OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gran Premi Elsy Jacobs

El Gran Premi Elsy Jacobs, anomenat també Festival luxemburguès du ciclisme femení Elsy Jacobs, és una cursa ciclista per etapes de categoria femenina que es disputa anualment a la comuna de Garnich (Luxemburg). La primera edició es va disputar el 2008 com una cursa d'un dia, i des del 2012 va passar a ser per etapes en unir-se al Gran Premi Nicolas Frantz, anomenat també Gran Premi Mameranus.
En el 2024 la prova per etapes va desaparèixer i es van passar a disputar-se dues curses d'un dia, la primera jornada a Garnich i la segona a Luxemburg.
La cursa se celebra en honor de la ciclista Elsy Jacobs, campiona del món en ruta el 1958.

## Palmarès

| Any | Vencedora | Segona | Tercera |
| 2008 | Monia Baccaille | Nathalie Lamborelle | Marina Romoli |
| 2009 | Swetlana Bubnenkowa | Grace Verbeke | Iris Slappendel |
| 2010 | Emma Pooley | Monia Baccaille | Andrea Bosman |
| 2011 | Marianne Vos | Judith Arndt | Emma Johansson |
| 2012 | Marianne Vos | Annemiek van Vleuten | Adrie Visser |
| 2013 | Marianne Vos | Giorgia Bronzini | Emma Johansson |
| 2014 | Anna van der Breggen | Marianne Vos | Shelley Olds |
| 2015 | Anna van der Breggen | Annemiek van Vleuten | Lucinda Brand |
| 2016 | Katarzyna Niewiadoma | Katrin Garfoot | Anna van der Breggen |
| 2017 | Christine Majerus | Eugenia Bujak | Ashleigh Moolman |
| 2018 | Letizia Paternoster | Christine Majerus | Alexis Ryan |
| 2019 | Lisa Brennauer | Demi Vollering | Elizabeth Banks |
| 2020 | suspesa | suspesa | suspesa |
| 2021 | Emma Norsgaard | Leah Kirchmann | Maria Giulia Confalonieri |
| 2022 | Marta Bastianelli | Veronica Ewers | Silvia Persico |
| 2023 | Ally Wollaston | Marta Bastianelli | Anouska Koster |

### Festival Elsy Jacobs a Luxemburg

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 2024 | Marta Lach | Scarlett Souren | Anouska Koster |
| 2025 | | | |

### Festival Elsy Jacobs a Garnich

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 2024 | Marta Lach | Christine Majerus | Katrine Aalerud |
| 2025 | | | |

### Gran Premi Nicolas Frantz

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 2010 | Emma Johansson | Evelyn Stevens | Corine Hierckens |
| 2011 | Marianne Vos | Judith Arndt | Emma Johansson |

## Referències

* ↑ «Festival Elsy Jacobs stage race to become two one-day events in 2024» (en anglès). globalcyclingnetwork, 28-11-2023. Arxivat de l'original el 27 d’abril 2024. [Consulta: 2 maig 2024].

## Enllaços externs

* Web oficial
* Palmarès a sitiodeciclismo.net
* Palmarès del Gran Premi Nicolas Frantz a sitiodeciclismo.net
* Palmarès a cqranking.com
# Assumpta Bastida i Pibernat

Asunción Bastida Pibernat (Barcelona, 6 d'abril de 1902 - 8 d'octubre de 1995), fou una modista catalana de la Cooperativa d'Alta Costura. Es considera la introductora a Espanya de l'ús del cotó tant per a la platja com per a vestits de carrer i de festa, així com l'obertura de boutiques de complements i esports.

## Biografia

Es va casar amb Marcelino Mases i, cap al 1926, va obrir un negoci de gènere de punt al Passeig de Gràcia de Barcelona. Més tard es va traslladar a la Gran Via barcelonina, amb el nom de Modas Mases de Asunción Bastida, dedicada ja a l'alta costura. El 1934 va obrir una sucursal a Madrid. Amb l'esclat de la Guerra Civil espanyola Bastida va tancar els seus dos establiments. El 1939 va viatjar a Itàlia i va mantenir contacte amb les grans cases de Milà i Roma; a final d'any reobrí la seva casa barcelonina.
Va ser membre inicial de la Cooperativa d'Alta Costura. Va reobrir la casa de Madrid i també va fer desfilades regulars a Sevilla. Va pertànyer al nucli selecte dels anomenats Cinco Grandes de l'esmentada Cooperativa d'Alta Costura. En un moment donat, Bastida va tenir l'autorització oficial de Christian Dior per a reproduir els seus models i poder-los firmar amb la marca Dior. En el marc de les activitats internacionals de la Cooperativa, Bastida va presentar col·leccions als Estats Units durant la dècada de 1960, entre altres ocasions, l'any 1963 a Miami i el 1965 a Nova York. Va treballar sovint creant vestuari per al cine espanyol dels anys quaranta i cinquanta.
A la dècada dels anys 50, va produir a Espanya la línia jove anomenada Jeunes Filles, del modista francès Jacques Heim. Asunción Bastida va ser una de les primeres cases de costura a Barcelona a dedicar una secció de boutique i prêt-à-porter a la dècada dels anys 50. Des de 1952 fins a 1968 va ser directora tècnica de la revista El boletín de la moda, revista continuada per El boletín de la nueva moda fins als anys 70. El 1970 va tancar oficialment la seva casa de costura tot i que va continuar treballant amb el nom d'Asunción Bastida S. A. fins al 1975.
Està representada a la Col·lecció tèxtil Antoni de Montpalau i a la col·lecció de moda del Museu del Disseny de Barcelona, on es conserva també el seu fons documental.

## Referències

* 1 2 3 Ferrando Miralles, 2014.
* ↑ «Boletín de la moda». [Consulta: 2013].
* ↑ «Asunción Bastida». Museu del Disseny de Barcelona. [Consulta: 27 juliol 2020].
* ↑ «Fons Asunción Bastida». Museu del Disseny de Barcelona. [Consulta: 25 gener 2020].

## Bibliografia

* Ferrando Miralles, Josefina «Assumpta Bastida Pibernat». Diccionari biogràfic de dones, 2014. Arxivat de l'original el 2014-03-31 [Consulta: 30 març 2014]. Arxivat 2014-03-31 a Wayback Machine.
# Bouillon

Bouillon (en való Bouyon) és una ciutat de Bèlgica, a la Província de Luxemburg, que forma part de la regió valona i que té 5.378 habitants segons el cens de 2024.

## Seccions del municipi

| Bellevaux Corbion Curfoz Dohan Frahan Les Hayons | Poupehan Noirefontaine Rochehaut Sensenruth Ucimont Vivy |

## Història

El 1082, Jofré de Bouillon ven el castell de Bouillon al príncep-bisbe Otbert de Lieja per un preu de 3 marcs d'or i 1300 marcs d'argent. L'acord preveia que Jofré i els seus tres primers successors poden recobrar el domini pel mateix preu, però cap d'ells no va tenir els diners necessaris per a fer valdre aquest dret. Des de d'aquest moment, la ciutat fortificada va tenir un estatut especial al principat de Lieja sense nogensmenys esdevenir una de les bones viles i doncs mai no tindrà el dret de vot als estats generals de Lieja.
El 1134, Reinald de Bar va annexionar la ciutat, però al 22 de setembre de 1141, el príncep-bisbe Alberó II de Chiny-Namur va reconquerir-lo amb l'ajuda d'Enric IV de Luxemburg, dit El Cec, després d'un setge de cinquanta i un dies.
Després del Tractat de Fontainebleau de 1814 esdevingué territori francès. El 1815, després del Tractat de París, la ciutat es va integrar al Regne Unit dels Països Baixos, junta amb Mariembourg, Fagnolle, Philippeville i Couvin. El 1831, s'integrà a Bèlgica.

## Referències

* ↑ «CHIFFRES DE LA POPULATION PAR PROVINCE ET PAR COMMUNE, A LA DATE DU 1er JANVIER 2024: Date d'observation Registre national 27 janvier 2024». ibz.rrn.fgov.be. [Consulta: 22 setembre 2024].
* ↑ John, Simon. Godfrey of Bouillon: duke of Lower Lotharingia, ruler of Latin Jerusalem, c. 1060-1100. Routledge, 2017.
* ↑ Harter, Jean-Gabriel «La frontière entre Bar et Champagne dans l’espace ardennais, sous Thiebaut II de Bar (1221-1291)». Revue belge de Philologie et d'Histoire, 91, 4, 2013, pàg. 1143–1154. DOI: 10.3406/rbph.2013.8482.
* ↑ Kmec, Sonja; Péporté, Pit «La Belgique fête ses 175 ans, ou: comment se servir de l'histoire». Forum für Politik, Gesellschaft und Kultur in Luxemburg. Vol. 253. Chase Communications Group (CCG Inc), 2006.
# Mot (déu semític)

Mot és el déu de l'Inframon i de la mort dins la mitologia ugarítica, i posteriorment a l'antiga Síria. El seu nom significa literalment "la mort".
Als textos antics d'Ugarit, era considerat l'enemic mortal del déu Baal. Quan Baal, déu de la tempesta, va baixar als inferns, segons el cicle religiós ugarític, va tenir un violent enfrontament amb Mot. Baal només se'n va lliurar gràcies a la intervenció de la deessa Anat.
Mot era també el déu del gra i de l'agricultura. Quan Anat va matar Mot per venjar la mort de Baal, tot el procés es descriu amb símils de la sega i de la molta. S'obvia la resurrecció perquè les seves restes se les mengen els ocells:
| « | Ella va agafar el déu Mot, i amb una espasa el partí, per un sedàs el passà, amb foc el va cremar, el va moldre en el molí, i pels camps el va sembrar, la seva carn se la menjaren els ocells, els seus membres van ser aliment dels pardals. | » |
La mitologia ugarítica presenta també a Mot com el responsable de la sequera que va colpejar en repetides ocasions les regions del Llevant, mentre que Baal era el déu que pluja.

## Referències

* ↑ Vivian Jacobs, Isaac R «The Myth of Môt and ʼAlʼeyan Baʻal». Harvard Theological Review, 38, 2, 1945, pàg. 74, 83-85.
Viccionari
# Gran Premi de San Marino de 1990

Resultats del Gran Premi de San Marino de la temporada 1990 disputat a l'Autodromo Enzo e Dino Ferrari el 13 de maig del 1990.

## Classificació

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 6 | Riccardo Patrese | Williams - Renault | 61 | 1h 30' 55. 478 | 3 | 9 |
| 2 | 28 | Gerhard Berger | McLaren - Honda | 61 | + 5.117 s | 2 | 6 |
| 3 | 19 | Alessandro Nannini | Benetton - Ford | 61 | + 6.240 s | 9 | 4 |
| 4 | 1 | Alain Prost | Ferrari | 61 | + 6.843 s | 6 | 3 |
| 5 | 20 | Nelson Piquet | Benetton - Ford | 61 | + 53.112 s | 8 | 2 |
| 6 | 4 | Jean Alesi | Tyrrell - Ford | 60 | + 1 Volta | 7 | 1 |
| 7 | 11 | Derek Warwick | Lotus - Lamborghini | 60 | + 1 Volta | 10 | |
| 8 | 12 | Martin Donnelly | Lotus - Lamborghini | 60 | + 1 Volta | 11 | |
| 9 | 26 | Philippe Alliot | Ligier - Ford | 60 | + 1 Volta | 16 | |
| 10 | 25 | Nicola Larini | Ligier - Ford | 59 | + 2 Voltes | 20 | |
| 11 | 24 | Paolo Barilla | Minardi - Ford | 59 | + 2 Voltes | 26 | |
| 12 | 36 | Jyrki Järvilehto | Onyx - Ford | 59 | + 2 Voltes | 25 | |
| 13 | 29 | Éric Bernard | Larrousse - Lamborghini | 56 | Embragatge | 13 | |
| Ret | 14 | Olivier Grouillard | Osella - Ford | 52 | Rodes | 22 | |
| Ret | 2 | Nigel Mansell | Ferrari | 38 | Motor | 5 | |
| Ret | 35 | Gregor Foitek | Onyx - Ford | 35 | Motor | 23 | |
| Ret | 8 | Stefano Modena | Brabham - Judd | 31 | Frens | 14 | |
| Ret | 22 | Andrea de Cesaris | Dallara - Ford | 29 | Rodes | 17 | |
| Ret | 15 | Mauricio Gugelmin | Leyton House - Judd | 24 | Part elèctrica | 12 | |
| Ret | 5 | Thierry Boutsen | Williams - Renault | 17 | Motor | 4 | |
| Ret | 30 | Aguri Suzuki | Larrousse - Lamborghini | 17 | Embragatge | 15 | |
| Ret | 27 | Ayrton Senna | McLaren - Honda | 3 | Rodes | 1 | |
| Ret | 21 | Emanuele Pirro | Dallara - Ford | 2 | Virolla | 21 | |
| Ret | 16 | Ivan Capelli | Leyton House - Judd | 0 | Col·lisió | 18 | |
| Ret | 3 | Satoru Nakajima | Tyrrell - Ford | 0 | Col·lisió | 19 | |
| Ret | 33 | Roberto Moreno | Euro Brun - Judd | 0 | Accelerador | 24 | |
| NVS | 23 | Pierluigi Martini | Minardi - Ford | | Accident | | |
| NVQ | 10 | Alex Caffi | Arrows - Ford | | | | |
| NVQ | 9 | Michele Alboreto | Arrows - Ford | | | | |
| NVQ | 7 | David Brabham | Brabham - Judd | | | | |
| NVQ | 31 | Bertrand Gachot | Coloni - Ford | | | | |
| NVQ | 34 | Claudio Langes | Euro Brun - Judd | | | | |
| NVQ | 39 | Bruno Giacomelli | Life | | | | |
| NVQ | 17 | Gabriele Tarquini | AGS - Ford | | | | |
| NVQ | 18 | Yannick Dalmas | AGS - Ford | | | | |

## Altres

* Pole: Ayrton Senna 1' 23. 220
* Volta ràpida: Alessandro Nannini 1: 27. 156 (a la volta 60)

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-12-21. [Consulta: 7 maig 2010].
# Necròpolis de Son Pellisser

La necròpolis de Son Pellisser es troba a Calvià, a 400 m s.n.m., a l'extrem SO de la Serra de na Burguesa, als contraforts del complex càrstic que forma la Serra de Tramuntana. L'accés a la cavitat es troba en un vessant de pronunciada pendent amb un ampli domini visual del Barranc des Pas de Sa Mula i la vall de Calvià.
Es troba a l'interior d'una cova natural amb quatre sales. Dues d'aquestes contenien restes arqueològiques, la 1 i la 2.

## Descripció

L'estratigrafia de la sala 1 ofereix una seqüència cronològica entre la fi del III mil·lenni i els inicis del segle iv a.n.e.
Els nivells inferiors, semblen correspondre a un ús d'estabulació o pasturatge estacional, amb possible freqüentació des de finals del III mil·lenni a.n.e.
A finals de l'època talaiòtica es realitzen les primeres inhumacions, encara que l'escassetat de restes indiquen un ús de la cavitat de manera esporàdica.
En època balear, la cavitat es fa servir com a necròpolis fins que l'ensorrament de la sostrada suposa la impossibilitat de continuar amb el seu ús i s'abandona, entorn del segle iv a.n.e.

## Bibliografia

* ARAMBURU, J,; FERNÁNDEZ A.; ALVAREZ, M. (2014): Informe de la intervención arqueológica 2012 en Cova de S'Estora (Calvià).
* CRESPI, D.; BOVER, P.; GINARD, A.; VICENS, D.; VADELL, M.; BARCELÓ, M.A.; GRÁCIA, F. (2010): "Les cavitats de la serra de Na Burguesa". Zona 9: Son Boronat-L'Hostalet (3a part) (Calvià, Mallorca). Endins 34, 125-140.
* VAN STRYDONCK, M.; DECQ, L.; VAN DEN BRANDE, T.; BOUDIN, M.: RAMIS D.; BORMS, H.; DE MULDER, G. (2013): "The Protohistoric quickllime burials from the Balearic Islands: Cremation or Inhumation". International Journal of Osteoarchaeology.

## Enllaços externs

* http://www.academia.edu/11584545/La_necr%C3%B3polis_de_Son_Pellisser_Calvi%C3%A0-Mallorca_resultados_preliminares
# Nehardea

Nehardea, (en hebreu: נהרדעא) va ser una ciutat del país de Babilònia, la ciutat estava situada prop del Riu Eufrates. Nehardea, va ser també un dels primers centres del judaisme rabínic. Com a seient de l'Exilarca, la ciutat traça els seus orígens fins als temps del rei Jeconies. Segons el rabí i erudit Xerira Gaó, el rei Jeconies, i els seus companys, van construir una sinagoga a Nehardea, pels fonaments del temple, van fer servir terra i pedres, que havien portat suposadament, des de Jerusalem. Aquesta sinagoga, va esdevenir el seient de la Shekinah a Babilònia. La població jueva de Nehardea, descendia dels esclaus de Paixur ben Immer. (Kiddushin 70b).

## Referències

* ↑ Letter of Sherira Gaon, in Neubauer, M. J. C. i. 26
* ↑ comp. a similar statement in regard to the founding of the Jewish neighbourhood in the Persian city of Ispahan, in Monatsschrift, 1873, pp. 129, 181
* ↑ www.halakhah.com/
* ↑ «www.dtorah.com/». Arxivat de l'original el 2017-08-07. [Consulta: 6 agost 2017].

## Enllaços externs

* www.or-nehardea.org.il/ Arxivat 2017-07-23 a Wayback Machine. (hebreu)
# Neuengammer Durchstich

El Neuengammer Durchstich o canal de connexió Neuengamme és un canal a Neuengamme a la ciutat d'Hamburg a Alemanya. Connecta dos antics braços de l'Elba: el Gose Elbe i el Dove Elbe.
El cabal reduït causa una sedimentació fort fins a enllotar quasi tot el canal. És teòricament navegable per a canoes però el calat és molt reduït. El dragatge està projectat, però encara no se sap quan començarà l'obra. Per a connectar les diverses reserves naturals, es projecta de renaturalitzar una banda d'uns 7,5 m a les vies aquàtiques dels Vierlande, però aquesta mesura no concerneix el canal.

## Referències

* ↑ Gose Elbe fliesst wieder ungehindert al diari Bergedorfer Zeitung, 7 de març 2011
* ↑ Katrin Bluhm, Kompletter Uferstreifen bis 2020, al diari Bergedorfer Zeitung, 17 de juny de 2010, (traducció: Ribes protegides des del 2020)
# Ninazu

Ninazu (cuneïforme 𒀭𒊩𒌆𒀀𒋢) a la mitologia sumèria era un déu de l'inframón (Irkalla) i de la curació. També se'l relacionava amb les serps i la vegetació, i amb el temps es va convertir en un déu guerrer.
Era el fill d'Enlil i Ninlil o, en les tradicions alternatives, d'Ereixkigal i Gugalanna. De vegades era el marit d'Ereixkigal. Va ser el pare de Ningishzida. Era descrit com el consort de Ninsutu, una de les deïtats creades per alleujar la malaltia d'Enki, segons el poema èpic anomenat Enki i Ninhursag.
Ninazu era la deïtat principal de la ciutat d'Eixnunna fins que va ser reemplaçat per Tispak. Tenia santuaris com E-sikul i E-Kurma. A diferència del seu parent proper Nergal, era generalment benèvol.

## Referències

* ↑ Asher-Greve, Julia M; Joan G. Westenholz. Goddesses in context : on divine power, roles, relationships and gender in Mesopotamian textual and visual sources. Friburg; Gotinga: Academic Press; Vandenhoeck & Ruprecht, 2013, p. 7, 19, 204. ISBN 9783727817380.

## Bibliografia

* Michael Jordan, Encyclopedia of Gods, Kyle Cathie Limited, 2002

## Enllaços externs

* Ancient Mesopotamian Gods and Goddesses: Ninazu (god)
* GatewaystoBabylon.com
# Noni Marcel

Noni Marcel (llatí: Nonius Marcellus) va ser un lexicògraf i gramàtic del llatí que va viure a Àfrica al segle iv. És un dels autors més vàlids de la literatura postaugustal i precristià.
Se li dona el renom de Tuburticensis, Tuburcicensis, Tuburgiceesis, Tiburticensis, Thiburticensis, o Tiburiensis, i prové origen de Tubursicum o Tubursica numidarum, a Numídia, on vers els segles iii i iv ja hi havia un bisbat cristià, paral·lel a l'administració romana.

## Obra

Tret d'una obra perduda del qual només es coneix el títol A doctrinis de peregrinando, la seva obra major és Nonii Marcelli Peripatetici Tuburticensis de Compendiosa Doctrini per Litteras ad Filium, del qual existeixen unes còpies amb títols inadequats de De Proprietate Sermeonis. És un dels tres lèxics de l'antiguitat clàssica conservats. L'obra es divideix en vint capítols. Els primers capítols tracten qüestions de la significació i de les propietats de les paraules, els últims huit capítols tracten la lexicografia. L'obra és una font important de fragments d'obres perdudes d'altres escriptors, com que utilitza moltes citacions per a explicar les paraules i la seva gramàtica. Joan Ramon Ferrer el cita al segle xv com a exemple d'un escriptor molt més «elegant» en comparar-lo amb lexicògrafs i gramàtics del llatí medieval.
* I. «De Proprietate Sermonum», glossari de noms obsolets
* II. «De Honestis et Nove Veterum Dictis», paraules d'autors llatins en ordre alfabètic
* III. «De Indiscretis Generibus», paraules en ordre alfabètic usades amb variacions segons els autors
* IV. «De vera Significatione Verborum», sobre el significat veritable de les paraules
* V. «De Differentiis Verborum», sinònims
* VI. «De Impropriis», paraules usades en sentit figurat
* VII. «De Contrariis Generibus Verborum», sobre el gènere contrari de les paraules
* VIII. «De Mutata Declinatione», sobre la declinació dels substantius
* IX. «De Generibus et Casibus», sobre els gèneres i els casos
* X. «De Mutatis Conjugationibus», sobre els canvis de la conjugació
* XI. «De Indiscretis Adverbiis», sobre els adverbis
* XII. «De Doctorum Indagine»,, dels anteriors i notícies curioses
* XIII «De Genere Navigiorum», sobre la navegació i les naus
* XIV. «De Genere Vestimentorum», sobre els vestits
* XV.«De Genere Vasorum vel Poculorium» sobre els vasos i cassons
* XVI. «De Genere vel Colore Vestimentorum» sobre els colors dels vestits
* XVII. «De Genere Ciborum vel Pomorum», sobre els aliments i les fruites
* XVIII. «De Genere Armorum», sobre les armes
* XIX. «De Propinquitate», sobre les termes de parentiu.

## Referències

* ↑ Matthew Bunson, A Dictionary of the Roman Empire Oxford University Press, 1995, pàgina 258.
* ↑ «Noni Marcel». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Ferrer diu: «Iam ad auctores elegantes transeamus», segueixen Noni Marcel, citat de: Antoni Cobos, «Joan Ramon Ferrer i els humanistes italians del segle XV» Arxivat 2006-08-31 a Wayback Machine., Literatura i cultura a la Corona d'Aragó (segles xiii-xv), Barcelona, Abadia de Montserrat, 2002, pàgines 259-269
# Agustí Altisent Altisent

Agustí (Lluís) Altisent i Altisent (Santa Coloma de Queralt, 1923 - Poblet, 2004) fou monjo de Poblet, historiador i escriptor.

## Biografia

La seva família procedia d'Anglesola (Urgell). Orfe de ben petit, el seu pare, el farmacèutic Ramon Altisent i Bosch (+1928) i la seva mare la pintora Lluïsa Altisent i Ceardi va morir en el part el 18 de març 1923). Va estudiar als germans de La Salle de la Bonanova, a Barcelona, graduant-se després com a pèrit mercantil. El 1946 ingressà al monestir de Poblet, on li fou imposat el nom d'Agustí; professà com a monjo el 1948. Cursats els estudis de filosofia i teologia, fou ordenat de prevere el 1952. Es llicencià en teologia a la Universitat de Friburg (Suïssa) el 1953. Al monestir exercí els càrrecs d'arxiver i de director de la impremta. El 1965 es llicencià en Filosofia i Lletres (secció d'Història) per la Universitat de Barcelona, i obtingué el doctorat el 1974. De 1977 a 1988 va ser professor de la Universitat Rovira i Virgili de Tarragona, que el 2003 l'homenatjà amb un volum miscel·lani i li concedí la Medalla d'Or. Era membre numerari de la Reial Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona, i corresponent de l'Institut d'Estudis Catalans i de la Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi. El 1969 obtingué els premis Jaume Carner i Romeu i Enric de Larratea de l'Institut d'Estudis Catalans, i el 1997 la Generalitat de Catalunya li concedí la Creu de Sant Jordi.
S'especialitzà en l'estudi de la història medieval, sobretot la relacionada amb el seu monestir de Poblet i amb l'Orde cistercenc en general. El fruit més eminent del seu treball històric, a banda d'innombrables articles i treballs de recerca, és la Història de Poblet (Poblet 1974), i el primer volum del Diplomatari de Santa Maria de Poblet (Barcelona 1993).
Els seus articles de pensament i d'espiritualitat, apareguts durant molts anys a La Vanguardia i al Full Diocesà de Tarragona, Vic i Solsona, foren recollits i editats en els volums Reflexiones de un monje (Ediciones Sígueme, Salamanca 1990), Al caer de la tarde. Reflexiones de un monje II (Ediciones Sígueme, Salamanca 1996), i en català al volum Reflexions d'un monjo (Columna, Barcelona, 1996). L'any 1984, els articles de La Vanguardia li foren guardonats amb el Premi Ramon Godó Lallana de Periodisme.

## Referències

* ↑ «esquela». Sagarra Nacionalista (1922-1923), 25-03-1923, pàg. 3.
* A. Masoliver Masoliver El pare Agustí (Lluís) Altisent i Altisent (1923-2004) "Serra d'Or" 537 (2004) 6-7
* Diccionari d'història eclesiàstica de Catalunya, vol. I. Barcelona: Generalitat de Catalunya i Editorial Claret, 1998

## Enllaços externs

* Agustí Altisent Altisent Arxivat 2005-09-06 a Wayback Machine. a la pàgina web de l'Institut d'Estudis Catalans
* «Agustí Altisent Altisent». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.