Whitty va néixer el 9 de novembre de 1989 a Sydney. Jeremy Whitty és el seu pare i ha competit en diverses carreres de vela. Va assistir a Lane Cove Public School abans d'anar a escola secundària en SCEGGS Darlinghurst. Es va matricular a la Universitat de Tecnologia de Sydney el 2008 i es va inscriure a partir de 2012. Ella està treballant en un Bachelor of Business. Des de 2012, viu a Sydney.
Whitty és de 167 centímetres d'alt i pesa 63 quilograms.

## Carrera

Whitty és una marinera, que actua com una arquera. Quan tenia cinc anys, va començar a participar en l'esport. El vaixell en què competeix és Only Racing i és operat per la seva companya d'equip Olivia Price. Ella ha estat entrenada per Euan McNicol des de 2010. La seva base d'entrenament primari és Sydney, amb una base d'entrenament secundària a Weymouth.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 «London 2012 - Lucinda Whitty». Australian Olympic Committee. Arxivat de l'original el 2013-11-03. [Consulta: 10 juliol 2012].
# Josep Plans i Toscas

Josep Plans i Toscas (Talamanca, 28 d'abril de 1895 - Celrà, 21 de juny de 1989) va ser intèrpret de flabiol i tenora, i constructor i reparador de flabiols, tenores i tibles. Va prestar els seus serveis a diferents cobles i orquestres, com La Principal del Bages, La Principal de Gràcia, Cobla Sabadell o La Principal del Llobregat.
Se li deu la creació de la quarta clau del flabiol modern, la clau superior, també coneguda com a Clau Plans, que permet fer el Do sostingut, que va aplicar a mitjans de la dècada de 1950. També va construir un flabiol amb una cinquena clau per facilitar l'execució del Mi greu, però aquesta clau no va tenir èxit entre els flabiolaires.

## Referències

* ↑ Ballús Casòliva, Glòria. Acte de record i homenatge al músic Josep Plans i Toscas. Talamanca: Ajuntament de Talamanca, 2018.
* ↑ «FLABIOL». [Consulta: 29 març 2017].
* ↑ Regió7. «Talamanca recorda la figura del músic Josep Plans i Toscas». [Consulta: 21 desembre 2019].
* ↑ «Músics de La Principal del Llobregat, al web Boig per la sardana». [Consulta: 2 març 2015].
* ↑ «Josep Plans i Toscas». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Flabiol». Associació Cobla la Principal de Collblanc. Arxivat de l'original el 2 d’abril 2015. [Consulta: 2 març 2015].
* ↑ Espanyó Comelles, Tomàs. "Estudi estratègic del coblisme com a bé cultural." (2007).

## Bibliografia

* Leon Royo, Jordi. Mètode bàsic per a l'estudi del flabiol i tamborí. Barcelona: Dinsic Publicacions, 2003. ISBN 84-393-5604-8.
# Avinguda de Pearson

L'avinguda de Pearson de Barcelona és un vial que comença a l'avinguda d'Esplugues i finalitza en un atzucac al vessant de la serra de Collserola, per sota de la carretera de les Aigües. Es troba al barri de Pedralbes, originalment part del municipi independent de Sarrià.

## Història

El seu traçat original fou promogut pels germans Buxó, propietaris de l'indret, i les alineacions foren aprovades el 28 de novembre de 1915. Quan l'11 d'octubre de 1918 es constituí la societat anònima San Pedro Mártir, la condició de la venda fou que la societat respectés la idea original dels Buxó.
La dedicació del carrer fou aprovada el 1915, en honor de Frederick Stark Pearson, enginyer i financer estatunidenc que creà a Catalunya La Canadenca i que contribuí a electrificar Catalunya mitjançant les seves empreses.

## Troballes arqueològiques

L'any 1922, es van trobar fortuïtament ossos de mamut en una finca d'aquest carrer. La troballa és coneguda com el mamut de Sarrià, o a vegades, el mamut de l'Avinguda Pearson.
Molt a prop també, l'any 1950, es va trobar la necròpoli alt-medieval de Finestrelles.

## Referències

* 1 2 3 Jesús Portavella I Isidoro a Enciclopèdia de Barcelona, vol. 3. Grup Enciclopèdia Catalana i Ajuntament de Barcelona. Barcelona, 2006. ISBN 8441213976. Pàgs. 315-316.
* ↑ «Descobrir Barcelona: Av. Pearson i Pedralbes – 18/05/19», Visites d'Art i Història, Club Cultural Centre Europeu, 2019. [Consulta: 11-03-2022].
* 1 2 «La Masia: la urbanització de l’Avinguda Pearson», Clínica Barraquer. [Consulta: 11-03-2022].
* ↑ «‘Els secrets de Sarrià’, novetat editorial al districte» Arxivat 2023-07-20 a Wayback Machine., notícies, Ajuntament de Barcelona, 24-12-2019. [Consulta: 11-03-2022].
* ↑ «Avinguda de Pearson». Carta Arqueològica de Barcelona. Servei d'Arqueologia de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS).

## Vegeu també

* Necròpoli de Finestrelles
* Mamut de Sarrià

## Enllaços externs

* «La Masia: la urbanització de l’Avinguda Pearson», Clínica Barraquer.
* El mamut de l'avinguda de Pearson, repartit en diversos museus - Barcelona TV (català)
* Plànol BCN: carrers, equipaments | Ajuntament de Barcelona (català)
* YouTube
# Arare (menjar)

L'arare (あられ, ‘calamarsa’) és un tipus de cracker japonès petit elaborat amb arròs glutinós i condimentat amb salsa de soia. La grandària i la forma distingeixen els arare del senbei.

## Tipus

Hi ha moltes grandàries, colors i formes diferents d'arares. Alguns són salats i d'altres dolços. Un, anomenat norimaki arare, s'embolica amb algues nori seques. Un altre, el kaki no tane (柿の種) (柿の種, 'kaki no tane'), pren el seu nom de la semblança amb les llavors de caqui i se solen vendre amb cacauets, una barreja anomenada kakipī (かきピー) (かきピー, 'kakipī'). Són un aperitiu popular per acompanyar a la cervesa japonesa.

## Cultura

Els japonesos consumeixen arare típicament per celebrar el Hinamatsuri (festival de les nines) el 3 de març, dia de les nenes al Japó. L'arare preparat per a la festa és molt colorit. L'arare normal es ven tot l'any, però els acolorits només es troben entre gener i març, per comprar-los pel Hinamatsuri.
L'arare va ser exportat als Estats Units per emigrants japonesos que van arribar com a treballadors a les plantacions en la dècada de 1900. A Hawái, es diu sovint kakimochi (pasta d'arròs fregida) o mochi crunch, i és popular barrejar l'arare amb crispetes de blat de moro (alguna gent també ho barreja amb furikake).

## Referències

* ↑ Food and Agriculture Organization of the United Nations. El arroz en la nutrición humana. Food & Agriculture Org., 1994. Pàg. 126
# Zootrop (companyia de teatre)

Zootrop va ser una companyia de teatre de titelles que inicià la seva trajectòria el 1989 amb Núria Mestres i Esther Cabacés i va funcionar fins al 1993. Zootrop donava especial importància a utilitzar el teatre de titelles com a mitjà d’expressió plàstica i visual. A la Catalunya de finals dels anys vuitanta i principis dels noranta va ser una aposta innovadora, al costat, entre d'altres, de L’Avexutxu, El Cau de L’Unicorn i la Cia. Teia Moner.

## Fundadores

Mestres, formada en Belles Arts, havia estudiat també mim i pantomima a l’Institut del Teatre de Barcelona, on als primers anys vuitanta també fou alumne del taller de marionetes de Harry V. Tozer. Com a titellaire, adquirí experiència treballant a la companyia Marionetas de Barcelona de Tozer el 1985. Per la seva banda, Cabacés fundà i fou integrant, del 1982 al 1986, del grup titellaire gallec Tanxarina, va rebre ensenyaments del reputat creador francès Philippe Genty i també va formar part de Marionetas de Barcelona.

## Trajectòria

El grup va crear i representar diversos espectacles adreçats exclusivament al públic infantil i familiar. El primer fou Esquitxos (1989), per a titelles de fil, al qual seguí En Cigró ve a l’escola, pensat exclusivament per a escoles bressol. El 1990, va estrenar En Groc, un espectacle de titelles de taula, petit format, intimista i proper, en què els cossos dels titelles eren les mans i els dits de les dues manipuladores. Aquesta proposta sense paraules va obrir a la formació les portes per viatjar pel món: Europa, part d’Àsia, Àfrica i Amèrica.
Finalment, el 1993, el tàndem de titellaires presentà Per un dimoni de pèl, el primer muntatge parlat del grup, realitzat amb tècnica mixta (bunraku, titelles de tija i ninots de guant) i basat en la versió de la rondalla dels germans Grimm Els tres pèls del diable que va fer l’escriptor Albert Mestres. Després d’aquest espectacle, cal donar ja per extinguida la formació. Les seves dues integrants iniciaren aleshores altres projectes. Núria Mestres va fundar la seva pròpia companyia i començà a actuar en solitari. Des de llavors, també ha col·laborat amb Pallassos sense Fronteres i Titelles per la Pau en diverses expedicions a camps de refugiats, fent actuacions i tallers, a més de treballar amb altres companyies (entre altres, L’Estenedor, Titelles Vergés, La Fanfarra i Pengim-Pengam) i construir titelles per a espectacles d'altres grups. Per la seva banda, Esther Cabacés va fundar, el 1998, juntament amb el també titellaire Nartxi Azkargorta, el grup Txo Titelles.

## Referències

* 1 2 3 4 Auseller i Roquet, Jordi. «Zootrop». Enciclopèdia de les Arts Escèniques Catalanes. Institut del Teatre (reconeixement).

## Bibliografia

* Martín, Josep A. El teatre de titelles a Catalunya: aproximació i diccionari històric. Barcelona: Publicacions de l’Abadia de Montserrat, 1998.
# Aluata de Guatemala

L'aluata de Guatemala (Alouatta pigra) és una espècie de primat de Meso-amèrica. Viu a la península del Yucatán (Mèxic), Guatemala i Belize. El seu hàbitat són els boscos caducifolis i les selves pluvials humides riberenques. Sovint se'l veu als boscos que envolten els jaciments arqueològics.

## Referències

* ↑ «Aluata de Guatemala». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
* ↑ Bumgarten, A.; Williason, G.B. 2007. The distributions of howling monkeys Alouatta pigra and A. palliata) in southeastern Mexco and Central America. Primates 48: 310-315
* 1 2 3 Emmons, L. 1997. Neotropical Rainforest Mammals : A field guide. 2a edició. The University of Chicago Press. Chicago i Londres. 307 pàg.
* 1 2 Estrada, A.; Garber, P.A.; Pavelka, M.S.M.; Luecke, L. 2005. New perspectives in the study of Mesoamerican primates: distribution, ecology, behavior, and conservation. Birkhäuser. 600 pàg.
* ↑ Napier, J.R.; Napier, P.H. 1967. A Handbook of Living Primates: Morphology, Ecology and Behaviour of Nonhuman Primates. Academic Press. 456 pàg.
* ↑ Wilson, D.E.; Reeder, D.M. 1997. Mammal species of the world: A Taxonomic and geographic reference. 2a edició. Smithsonian Institution Press. Washington i Londres. 1.207 pàg.
* ↑ Wolfheim, J.H. 1983. Primates of the World: Distribution, Abundance and Conservation. Routledge. 832 pàg.
# Alció venerat

L'alció venerat (Todiramphus veneratus) és una espècie d'ocell de la família dels alcedínids (Alcedinidae) que habita els manglars de Tahití i Morea (Polinèsia francesa), a les illes de la Societat.

## Taxonomia

Tradicionalment s'han considerat dues subespècies:
* T. v. veneratus (JF Gmelin, 1788). De Tahití (Illes de la Societat).
* T. v. youngi Sharpe, 1892. De Moorea (Illes de la Societat).
Modernament però, la segona ha estat considerada una espècie de ple dret: Alció de Moorea (Todiramphus youngi).

## Referències

* ↑ J. del Hoyo, A. Elliott, J. Sargatal, D.A. Christie, i E. de Juana (eds.). 2017. Handbook of the Birds of the World Alive. Lynx Edicions, Barcelona.
# Assemblea d'Unitat Popular

L'Assemblea d'Unitat Popular (AUP) fou un moviment independentista impulsat pel Moviment de Defensa de la Terra-IPC l'any 1993 que tenia el seu precedent en l'Assemblea Unitària per l'Autodeterminació que impulsava l'estratègia de la Unitat Popular que ja aprovà el Moviment de Defensa de la Terra-IPC. L'MDT-IPC es va unir amb dirigents i militants de La Crida en una reunió a Barcelona per impulsar el projecte i va acabar originant l'AUP.
La dissolució definitiva de Terra Lliure el 1995, va portar a assumir des dels entorns de l'MDT que l'AUP no tenia futur com a plataforma unitària, i es va aprovar el document Refundació Independentista pel Socialisme, que pretenia aplegar els sectors de l'Assemblea més afins ideològicament i obrir línies de treball i formes de col·laboració amb les forces que constituïen el que anomenàvem Esquerra Nacional ─ERC, IC, UPV i PSM─ que servís per afermar l'espai polític de l'EI com una força amb capacitat i perspectiva estratègica i que ajudés a sortir de la marginalitat mitjançant acords amb les organitzacions amb què manteníem alguns elements de coincidència o proximitat. El 1995 l'AUP es va apropar a ERC en impulsar conjuntament una Marxa per la independència, i això va provocar l'escissió d'un grup de militats que impulsarien posteriorment la Plataforma per la Unitat d'Acció (PUA).
Un any després, el 1996, la major part dels membres de l'AUP i una part considerable dels quadres polítics ─Jaume Soler, Josep M. Cervelló, Carme Porta, Eduard López, Jaume Fernàndez Calvet, Jaume Oliveras, Teresa Aragonès van ingressar a ERC i el grup va quedar dissolt definitivament.

## Referències

* ↑ «Breu balanç de l'MDT (1982-2002)». Arxivat de l'original el 2012-06-21. [Consulta: 30 març 2013].
* ↑ «:: EXCLUSIVAHistòria de l'esquerra independentista a Girona, una aproximació des de l'egohistòria». El Dimoni de Santa Eugènia de Ter (Gironès), 10-09-2013.
# Avinguda del Doctor Peset i Aleixandre

L'avinguda del Doctor Peset Aleixandre és una via urbana del nord-oest de València. Està situada entre l'avinguda del Primat Reig i l'avinguda de Burjassot. Rep el nom de Joan Baptista Peset i Aleixandre.
Fita amb avingudes com les de la Constitució i de Joan XXIII, i amb el Camí de Montcada. Fa divisòria entre els districtes de La Saïdia (barris de Tormos i Marxalenes) al sud i els districtes de Rascanya (barri de Torrefiel) i Benicalap al nord.
L'avinguda transcorre de forma rectilínia sobre el tram nord-oest del vell Camí de Trànsits, segona circumval·lació de la ciutat de València. Al seu extrem nord-est, al creuament amb el Camí Reial de Morvedre (actual avinguda de la Constitució) estava situada la caseta del "fielato", nom popular de les casetes on es feia el cobrament de les taxes municipals pel trànsit de mercaderies a tots els visitants que volien entrar a la ciutat pel camí reial. El seu traçat travessa vells camins d'horta com ara el Camí de Montcada, actualment reconvertit en un carrer més dins l'entramat urbanístic de la ciutat de València, i travessa també les vies del vell Trenet que anava direcció a Bétera i a Llíria passant per l'antic municipi de Benicalap.
A l'inici de l'avinguda trobem al mig un gran cudol de pedra que segons la tradició es diu que va caure l'any 1972 d'un camió que transportava estes pedres per a l'ampliació del port de València i que caigué a la vora del camí de Trànsits a l'altura del barri de Torrefiel. Els veïns reclamaven major implicació de les autoritats municipals a les millores i manteniment dels accessos al barri, però després de dos anys sense retirar el cudol el van fer símbol del barri.
A l'extrem sud de l'avinguda trobem l'Estació de Trànsits corresponent al tramvia de la Línia 4 de MetroValencia. Tota l'avinguda és travessada per nombroses línies dels autobusos municipals de l'EMT, entre elles les línies 89 i 90 que fan el recorregut circular per l'antiga Ronda de Trànsits.

## Referències

* ↑ Historia de la Falla Montortal-Torrefiel

## Enllaços externs

* Guia de carrers de l'Ajuntament Arxivat 2004-12-06 a Wayback Machine.
Geografia urbana de la ciutat de València :
# Aratinga de Guadalupe

L'aratinga de Guadalupe (Psittacara labati) és un ocell extint de la família dels psitàcids que habitava l'illa de Guadalupe, a les Antilles.
Jean-Baptiste Labat els va descriure com uns petits lloros de la mida d'una merla, completament verds, excepte unes petites plomes vermelles sobre el cap i amb el bec blanc.
No es conserven restes d'aquests ocellets i la consideració com espècie separada es hipotètica.

## Referències

* ↑ Jean-Baptiste Labat (1722). Noveau Voyage aux isles de l'Amerique. P. 154-163
* ↑ Errol Fullerl (1987). Extinct Birds. Penguin Books (England). p. 131. ISBN 0-670-81787-2
# Alzina Centenària

L'Alzina centenària que dona nom a l'indret on s'ubica, "Pla de l'alzina". L'Alzina va créixer, en mig d'un pla on no hi havia cap altre arbre, i en una zona que antigament es coneixia com la Partida del Coscollar.
Actualment l'Alzina és considerada com a la imatge del símbol i escut municipal de la Vila d'Alcarràs. Trobareu senyalitzat el camí per arribar-hi des de l'inici de la carretera de Vallmanya L-800 fins al mateix indret, avui també reconegut per ésser a la vora d'un dels ponts de nova construcció, degut al pas pel terme de la línia de ferrocarrils per l'AVE.

## Referències

* ↑ L'Alzina centenària al web de l'ajuntament d'Alcarràs
* ↑ L'ALZINA CENTENÀRIA I EL PATRIMONI NATURAL D'ALCARRÀS, elcami.cat
* ↑ L'Alzina Centenària a turismealcarras
# Assemblea d'homes lliures d'Esparta

L'Assemblea d'homes lliures d'Esparta era el poder suprem de l'estat. Aquesta Assemblea equivalia a l'ekklesia establerta a Atenes.
La va establir Licurg, el mític legislador espartà, que va dictar les seves lleis en forma d'oracle. L'assemblea tenia el poder d'acceptar o rebutjar les lleis i decrets proposats primer pels reis i més tard pel consell de la Gerúsia. No tenia iniciativa legislativa i només podia aprovar el que es presentava, sense cap modificació, o rebutjar-ho totalment.
En formaven part tots els ciutadans espartans per damunt dels trenta anys. A l'assemblea només es podien dirigir els més alts magistrats, principalment els reis i els èfors, a no ser que algú hi fos cridat, segons Heròdot. Es feien assemblees ordinàries cada lluna plena, i extraordinàries quan calia per causes excepcionals. El sistema de vot era per aclamació. Les assemblees es feien en un lloc concret a l'oest de la ciutat. L'assemblea podia proclamar la guerra, fer la pau, i acordar armisticis i també els acords dels èfors i dels reis amb estats estrangers havien de ser ratificats per l'assemblea.
En temps més recents, probablement després del segle iii aC, va existir la petita assemblea, que es convocava quan l'afer a tractar era d'importància secundària i no calia convocar l'assemblea general. Aquesta assemblea menor la formaven alguns magistrats i ciutadans de classe superior, i cada vegada es va convocar més sovint arribant quasi a suplantar a la gran assemblea.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Gerousia». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 11 desembre 2020].