OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ronald Puppo

Ronald Puppo (Califòrnia, 1954) és traductor i professor universitari. Es va graduar en Literatura francesa per la University of California, Santa Cruz, als anys setanta, època en què també va estudiar a la Universitat de Grenoble. Aleshores es va interessar per la llengua i la literatura catalanes, i es va instal·lar definitivament a Barcelona l'any 1979. Als anys vuitanta va estudiar a la Universitat Autònoma de Barcelona, on es va doctorar en Filosofia l'any 1995. És professor de traducció, llengua, i cultura de parla anglesa a la Universitat de Vic, titulació de traducció i interpretació, des del 1994. Entre les seves traduccions de poetes catalans, hi ha obres de Josep Carner, Joan Salvat-Papasseit, Josep Checa, Tònia Passola, Enric Casasses, Lluís Solà, Joan Maragall i Jacint Verdaguer.
El seu llibre Selected Poems of Jacint Verdaguer: A Bilingual Edition va ser publicat per la University of Chicago Press l'any 2007. Puppo va presentar aquesta primera antologia de poemes de Verdaguer en llengua anglesa a la Fira del Llibre de Frankfurt, on la literatura catalana va ser la convidada d'honor aquell any. Després de Frankfurt, Puppo va ser convidat a presentar el llibre a quatre universitats nord-americanes, on va parlar de les seves traduccions de l'insigne poeta català del XIX. El mateix Puppo, el 2015, publica Mount Canigó. A tale of Catalonia, la traducció íntegra a l'anglès del poema Canigó, obra guanyadora del Premi Crítica Serra d'Or 2016 de Catalanística.
La seva antologia de poesia i prosa de Joan Maragall en llengua anglesa, One Day of Life is Life: Joan Maragall, extensament anotada, guanyà el Premi Ramon Llull de Traducció Literària 2021.
El 2024 publica Atlantis (Fum d'Estampa Press), la primera traducció íntegra i en vers anglès de L'Atlàntida de Jacint Verdaguer.

## Referències

* ↑ «Ronald Puppo». (Fum d'Estampa Press). Arxivat de l'original el 2015-11-21. [Consulta: 20 juny 2023].
# Mesquita d'Al-Aqsa

La mesquita d'al-Aqsa (àrab: المسجد الاقصى, al-Masjid al-aqṣà, literalment ‘la Mesquita llunyana’) forma part del complex religiós conegut com a Esplanada de les mesquites de Jerusalem.
«La Mesquita llunyana» fa referència a una aleia de l'Alcorà que hom anomena El viatge nocturn (Làylat al-Miraj), en la qual es diu que el profeta Mahoma viatjà des de la Meca fins al cel en un cavall alat. La tradició musulmana diu que Mahoma va pujar al cel des d'aquesta esplanada l'any 621. Per aquest motiu, la mesquita és el tercer lloc més important per a l'islam.
Després de la Cúpula de la Roca, la primera mesquita d'al-Aqsa fou construïda pels omeies i finalitzada el 710. Existeixen proves que la mesquita fou construïda sobre les ruïnes de part del temple de Jerusalem original. L'estructura fou destruïda a causa de diversos terratrèmols, i reconstruïda cinc cops com a mínim. L'última gran reconstrucció data del 1035.
Al-Aqsa és la mesquita més gran de Jerusalem; s'hi poden encabir unes 5.000 persones, ja sia a dins com al voltant de la mesquita. Està construïda seguint una mescla d'estils. En el temps del Regne de Jerusalem, la mesquita fou utilitzada com a palau i fou anomenada temple de Salomó, perquè es creia que havia estat edificada en el mateix lloc que el primer Temple de Jerusalem.
Donat que la part exterior del mur que rodeja la mesquita és el mur de les Lamentacions, venerat pels jueus, aquest és un "punt calent" on de vegades es produeixen enfrontaments. Ha estat a voltes objectiu de l'atac d'extremistes, però els serveis de seguretat israelians han frustrat la major part d'aquests intents. Algun cop, els musulmans han llençat pedres contra els jueus que pregaven al mur. Un grup jueu denominat "Els fidels del Mont del Temple" té plans per reconstruir el temple de Jerusalem.
Les Brigades dels Màrtirs d'Al-Aqsa prengueren el nom d'aquesta mesquita. segons sembla per causa de la polèmica visita que Ariel Xaron feu a aquest lloc l'any 2000 i que constituí el detonant del que avui s'anomena segona intifada o intifada d'Al-Aqsa.
Fou assaltada i incendiada el 10 de maig de 2021 per un atac israelià, amb la celebració de la multitud jueva al Mur de les Lamentacions.

## Vegeu també

* Mont del Temple.
* Cúpula de la Roca.
* Temple de Jerusalem.
* Mur de les Lamentacions.

## Referències

* ↑ Mas, Cristina. «L'atac israelià a la mesquita d'Al-Aqsa desencadena una escalada amb Hamàs», 10-05-2021. [Consulta: 11 maig 2021].
* ↑ «Cientos de heridos tras el asalto a la mezquita de Al Aqsa por fuerzas israelíes». [Consulta: 11 maig 2021].
* ↑ «Evacúan Muro de los Lamentos por incendio en el Monte del Templo» (en castellà). [Consulta: 11 maig 2021].
# Mesquita Jamkaran

La mesquita Jamkaran (persa: مسجد جمکران) és una de les mesquites més importants de la ciutat de Qom, a l'Iran.

## Història

La mesquita, situada a 6 km a l'est de Qom, ha estat un lloc sagrat almenys des del 17 de Ramadà del 373 del calendari musulmà (22 de febrer de 984 ae), quan segons la web de la mesquita, el xeic Hassan ibn Muthlih Jamkarani s'hi trobà amb Muhammad al-Mahdí, el dotzé imam, juntament amb el profeta Al-Khidr. Aquests li van dir a Jamkarani que el terreny on es trobaven era «noble» i que el seu propietari, Hasan bin Muslim, volia deixar de conrear-lo i finançar-hi la construcció d'una mesquita amb els guanys que havia acumulat cultivant-lo.
Entre 1995 i 2005 es difongué la fama de la mesquita, i vingueren a visitar-la molts pelegrins, sobretot joves. A la part posterior de la mesquita hi ha un «pou dels desigs», on es creu que el dotzè imam «tingué una revelació miraculosa del seu Creador». Els pelegrins lliguen petites cordes en un nus al voltant de les reixetes que cobreixen el pou sagrat, perquè els seus desigs siguen rebuts per l'imam Mahdi. Cada matí els vigilants tallen les cordes del dia anterior.
El dimarts és especialment popular perquè es diu que fou el dia en què es va produí la visió i, per tant, és el dia en què l'imam escolta les peticions. La congregació de persones «sembla una gran festa de maleter en què els venedors es col·loquen als aparcaments i les famílies en catifes de pícnic, i desenes de milers de persones passegen pels terrenys com si estigueren esperant un gran esdeveniment». A voltes més de cent mil pelegrins resen fora de la desbordada mesquita l'oració de la Magrib. D'acord amb la separació de sexes, les dones estan en una zona especial i tenen el seu propi pou. També els dimarts, la cuina de la mesquita proporciona un sopar gratis a milers de persones.
Un dels primers actes del govern del president Mahmud Ahmadinejad fou donar deu milions de lliures a la mesquita per finançar el projecte de convertir «la mesquita Jamkaran, de grandària normal, en un gran conjunt amb sales d'oració, minarets, aparcaments i ablucions». Als darrers anys, els supervisors del conjunt de Jamkaran han restringit l'accés de la premsa estrangera a la mesquita principal i al pou.

## Galeria d'imatges

* Iranians observant la Nit del Destí a la mesquita Jamkaran
* Persones resant l'oració del Magrib a la mesquita Jamkaran
* Vista des de dalt de tot el conjunt

## Referències

* ↑ «Holy Jamkaran Mosque». Arxivat de l'original el 18 de desembre de 2006. [Consulta: 14 setembre 2018].
* 1 2 Nasr 2006
* ↑ Majd 2008
* ↑ Majd 2008

## Vegeu també

* Muhammad al-Mahdi
* Qom
* Art safàvida

## Bibliografia

* Nasr, Vali. The Shia Revival (en anglès). Norton, 2006. ISBN 978-0393329681.
* Majd, Hooman. The Ayatollah Begs to Differ: The Paradox of Modern Iran (en anglès). Doubleday, 2008. ISBN 978-0767928014.
# Mesquita aljama d'Isfahan

La mesquita aljama d'Isfahan (persa: مسجد جامع اصفهان, Masjid-i-Jameh Isfahan) és la mesquita aljama de la ciutat d'Isfahan, a la província homònima de l'Iran. La mesquita és el resultat de contínues construccions, reconstruccions, addicions i renovacions des de vora l'any 771 fins a la fi del segle xx. El Gran Basar d'Isfahan es troba cap a l'ala sud-est de la mesquita. Està inscrita en la llista del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO des del 2012.
És una de les mesquites més antigues encara en peu a l'Iran, i va ser construïda en l'estil arquitectònic de quatre iwans, és a dir, disposant quatre pòrtics enfrontats dos a dos al voltant d'un pati. Un iwan és un pòrtic monumental voltat. L'iwan de l'alquibla, a la banda sud de la mesquita, va ser voltat amb muqarnas durant el segle xiii. Les muqarnas o mocàrabs són petits nínxols similars a cel·les.
Els orígens d'aquesta mesquita es troben al segle viii, però es va cremar i va ser reconstruïda de nou al segle xi durant la dinastia seljúcida i ha estat remodelada moltes vegades. Com a resultat, té parts construïdes en diferents estils arquitectònics, de manera que ara la mesquita conté la història condensada de l'arquitectura de l'Iran.

## Galeria d'imatges

* Vista de la mesquita d'Isfahan
* Detall de l'avantcambra
* Columnes i voltes de la zona
* Cal·ligrafia
* Primer pla de la avantcambra
* La part sud de l'avantcambra
* Imatge del 1840
* Cúpula del nord (exterior)
* Cúpula del nord (interior)
* Interior de la mesquita

## Referències

* ↑ Informació sobre la mesquita a la pàgina de la UNESCO
* ↑ Stokstad, Marilyn. Art: a Brief History. 3rd. Upper Saddle River: Pearson Education, Inc., 2007, p. 201.

## Enllaços externs

* Informació sobre la mesquita a la pàgina de la UNESCO
# Jaume Banet i Illa

Jaume Banet i Illa (Mataró, 19 d'agost del 1929 - 7 de maig del 2007) va ser músic (fiscornaire) i compositor, de composicions vocals i de moltíssimes sardanes revesses.
Estudià Magisteri a l'Escola Normal de Barcelona, i amplià la seva formació amb els estudis de peritatge mercantil. La seva formació musical s'inicià a l'Escola d'Arts i Oficis de Mataró, per continuar al conservatori Municipal de Música de Barcelona. Posteriorment encara cursà harmonia amb Cristòfor Taltabull, composició de cobla amb Honorat Vilamanyà i direcció coral amb Mas i Serracant, Ribó i Antoni Pérez i Moya.
Començà la seva vida laboral treballant de mestre en l'acadèmia Balmes (Cal Senyor Banet) del seu pare Esteve Banet i Canudas (a qui l'ajuntament de Mataró dedicà posteriorment un carrer), centre que en Jaume dirigiria del 1969 al 1978. Aquest darrer any es traslladà a viure a Girona, on fundà la "Minerva Acadèmia de Mecanografia".
L'any 1990 creà la Coral Josep Ruhí a Bescanó. Reprenia així la coral parroquial que havia dirigit ell mateix entre 1987 i el 1988. Va ser secretari de la Federació Catalana d'Entitats Corals de la demarcació de Girona. Impulsà la fundació de l'Associació de Cors de les Comarques Gironines i de l'Agrupació Coral de les Comarques de Girona. En morir, el reemplaçà en la direcció de la coral de Bescanó una de les seves tres filles, la pianista i professora de música Clara Banet i Castellà. Una altra filla, la Roser Banet (1986), és pianista i compositora, i ha estrenat diverses revesses.
Va començar a compondre sardanes revesses als anys 70 del segle xx. L'any 1999 va obtenir el primer premi del 15è concurs de composició Banyoles-Ceret amb la sardana Un mussol a la barana. El 1959 ja havia obtingut el 2n premi Iluro per El carrer de les santes. El desembre del 2001, l'ajuntament de Bescanó li va atorgar la Placa de la Vila per la seva trajectòria i la dedicació a la població.
Havia tocat en la Cobla Laietana i en la Cobla Mataró, on era instrumentista de fiscorn.

## Obres per a cobla

(Se n'ometen les revesses)
* Amic Birba (1999)
* Aquí la tens ("Er niño") (1998)
* L'assaig (1992), dedicada a la coral Josep Ruhí
* El bastó d'en Quim (1992)
* El boletaire (1997)
* El carrer de les Santes (1959), 2n. Premi Iluro
* Colla Vall-de-roure (1965)
* Colles de Mataró
* Dansaires Bescanonins (2000)
* Dilecte Bescanó (1991)
* El fumerol (1970)
* La font del Perol (1961)
* Les goges, poema musical
* La Iluro (2004)
* La Mare de Déu, poema musical
* Matinet a l'estany (1961)
* Les nenes de Can Vinyes (1993)
* La Rambla de Mataró (1967)
* Sempre Força i Endavant, dedicada a les colles del Grup Sardanista Barres i Escacs de Balaguer
* La torre de les hores (1995)
* Un mussol a la barana (1999), premi de composició Ceret-Banyoles
* Veïnat de Mata (1956)

## Bibliografia

* Dolors Coma i Julià Cants i rialles de la Coral Josep Ruhí Bescanó: Ajuntament de Bescanó, 2008

## Enllaços externs

* Resum biogràfic
* Sardanes de Jaume Banet
# Oriol Soler i Castanys

Oriol Soler i Castanys (Ripollet, 1969) és un empresari del cooperativisme català.

## Trajectòria
### Cultural i periodística

Actualment és director general d'Abacus.
Durant la seva trajectòria cultural i periodistica ha estat fundador del Grup Cultura 03. Com a director general d'aquest grup, entre 2003 i 2008 va impulsar la creació de projectes com Ara Llibres i les revistes Sàpiens i Time Out Barcelona. El 2008 fou substituït per Anna Xicoy, per passar a ser-ne conseller delegat.
Va ser fundador i primer president de la fundació Escacc (Espai Català de Cultura i Comunicació) i impulsor del Baròmetre de la Comunicació i la Cultura, amb Salvador Cardús. El 2008 fou nomenat membre del Consell Social de la UAB, càrrec que mantindria fins al juny de 2014.
Més endavant va coordinar (essent-ne Cultura03 el principal accionista minoritari) la creació del diari Ara, del qual fou president, conseller delegat i editor entre 2010 i 2012, quan va ser substituït per Ferran Rodés.
L'any 2018 va esdevenir president del grup Cultura03 canviant la seva denominació a SOM* fins que es va fusionar amb Abacus al juny de 2021.
També ha exercit de membre de la junta de l'Institute for Advanced Architecture of Catalonia i del Grup Clade.

### Política

El 2014 va ser el director de la campanya Ara és l'hora a la consulta del 9N impulsada per l'Assemblea Nacional Catalana i Òmnium Cultural i co-director de la campanya de Junts pel Sí a la campanya a les eleccions del 27S de 2015. També va col·laborar en temes de comunicació pel referèndum sobre la independència de Catalunya de 2017.
El 28 d'octubre de 2020 fou detingut en el marc de l'Operació Vólkhov, una actuació policial de la Guàrdia Civil.

## Referències

* ↑ Segura, Cristian. «Oriol Soler, la xarxa de la propaganda». El País. [Consulta: 3 octubre 2020].
* ↑ «Anna Xicoy, nova directora general del Grup Cultura 03». Europa Press, 10-11-2008. [Consulta: 17 setembre 2015].
* ↑ «Eduard Voltas, nou president de la Fundació Escacc», 03-04-2005. [Consulta: 2 octubre 2020].
* ↑ http://www.fundacc.org/fundacc/ca/la-fundacio/patronat.html
* ↑ «Oriol Soler i Castanys, director general de Cultura03, al consell social de la UAB». [Consulta: 3 octubre 2020].
* ↑ Ràdio, Catalunya. «Oriol Soler, president i conseller delegat del diari Ara». [Consulta: 2 octubre 2020].
* ↑ «web Iaac».
* ↑ «Oriol Soler: "Que Igualada tingui un nou tren ha de ser una absoluta prioritat"», 06-07-2019. [Consulta: 3 octubre 2020].
* ↑ «La campanya unitària pel 9-N es proposa reclutar 100.000 voluntaris i convèncer 500.000 indecisos».
* ↑ «Article vilaweb».
* ↑ «El comitè invisible», 26-10-2017. [Consulta: 3 octubre 2020].
* ↑ «“L'Estat havia decidit anar a la guerra i ens intentava ensenyar que si continuàvem, ens mataria”», 25-10-2018. [Consulta: 3 octubre 2020].
* ↑ «La Guardia Civil detiene a los empresarios que montaron Tsunami Democràtic» (en castellà), 28-10-2020. [Consulta: 28 octubre 2020].

## Enllaços externs

* Blog d'Oriol Soler
# Taxodium

Taxodium és un gènere de coníferes de la família Cupressaceae, extremadament tolerant a la inundació. El nom de Taxodium deriva del llatí taxus, i significa 'teix', i del grec εἶδος (eidos), que significa 'similar a'. Està relacionat amb el xiprer xinès dels pantans (Glyptostrobus pensilis) i el sugi (Cryptomeria japonica).
Les espècies del gènere Taxodium són arbres que es troben al sud d'Amèrica del Nord i són caducifolis al nord i semipersistents al sud. Arriben a fer 50 m d'alçària.

## Taxonomia

* Taxodium ascendens Brongn. – Pond Cypress, des de Carolina del Nord fins a Luisiana.
* Taxodium distichum (L.) Rich. – Xiprer calb de Delaware, a Texas.
* Taxodium mucronatum Ten. – Xiprer Montezuma, Ahuehuete. De la vall del Río Grande als altiplans de Mèxic. Un exemplar de Santa María del Tule (Oaxaca), l'Arbre del Tule, fa 43 m d'alt i té el diàmetre més gran de tots els arbres del món: 11,42 m.

### Anteriorment considerats Taxodium

* Glyptostrobus pensilis (Staunton ex D.Don) K.Koch (com T. japonicum var. heterophyllum Brongn.)
* Sequoia sempervirens (D.Don) Endl. (com T. sempervirens D.Don)

## Usos

La seva fusta és molt apreciada per ser extremadament resistent a la descomposició i ser resistent als tèrmits.

## Evolució

El gènere Taxodium estava molt estès en el passat. Se'n troben fòssils des del Juràssic al Terciari.

## Referències

* ↑ Everett, Thomas H. The New York Botanical Garden Illustrated Encyclopedia of Horticulture. 10. Taylor & Francis, 1982, p. 3299. ISBN 9780824072407.
* ↑ «GRIN Species Records of Taxodium». Germplasm Resources Information Network. United States Department of Agriculture. Arxivat de l'original el 2015-09-24. [Consulta: 30 novembre 2010].

## Enllaços externs

* Gymnosperm Database - Taxodium.
* Corkscrew Swamp Sanctuary website.
* National Audubon Society, undated. Corkscrew Swamp Sanctuary. A Companion Field Guide. Artype Inc., Ft. Myers. 25 p.
# Safir

El safir és una de les quatre pedres precioses més importants del món i de les més belles al costat del robí, el diamant i la maragda. Es troba comunament en jaciments rics de rútil, bauxita i hematita. La composició química n'és una barreja d'òxids d'alumini, ferro i titani, la qual li dona el seu color característic blau.
El safir pertany a la mateixa família de minerals que el robí, és a dir, corindó, i n'és l'única diferència una convenció de nom. Es diu robí als corindons rojos i tots els altres colors de corindó safir, incloent-hi els rosats.
Els safirs es troben en estat natural en una àmplia gamma de colors, des del transparent, passant per diferents tons de roig, groc, blau i les seues combinacions. Els majors productors estan a Àfrica i actualment se n'han trobat jaciments a Amèrica del Sud. També es troben associats amb els robins a Siam i Sri Lanka, i també es troben a Caixmir (Índia), i en una àrea molt extensa de Queensland Central (Austràlia). L'Antàrtida és rica en aquest mineral, però, a causa del seu delicat equilibri ecològic, se n'ha limitat l'explotació. El seu ús es restringeix a la joieria i a aplicacions làser.
Els safirs sintètics, acolorits amb menudíssimes quantitats de crom i titani, es fabriquen des de l'any 1902 pel procés Verneuil. Des de 1940 es començaren a fabricar als Estats Units, i s'aconseguí un gran èxit amb els safirs i robins estavellats, obtinguts introduint-hi titani.

## Safir umba

El safir umba és un tipus únic de safir descobert en 1962 als turons de Gerevi, al nord del riu Umba a la Vall d'Umba de Tanzània. Aquest safir exhibeix una coloració poc comuna respecte dels safirs provinents d'altres parts del món. Es recuperen a partir dels dipòsits al·luvials del riu Umba. Des del novembre de 2006, el govern de Tanzània prohibeix l'exportació d'aquests safirs.

## Referències

* ↑ «Safir». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Sapphire | Properties, Color & Uses | Britannica» (en anglès). [Consulta: 21 febrer 2025].

## Enllaços externs

* Institut Gemmològic Espanyol. Cursos i conferències sobre gemmes i joies. Certificats de qualitat de gemmes. (castellà)
* USGS: The Mineral Industry of Tanzania (anglès)
* African Journals Online listing (anglès)
# Neus Carbonell i Camós

Neus Carbonell i Camós (Barcelona, 1965) és una escriptora, assagista, psicoanalista i professora universitària catalana. És llicenciada en Filologia Catalana per la Universitat de Barcelona (1988), doctora en Literatura Comparada per la Universitat d'Indiana (EUA, 1992) i llicenciada en Psicologia per la Universitat Oberta de Catalunya. També és investigadora del Centre Dona i Literatura. Forma part del consell de redacció de la revista Lectora. Revista de Dones i Textualitat. Ha publicat un estudi crític sobre La plaça del Diamant (Empúries, 1994), un manual de literatura comparada (1998), coeditat una antologia de textos de crítica feminista (1998), la novel·la Alguna cosa més que tu, guanyadora del Premi Valldaura de 1998, La dona que no existeix. De la Il·lustració a la Globalització (UB, 2003) i Cultura i subjectivitat (Editorial UOC, 2013), entre d'altres. Forma part de l'equip clínic del Centre L'Alba. Ha publicat articles sobre literatura comparada, teoria de la traducció i teoria feminista en revistes especialitzades. Ha estat professora a la Facultat de Ciències Humanes, Traducció i Documentació de la Universitat de Vic i a la Universitat Oberta de Catalunya.

## Referències

* ↑ «Neus Carbonell Camós» (en castellà). RBA Libros. [Consulta: 13 abril 2020].
* ↑ «Neus Carbonell i Camós». Diccionari de la literatura catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Carbonell, Neus. "La plaça del Diamant" de Mercè Rodoreda. Editorial Empúries, 1994. ISBN 978-84-7596-432-4.
* ↑ «Secció Clínica de Barcelona. Institut del Camp Freudià. Formació en Clínica Psicoanalítica». [Consulta: 13 abril 2020].
* ↑ Segarra, Marta; Carabí, Angels. Feminismo y crítica literaria (en castellà). Icaria Editorial, 2000, p. 184. ISBN 978-84-7426-476-0.
* ↑ «Neus Carbonell | Universitat Oberta de Catalunya - Academia.edu». [Consulta: 13 abril 2020].
# Joan Uriach i Marsal

Joan Uriach i Marsal (Barcelona, 9 de juliol de 1929 - 17 de desembre de 2024) fou un empresari català del sector farmacèutic.

## Biografia

Es llicencià en farmàcia per la Universitat de Barcelona i amplià estudis a l'IESE. El 1954 o 1955 es va incorporar a l'empresa familiar Uriach, fundada pel seu besavi Joan Uriach i Feliu i continuada pel seu avi Joaquim Uriach i Uriach, i el seu pare Joan Uriach i Tey.
Va ser impulsor del creixement de l'empresa i va crear el primer departament d'investigació i desenvolupament. En realitzar síntesi de substàncies obrí una possibilitat de creació d'especialitats afavorida a partir de 1973 amb la legislació farmacèutica, de tal manera que es pogueren comercialitzar productes com Lipograsil, Hipotensor o Biodramina.
Era acadèmic emèrit de la Reial Acadèmia de Farmàcia de Catalunya, de la Reial Acadèmia de Medicina de Catalunya i de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Jordi, així com d'altres acadèmies d'arreu del món. De 1993 a 1997 va ser president del Consell Social de la Universitat Autònoma de Barcelona. El 1987 va rebre la Creu de Sant Jordi de la Generalitat de Catalunya. El 2015 va rebre la Medalla d'Or de la Reial Acadèmia Nacional de Farmàcia, la màxima distinció d'aquesta institució.

## Referències

* ↑ «Quienes somos - Historia». Uriach. Arxivat de l'original el 30-11-2023.
* ↑ «Joan Uriach Feliu». geneanet. Rafaelita Bosom.
* 1 2 «Joan Uriach i Marsal». Biografias y Vidas.
* ↑ «Joaquím Uriach Uriach». geneanet. Rafaelita Bosom.
* ↑ «Joan Uriach Tey». geneanet. Rafaelita Bosom.
* ↑ «Uriach i Marsal, Joan». Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Jordi. Arxivat de l'original el 2015-04-02.

## Enllaços externs

* «Joan Uriach Marsal». Fundació Catalunya Oberta. Arxivat de l'original el 2007-11-17.