OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Galda

La galda o gavarró (Reseda luteola) és una espècie de planta herbàcia del gènere Reseda de la família de les resedàcies. L'espècie va ser creada i descrita per Carl von Linné i publicada a Species Plantarum, vol. 1, p. 448, 1753. Antigament es conreava intensament pel colorant groc que proporcionava i que era molt empleat pels tintorers.

## Morfologia

Planta generalment anual, de mitjana amida un metre d'alçària, amb tija alçada. Fulles simples, senceres, lanceolades, que poden ser una mica espatulades, ondades. Durant part de la primavera i tot l'estiu produeix flors groguenques o verdoses, curtament pedunculades, reunides en rams densos i allargats com espigues. Té 4 sèpals, dels quals el superior és més gran, 4 pètals, el superior esfilagarsat en 5-8 lacínies; els laterals dividits en 3 segments i l'inferior sencer i molt petit. Nombrosos estams més llargs que la corol·la. Nombre cromosòmic: 2n=24, 26

## Ecologia

És una espècie nativa d'Europa, nord d'Àfrica, Macaronèsia i Àsia occidental fins al Pakistan. Introduïda i naturalitzada a Amèrica.A Espanya, està molt dispersa per tot el territori peninsular, les illes Balears i les illes Canàries.
Habita en herbassars nitrificats a les vores de camins, erms, runams, sobretot en llocs sorrencs o pedregosos.

## Sinònims

* Arkopoda luteola (L.) Raf.
* Luteola resedoides Fuss
* Luteola tinctoria Webb i Berthel.
* Reseda crispata Link
* Reseda dimerocarpa (Müll.Arg.) Rouy & Foucaud
* Reseda gussonei Boiss. & Reut.
* Reseda luteola subsp. dimerocarpa (Müll.Arg.) Abdallah & de Wit
* Reseda luteola subsp. gussonei (Boiss. & Reut.) Franco
* Reseda pseudovirens Friv. exHampe

## Notes

* ↑ Reseda luteola a Tropicos org., Missouri Botanical Garden, Saint Louis
* 1 2 3 4 «Reseda luteola». Real Jardín Botánico: Flora Ibérica. [Consulta: 23 maig 2011].
* 1 2 Ángel Penas et alii., Plantas Silvestres de Castilla y León, Ámbito, Valladolid, 1991 - ISBN 84-86770-40-8
* ↑ Fernández Peralta & González Aguilera A. m. & J., Cytogenetic and evolutionary studies on the spanish of Reseda L., Section Luteola Dumort., Taxon, vol. 31(1), p. 1-8, 1982
* 1 2 Reseda luteola en Anthos-Sistema d'informació sobre les plantes d'Espanya, CSIC/RJB, Madrid, 2012 (requereix cerca interna)
* ↑ Reseda luteola en The Euro+Medit PlantBase, Botanic Garden and Botanical Museum Berlin-Dahlem, 2006
* ↑ Reseda luteola en USDA, GRIN Taxonomy for Plants, O.S. National Plant Germplasm System
* ↑ Reseda luteola en The Pla tList, vers. 1.1, 2013
# Piment

El piment, pimenta de clareia, clareia, clarea, giroflat (si domina el clavell d'espècia o clavell de girofle) o giroflé (també només si domina el clavell) és un dels vins dolços i aromatitzats més típics de la cuina medieval catalana. Es tracta de vi blanc macerat amb mel i espècies (pebre, romaní, canyella, clavell d'espècia i nou moscada) que als Països Catalans va gaudir de molt prestigi des d'almenys el segle xii fins no abans del segle xvii. Amb el nom d'hipocràs s'elaborava també a Occitània i a Suïssa. Sembla que a l'edat mitjana era molt apreciat per a sucar-hi neules. Es beu molt fred, a l'estiu, com aperitiu. Una versió calenta i feta amb vi negre es podia prendre a l'hivern.
Aquesta beguda apareix a diferents textos catalans i occitans, inclosos alguns de trobadorescos, com per exemple a una cobla de l'empordanès Jofre de Foixà, i altres de populars, com per exemple a nadales. D'entre els autors catalans, és esmentat per exemple per Arnau de Vilanova, per Jaume Roig al seu L'Espill i per Francesc Eiximenis al Com usar bé de beure e menjar, on un "golafre" menja piment amb neules. La recepta del piment apareix, entre d'altres, al Llibre de Sent Soví, al Llibre del Coch del mestre Robert, al Llibre del Coc de la Canonja de Tarragona i al Llibre dels secrets d'agricultura, escrit al segle xvii pel frare Miquel Agustí. Al monestir de Poblet avui dia encara fan piment amb una recepta pròpia que data del barroc. A Suïssa també hi ha una recepta barroca que l'anomena hipocràs.
Una llegenda n'atribueix la invenció al grec Hipòcrates, que va viure al segle v aC, però el mot hipocràs s'ha trobat per primer cop a mitjan segle xiv. A més, a l'època dels romans existia l'aiguamel, una beguda fermentada, però encara no el piment.

## Referències

* ↑ Thibaut i Comalada, Eliana. Cuina medieval catalana: història, dietètica i cuina. Cossetània Edicions, 2016, p. 46. ISBN 8497912160.
* 1 2 3 Jaume Fàbrega i Colom. La cuina del país dels càtars, Cossetània Edicions, 2003, (català)ISBN 9788496035805
* ↑ Vull que hom hem posi devant / formatge torrador, / i vi rosat per Pasqua / i giroflat a l'hivern. Versos de Jofre de Foixà, al segle xiii. (català)
* ↑ Gran maravella, verament /que les neules amb piment, nadala anònima del segle xv. (català)

## Vegeu també

* Vi calent
* Còctels de vi
Gastronomia dels territoris catalanoparlants :
Part de {{Cultura de Catalunya}} :
Companatges i condiments :
# Gran Premi de Mònaco del 1963

Resultats del Gran Premi de Mònaco de Fórmula 1 de la temporada 1963, disputat al circuit urbà de Montecarlo el 26 de maig del 1963.

## Resultats de la cursa

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retir. | Pos. de sort. | Punts |
| 1 | 6 | Graham Hill | BRM | 100 | 2h 41' 49. 7 | 2 | 9 |
| 2 | 5 | Richie Ginther | BRM | 100 | + 4.6 s | 4 | 6 |
| 3 | 7 | Bruce McLaren | Cooper - Climax | 100 | + 12.8 s | 8 | 4 |
| 4 | 21 | John Surtees | Ferrari | 100 | + 14.1 s | 3 | 3 |
| 5 | 8 | Tony Maggs | Cooper-Climax | 98 | + 2 Voltes | 10 | 2 |
| 6 | 10 | Trevor Taylor | Lotus - Climax | 98 | + 2 Voltes | 9 | 1 |
| 7 | 11 | Jo Bonnier | Cooper - Climax | 94 | + 6 Voltes | 11 | |
| 8 | 9 | Jim Clark | Lotus - Climax | 78 | Caixa canvi | 1 | |
| 9 | 3 | Jack Brabham | Lotus - Climax | 77 | Caixa canvi | 16 | |
| Ret | 14 | Innes Ireland | Lotus - BRM | 40 | Accident | 5 | |
| Ret | 20 | Willy Mairesse | Ferrari | 37 | Caixa canvi | 7 | |
| Ret | 17 | Maurice Trintignant | Lola - Climax | 34 | Embragatge | 14 | |
| Ret | 4 | Dan Gurney | Brabham - Climax | 25 | Diferencial | 6 | |
| Ret | 12 | Jim Hall | Lotus - BRM | 20 | Caixa canvi | 13 | |
| Ret | 25 | Jo Siffert | Lotus - BRM | 3 | Motor | 12 | |
| NVQ | 24 | Bernard Collomb | Lotus - Climax | | | | |
| WD | 1 | Phil Hill | ATS | | Cotxe no disponible | | |
| WD | 2 | Giancarlo Baghetti | ATS | | Cotxe no disponible | | |
| WD | 16 | John Campbell-Jones | Lotus - BRM | | Caixa canvi | | |
| WD | 18 | Ian Burgess | Scirocco - BRM | | Cotxe no disponible | | |
| WD | 19 | Tony Settember | Scirocco - BRM | | Cotxe no disponible | | |
| WD | 22 | Nasif Estefano | de Tomaso | | | | |
| WD | 23 | Lorenzo Bandini | BRM | | Cotxe no disponible | | |
| WD | 24 | Carel Godin de Beaufort | Porsche | | | | |

## Altres

* Pole: Jim Clark 1' 34. 3
* Volta ràpida: John Surtees 1' 34. 5 (a la volta 100)

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2013-10-06. [Consulta: 11 juny 2010].
# Gran Premi de Mònaco del 1973

Resultats del Gran Premi de Mònaco de Fórmula 1 de la temporada 1973, disputat al circuit urbà de Montecarlo el 3 de juny del 1973.

## Resultats de la cursa

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retir. | Pos. de sort. | Punts |
| 1 | 5 | Jackie Stewart | Tyrrell - Ford | 78 | 1h 57' 44. 3 | 1 | 9 |
| 2 | 1 | Emerson Fittipaldi | Lotus - Ford | 78 | + 1.3 s | 5 | 6 |
| 3 | 2 | Ronnie Peterson | Lotus - Ford | 77 | + 1 Volta | 2 | 4 |
| 4 | 6 | François Cevert | Tyrrell - Ford | 77 | + 1 Volta | 4 | 3 |
| 5 | 8 | Peter Revson | McLaren - Ford | 76 | + 2 Voltes | 15 | 2 |
| 6 | 7 | Denny Hulme | McLaren - Ford | 76 | + 2 Voltes | 3 | 1 |
| 7 | 9 | Andrea de Adamich | Brabham - Ford | 75 | + 3 Voltes | 25 | |
| 8 | 23 | Mike Hailwood | Surtees - Ford | 75 | + 3 Voltes | 13 | |
| 9 | 27 | James Hunt | March - Ford | 73 | Motor | 18 | |
| 10 | 17 | Jackie Oliver | Shadow - Ford | 72 | + 6 Voltes | 22 | |
| 11 | 11 | Wilson Fittipaldi | Brabham - Ford | 71 | Prob. amb el comb. | 9 | |
| Ret | 14 | Jean-Pierre Jarier | March - Ford | 67 | Caixa canvi | 14 | |
| Ret | 12 | Graham Hill | Shadow - Ford | 62 | Suspensions | 24 | |
| Ret | 4 | Arturo Merzario | Ferrari | 58 | Pressió de l'oli | 16 | |
| Ret | 10 | Carlos Reutemann | Brabham - Ford | 46 | Caixa canvi | 19 | |
| Ret | 3 | Jacky Ickx | Ferrari | 44 | Palier | 7 | |
| Ret | 25 | Howden Ganley | Iso Marlboro - Ford | 41 | Palier | 10 | |
| Ret | 20 | Jean-Pierre Beltoise | BRM | 39 | Accident | 11 | |
| Ret | 24 | Carlos Pace | Surtees - Ford | 31 | Palier | 17 | |
| Ret | 18 | David Purley | March - Ford | 31 | Pèrdua de combustible | 23 | |
| Ret | 26 | Nanni Galli | Iso Marlboro - Ford | 30 | Palier | 21 | |
| Ret | 21 | Niki Lauda | BRM | 24 | Caixa canvi | 6 | |
| Ret | 22 | Chris Amon | Tecno | 22 | Sobreescalfament | 12 | |
| Ret | 19 | Clay Regazzoni | BRM | 15 | Frens | 8 | |
| Ret | 15 | Mike Beuttler | March - Ford | 3 | Motor | 20 | |

## Altres

* Pole: Jackie Stewart 1' 27. 5
* Volta ràpida: Emerson Fittipaldi 1' 28. 1 (a la volta 78)

## Referències

* «La web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-09-03. [Consulta: 23 març 2010].
# Gregorova Vieska

Gregorova Vieska és un poble i municipi d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Banská Bystrica. La primera menció escrita de la vila es remunta al 1393.

## Referències

* ↑ «Banskobystrický kraj (Slovakia): Districts, Towns and Municipalities - Population Statistics, Charts and Map». [Consulta: 6 gener 2022].
* ↑ «Gregorova Vieska - História - Okres Lučenec - E-OBCE.sk». Arxivat de l'original el 2022-01-06. [Consulta: 6 gener 2022].
# Casimir de Bofarull i Miquel

Casimir de Bofarull i Miquel (Reus, 5 de març de 1749 - Maó, 1 de novembre de 1804) fou un militar català, fill de Josep de Bofarull i Gavaldà.
Va estudiar al Reial Seminari de Nobles de Cordelles a Barcelona. Els seus pares li van aconseguir l'any 1766 una capitania del Regiment de Voluntaris estrangers, després d'haver pagat 3.000 lliures a Juan Escofín, coronel del regiment. Com a militar es trobava present a Florida quan es va rendir Pensacola. El 1784 va ser nomenat sergent major del cos franc conegut com a Segon Lleuger de Catalunya, amb el que va resistir a la intervenció francesa. El 1793, per la Guerra Gran, es va crear a Reus una junta de sometent on estaven representats tots els estaments, i el mes de novembre el municipi va finançar homes per a la guerra, que sortí el juliol de 1794 sota les ordres de Casimir de Bofarull. El 1802 fou nomenat mariscal de camp. Va morir a Maó l'1 de novembre de 1804. Un germà seu, Francesc de Bofarull i Miquel, va ser síndic personer a Reus i va col·locar la primera pedra del Teatre de les Comèdies. Un altre germà, Josep de Bofarull i Miquel, va continuar l'activitat econòmica familiar.
S'ha de destacar el seu interès per l'ensenyament popular que es traduí en un projecte d'escola primària i en l'organització d'unes classes d'arts i oficis a El Puerto de Santa María, d'on era originària la seva dona Luisa de la Garda y la Saleta.
El 1763 va publicar a Barcelona El Mar de cristal delante el throno de Dios, un llibre de poesia religiosa.

## Referències

* ↑ «Arxiu en Línia de Arxiu Històric Arxidiocesà de Tarragona». [Consulta: 5 juny 2022].
* 1 2 3 Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 126-127.
* ↑ "Manuals Notarials" 4.942, f. 225. Arxiu Històric de Tarragona.
* ↑ Anguera, Pere. Història dels pobles del Baix Camp. Reus: Reus Diari, 1989, p. 376.
* ↑ Rovira i Gómez, Salvador-J. Els nobles del Baix Camp (segle xix). Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 2008, p. 57. ISBN 9788493410889.
* ↑ Rovira i Gómez, Salvador-J. La Burgesia mercantil de Reus ennoblida durant el segle XVIII. Tarragona: Diputació de Tarragona, 1994, p. 20. ISBN 8487123678.
* ↑ «El Mar de cristal delante el throno de Dios». [Consulta: 6-II-2014].
# Crystal Moselle

Crystal Moselle (San Francisco, 1 d'agost de 1980) és una directora de cinema estatunidenca. El seu debut cinematogràfic fou amb The Wolfpack (2015), un documental sobre els germans Angulo. L'any següent va rodar el curtmetratge That One Day (2016) i Skate Kitchen el 2018.

## Trajectòria

Serra Ditson Moselle, més coneguda com a Crystal Moselle, va néixer a San Francisco i va assistir a l'institut Tamalpais High School de Mill Valley fins al 1998. Després, es va graduar per l'School of Visual Arts de Nova York.
Des de 2010 Moselle viu i treballa a Nova York. El 2015, va començar The Wolfpack, un agre documental sobre la vida d'una família en un petit apartament, amb tractes abusius d'un pare en un entorn malaltís. La pel·lícula es va estrenar el 2015 al Festival de Cinema de Sundance, on va guanyar el Gran Premi del Jurat al Millor documental.
En 2016, Moselle va col·laborar amb la marca de roba Miu Miu per a dirigir el curtmetratge That One Day, que es va estrenar a la 73a Mostra Internacional de Cinema de Venècia.
El 2018, Moselle va rodar la pel·lícula Skate Kitchen amb molts dels actors de That One Day. La pel·lícula es va estrenar el 2018 al Festival de Cinema de Sundance.
El 2020, Moselle va dirigir, escriure i produir per HBO la sèrie derivada Betty, basada en les protagonistes de Skate Kitchen.

## Filmografia

* The Wolfpack (2015)
* That One Day (2016)
* Skate Kitchen (2018)
* Betty (2020)

## Referències

* ↑ Blair. «Leader of the Wolfpack Revealed». cineSOURCE. [Consulta: 16 agost 2018].
* ↑ 2018 Alumni Directory. Tamalpais High School Alumni Association.
* ↑ Riley. «'The Wolfpack' Family and Their Dark Secret: Q&A With Director Crystal Moselle». [Consulta: 5 setembre 2016].
* ↑ «VICE Meets Crystal Moselle, Director of 'The Wolfpack'». [Consulta: 5 setembre 2016].
* ↑ Anderson. «The Wolfpack's Director Unites New York's Coolest All-Girl Skate Crew With Miu Miu». Arxivat de l'original el 2016-09-04. [Consulta: 5 setembre 2016].
* ↑ Reddinger. «Crystal Moselle Debuts Short Film for Miu Miu's "Women's Tales"». [Consulta: 5 setembre 2016].
* ↑ Barker. «Sundance Film Review: 'Skate Kitchen'». [Consulta: 21 febrer 2018].
* ↑ Otterson. «HBO Orders Female-Led Skateboarding Comedy From Crystal Moselle, Lesley Arfin». Variety, 14-08-2019. [Consulta: 5 juny 2020].
* ↑ Petski. «'Betty' Premiere Date & Teaser: 'Skate Kitchen'-Inspired Comedy From Crystal Moselle & Lesley Arfin Hits HBO In Spring – Update». Deadline Hollywood, 25-02-2020. [Consulta: 5 juny 2020].
* ↑ «Crystal Moselle on Betty: ‘I was worried it wasn't racy enough’» (en anglès), 02-06-2020. [Consulta: 17 setembre 2020].
# Robert Coover

Robert Coover (Charles City, 4 de febrer de 1932 - Warwick, 5 d'octubre de 2024) fou un escriptor estatunidenc que va cultivar sobretot la novel·la i el relat, amb una bona dosi còmica i transgressora, usant sovint de la metaficció per capgirar les convencions de la narració. Guanyà el premi William Faulkner amb la seva primera novel·la, The Origin of the Brunists (1966). Era considerat un dels referents de la literatura experimental.

## Biografia

Nascut a Charles City, Estats Units, en 1932, Robert Coover es va llicenciar en Estudis eslaus a la Universitat d'Indiana (1953) i va obtenir un màster en Humanitats per la Universitat de Chicago (1965). Fou professor de les universitats d'Iowa i de Princeton i és professor emèrit de la Brown University (Providence), on va impartir cursos d'escriptura electrònica i narrativa multimèdia, va coordinar el programa Freedom to Write i va desenvolupar Cave Writing, un taller sobre escriptura hipertextual en un entorn inversiu de realitat virtual. Va ser cofundador de l'Electronic Literature Organization, membre de l'Acadèmia Americana, de l'Institut d'Arts i Lletres, del PEN Internacional i d'altres organitzacions.
La seva bibliografia inclou una col·lecció de contes, Pricksongs and Descants (1969); una col·lecció d'obres de teatre, A Theological Position (1972), i diverses novel·les, com The Origin of the Brunists (1966), la seva primera obra i guanyadora del premi William Faulkner; The Public Burning (1977), nominada al premi National Book; Spanking the Maid (1982); Gerald's Party (1986); Pinocchio in Venice (1991); John's Wife (1996); Briar Rose (1997) i Ghost Town (1998). El 1992 va publicar el seu famós article sobre l'hipertext, «The End of Books», a The New York Time Review of Books, que va impulsar la literatura electrònica arreu del món.
Per la seva innovadora prosa va rebre, entre altres premis, l'American Academy of Arts & Letters (1976), el National Endowment of the Arts (1985), el Dugannon Foundation's REA (1987) i el DAAD Fellowship (1990).

## Obra

* The Origin of the Brunists 1966
* The Universal Baseball Association, Inc., J. Henry Waugh, Prop. 1968
* A Political Fable (1968); reeditada amb el títol The Cat in the Hat for President: A Fable (2018)
* Pricksongs & Descants(1969)
* The Public Burning (1977)
* Spanking the Maid (1982)
* La festa de Gerald (1985), traducció al català de Jordi Larios, ed. Quaderns Crema 1990.
* Whatever Happened to Gloomy Gus of the Chicago Bears? (1987)
* Una nit al cinema (1987), traducció al català de Joan Ayala, ed. Empúries 1996.
* Pinocchio in Venice (1991)
* Briar Rose (1996)
* John's Wife (1996)
* Ghost Town (1998)
* The Adventures of Lucky Pierre: Director's Cut (2002)
* The Grand Hotels (of Joseph Cornell) (2002)
* Stepmother (2004)
* Noir (2010)
* The Brunist Day of Wrath (2014)
* Huck Out West (2017)
* The Enchanted Prince (2018)
* Street Cop (with Art Spiegelman) (2021)
* Open House (2023)

## Referències

* 1 2 Gran enciclopèdia catalana,
* ↑ «Coover». Kosmopolis. CCCB via (CCBYSA via) OTRS. [Consulta: 17 febrer 2015].
* ↑ Obra de Robert Coover
# Rudolf Rademacher

Rudolf "Rudi" Rademacher (19 de juny de 1913 – 3 de juny de 1953) va ser un as de l'aviació alemany, receptor de la Creu de Cavaller de la Creu de Ferro durant la Segona Guerra Mundial.
Rudi Rademacher va aconseguir 126 victòries en unes 500 missions de combat, 90 de les quals van ser al Front Oriental, incloent 21 Il-2 Stormoviks. Allà, juntament amb Walter Nowotny, Karl Schnörrer (parella de Nowotny des de 1942) i Anton Döbele formaren un equip anomenat Teufelskette (cadena de diables) o el Nowotny Schwarm, que durant el transcurs de la guerra assoliren 524 victòries entre tots ells, el que en va fer l'equip de més èxit de la Luftwaffe.
Al Front Occidental aconseguí vui victòries volant amb el caça de reacció Me 262. Rademacher va morir en un accident de planador a Lüneburg el 13 de juny de 1953.

## Condecoracions

    Creu de Ferro de 2a classe
    Creu de Ferro de 1a classe
    Creu Alemanya d'Or - 25 de març de 1943 com a Oberfeldwebel in the 3./JG 54
    Creu de Cavaller de la Creu de Ferro – 30 de setembre de 1944 com a Oberfeldwebel i pilot del 1./Jagdgeschwader 5
    Passador de Vol Operatiu per pilots de caça

## Referències

* ↑ Held 1998, p. 69.
* ↑ Patzwall and Scherzer 2001, p. 364.
* ↑ Fellgiebel 2000, p. 348.

## Bibliografia

* Bergström, Christer & Mikhailov, Andrey (2001), Black Cross / Red Star Air War Over the Eastern Front, Volume II, Resurgence January–June 1942, California: Pacifica Military History. ISBN 0-935553-51-7.
* Fellgiebel, Walther-Peer (2000). Die Träger des Ritterkreuzes des Eisernen Kreuzes 1939-1945 (en alemany). Friedburg, Germany: Podzun-Pallas. ISBN 3-7909-0284-5.
* Forsyth, Robert (2008). Jagdgeschwader 7 'Nowotny'. Oxford, UK: Osprey Publishing. ISBN 978-1-84603-320-9.
* Obermaier, Ernst (1989). Die Ritterkreuzträger der Luftwaffe Jagdflieger 1939 - 1945 (en alemany). Mainz, Germany: Verlag Dieter Hoffmann. ISBN 3-87341-065-6.
* Patzwall, Klaus D. and Scherzer, Veit (2001). Das Deutsche Kreuz 1941 - 1945 Geschichte und Inhaber Band II (en alemany). Norderstedt, Germany: Verlag Klaus D. Patzwall. ISBN 3-931533-45-X.
* Scherzer, Veit (2007). Die Ritterkreuzträger 1939–1945 Die Inhaber des Ritterkreuzes des Eisernen Kreuzes 1939 von Heer, Luftwaffe, Kriegsmarine, Waffen-SS, Volkssturm sowie mit Deutschland verbündeter Streitkräfte nach den Unterlagen des Bundesarchives (en alemany). Jena, Germany: Scherzers Miltaer-Verlag. ISBN 978-3-938845-17-2.
* Spick, Mike (1996). Luftwaffe Fighter Aces. Ivy Books. ISBN 0-8041-1696-2.
* Weal, John (1998). Focke-Wulf Fw 190 Aces of the Russian Front. London, UK: Osprey Publishing. ISBN 1-85532-518-7.
* Weal, John (2001). Jagdgeschwader 54 'Grünherz'. Oxford, UK: Osprey Publishing. ISBN 1-84176-286-5.

## Enllaços externs

* «Aces of the Luftwaffe». Rudolf Rademacher. Arxivat de l'original el 8 d’agost 2007. [Consulta: 19 octubre 2007].
# Edicions La Mirada

Edicions La Mirada fou una editorial sabadellenca fundada el setembre de l'any 1924 per Francesc Trabal, Joan Oliver i Armand Obiols, tots ells pertanyents a l'anomenada Colla de Sabadell o Grup de la Mirada, i els poetes Josep Carner, Jaume Bofill i Mates i Carles Riba. La decisió de constituir-la la van prendre al Marquet de les Roques, una masia modernista, prop del poble de Sant Llorenç Savall, que era la casa d'estiueig de la família Oliver. El primer volum de l'editorial va ser L'any que ve, un volum signat per Francesc Trabal i amb pròleg de Josep Carner, publicat el 1925.
Els llibres, tant en l'edició popular com en la de bibliòfil, els imprimien a l'obrador de l'impressor Joan Sallent i Prat, a Sabadell. El 1935, dispersada la Colla de Sabadell, Joan Oliver i Francesc Trabal van oferir la continuïtat de la col·lecció a Edicions Proa, que en va publicar tres títols, abans de la interrupció provocada per l'alçament militar del general Franco, el 18 de juliol de 1936.
L'any 1989 es va constituir la Fundació La Mirada inspirant-se en el nom de l'editorial.

## Bibliografia

* Joan Oliver. Sobre "La Mirada". Sabadell: 1979. Revista Quadern, número 8, p. 167.
* Miquel Bach. Les Edicions La Mirada. Sabadell: 1998. Quadern de les idees, les arts i les lletres, número 116, p. 100-101.

## Referències

* ↑ Sabadell, al segle XX
* ↑ «El Marquet de les Roques». Arxivat de l'original el 2010-06-19. [Consulta: 26 abril 2009].
* ↑ Casacuberta, Margarida. De Rusiñol a Monzó: humor i literatura. L'Abadia de Montserrat, 1996. ISBN 978-84-7826-695-1.
* ↑ «Edicions La Mirada». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 5 gener 2011].
# Gay Mercader

Lluís Jordi Mercader Aguilar (Barcelona, 1949), conegut com a Gay Mercader, és un promotor musical català.

## Biografia

Fill d'una família benestant, es va criar a París. Va tornar a Catalunya el 1971, i el 1973 va fundar l'empresa Gay & Company. Va ser el primer promotor a portar a Espanya durant el tardofranquisme les grans figures del rock internacional com els Rolling Stones (el 1976), Bob Dylan, Michael Jackson, The Police, Lou Reed, The Doors, Patti Smith, Iggy Pop, Bob Marley (el 1980) o Bruce Springsteen. Al llarg de la seva carrera ha organitzat uns 3.400 concerts.
El 2003, l'Ajuntament de Barcelona li va atorgar la Medalla d'or al Mèrit Cultural per la «seva capacitat d'avançar-se a modes i tendències aconseguint incloure Barcelona en les gires internacionals dels músics».
És nebot de l'actriu Maria Mercader i del director de cinema Vittorio de Sica, i parent llunyà de Ramon Mercader.
L'any 2019, Pilar Cruz i Montse Mompó realitzaren la pel·lícula documental El gran mercader del Rock and Roll, un retrat, des del seu idíl·lic semiretir campestre, en què Mercader assegura que la seva prioritat és la cura de gossos, cavalls i gallines, i repassa els més de 3400 concerts que ha organitzat al llarg de la seva trajectòria acompanyat del testimoni d'artistes i amistats.

## Referències

* ↑ Vall, Toni «Gay i la música infinita». Ara, 31-07-2016 [Consulta: 19 desembre 2019].
* 1 2 Medina, Marta «Gay Mercader: "Mandé a tomar por culo a los agentes de Madonna y Michael Jackson"». El Confidencial, 04-12-2019 [Consulta: 20 desembre 2019].
* ↑ «Ricard Salvat, Gay Mercader y Oriol Regàs, medallas de oro de Barcelona». El País, 28-03-2003 [Consulta: 20 desembre 2019].
* ↑ «Imprescindibles: El gran mercader del Rock and Roll». RTVE, 01-12-2019. [Consulta: 18 gener 2020].