OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Broadway Melody of 1936

Broadway Melody 1936 -subtitulada El Naixement d'una estrella- és una pel·lícula musical estatunidenca de Roy Del Ruth, estrenada el 1935.

## Argument

Bob Gordon rep una bona oferta econòmica pel seu espectacle de Broadway, però ha de comptar amb la vídua Lilian. Ensucrat musical que va optar a l'Oscar a la millor pel·lícula, i on es parla dels tripijocs del Broadway de l'època, on els artistes desitgen assolir la fama i el reconeixement.

## Producció

La pel·lícula va ser produïda per la Metro-Goldwyn-Mayer (MGM) (controlada per Incorporated Loew). Va ser rodada del 29 d'abril a juliol de 1935.

### Números musicals

* You Are My Lucky Star (música i lletra de Nacio Herb Brown i Arthur Freed)
* I've Got a Feelin' You're Foolin' (música i lletra de Nacio Herb Brown i Arthur Freed)
* Sing Before Breakfast (música i lletra de Nacio Herb Brown i Arthur Freed)
* Broadway Melody (música i lletra de Nacio Herb Brown i Arthur Freed)
* Broadway Rhythm (música i lletra de Nacio Herb Brown i Arthur Freed)
* On a Sunday Afternoon (música i lletra de Nacio Herb Brown i Arthur Freed)

### Dansa

Els números de dansa van ser creats i dirigits per Dave Gould. Per a la cançó I've Got a Feelin' You're Foolin, Gould tenia com ajudant Thayer the Magician. El ballet Lucky Star va ser feta per Albertina Rasch, Broadway Rhythm per Geneva Hall.

## Distribució

Distribuït per la Metro-Goldwyn-Mayer (MGM), va ser estrenada als cinemes dels EUA el 20 de setembre de 1935 després d'una estrena a Hollywood el 25 d'agost i una a Nova York el 18 de setembre de 1935.

## Repartiment

* Jack Benny: Bert Keeler
* Eleanor Powell: Irene Foster
* Robert Taylor: Robert Gordon
* Una Merkel: Kitty Corbett
* Sid Silvers: Snoop Blue
* Buddy Ebsen: Ted Burke
* June Knight: Lillian Brent
* Vilma Ebsen: Sally Burke
* Nick Long Jr.: Basil Newcombe
* Robert Wildhack: Hornblow
* Paul Harvey: Scully
* Frances Langford: Ella mateixa
* Harry Stockwell: Ell mateix

## Al voltant de la pel·lícula

* La pel·lícula reprèn el principi de la revista estrenat a The Broadway Melody el 1929.

## Referències

* ↑ La pel·lícula és de vegades anomenada Melodia de Broadway .
* ↑ IMDb business
* ↑ AFI
* ↑ IMDb release info

## Enllaços externs

* Fitxa de la pel·lícula a Encyclo-ciné (francès)
# Bruce Conner

Bruce Conner (McPherson, Kansas, 18 de novembre de 1933 − San Francisco, Califòrnia, 7 de juliol de 2008), fou un pioner del cinema experimental, reconegut arreu del món per les seves qualitats fent servir la tècnica de l'assemblatge i el metratge apropiat.

## Filmografia

* 1958: A Movie
* 1962: Cosmic Ray
* 1965: Vivian
* 1965: Ten Second Film
* 1965: A Class Picture of the CCAC Film Class of '65 Actually Taught by Bruce Conner in the Tradition of Lumière
* 1966: Easter Morning Raga
* 1966: Breakaway
* 1967: The White Rose
* 1967: Report
* 1967: Luke
* 1967: Looking for Mushrooms
* 1968: Antonia Christina Basilotta
* 1969: Permian Strata
* 1973: Marilyn Times Five
* 1976: Take the 5:10 to Dreamland
* 1976: Crossroads
* 1977: Valse Triste
* 1978: Mongoloid
* 1981: America Is Waiting
* 1995: Television Assassination
* 1996: Looking for Mushrooms

## Referències

* ↑ (anglès) Prolific Beat era artist Bruce Conner dies
* ↑ BRUCE CONNER. Rétrospective au Centre Pompidou a objectif-cinema.com

## Bibliografia

* 2000 BC: The Bruce Conner Story Part II. Catalogue d'exposition dirigé par Joan Rothfuss. Contributions de Kathy Halbreich, Bruce Jenkins, Peter Boswell. Walker Art Center, Minneapolis 1999.
* Aumont, Jacques. "Ceci n'est pas un collage. Note sur certains films de Bruce Conner", Les Cahiers du Musée national d'art moderne, Editions du Centre Pompidou, Paris, n° 99, Avril 2007,
* Dannenmüller, Sophie. "Bruce Conner et les Rats de l'Art", Les Cahiers du Musée national d'art moderne, Editions du Centre Pompidou, Paris, n° 107, avril 2009, p. 52-75.
# Rafael Vilasanjuan

Rafael Vilasanjuan (Barcelona, 29 d'octubre de 1961) és el director d'Anàlisi i Desenvolupament Global de l'Institut de Salut Global de Barcelona (ISGlobal) des del març del 2011.
En el període 2006-2011 va ser sotsdirector gerent del Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB). Ha treballat durant dotze anys en Metges Sense Fronteres (MSF), començant com a director de comunicació en 1995, després secretari general de MSF-Espanya i finalment, el 1999, quan l'organització va ser premiada amb el Premi Nobel de la Pau, va ser nomenat secretari general de MSF Internacional, organització amb la qual va treballar fins al 2006. Durant aquest període, ha estat treballant en importants àrees de conflicte incloent-hi Afganistan, Txetxènia, Somàlia, Sudan, l'Àfrica occidental, la República Democràtica del Congo, Colòmbia i l'Iraq. Com a director general de MSF, va ser membre fundador de la Iniciativa de Medicaments per a Malalties Oblidades (DNDi), organització a càrrec de desenvolupar i oferir nous fàrmacs per a malalties que afecten països en desenvolupament, en la qual continua col·laborant. També ha participat en missions d'observació amb l'Institut Nacional Demòcrata (NDI) controlant el procés electoral a Orient Mitjà. Rafael Vilasanjuan és periodista, llicenciat en Ciències de la Informació per la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB). Escriu una columna d'opinió setmanal a El Periódico, a la secció Internacional, i col·labora setmanalment com a analista d'assumptes polítics al programa d'actualitat matinal de la Cadena SER i a TV3.

## Referències

* ↑ Capdevila, Carles «Rafael Vilasanjuan: "Jo no sóc pacifista, jo sóc humanitari"». Ara, 14-09-2014.
* ↑ «Rafael Vilasanjuan, periodista» (en castellà). El periòdico.
* ↑ «Rafael Vilasanjuan». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 17 febrer 2016].
# Erich Bergel

Erich Bergel (Râșnov, 1 de juny de 1930 - Ruhpolding, 3 de maig de 1998) fou un flautista i director d'orquestra romanès.

## Carrera

Nascut a Râşnov, Bergel era flautista de la Hermannstädter Philharmoniker als 18 anys. De 1950 a 1955 va estudiar direcció, orgue i composició a l'Acadèmia de Música Gheorghe Dima de Cluj-Napoca (Klausenburg). Va ser nomenat director titular de l'Orquestra Filharmònica de Cluj i director convidat de l'Orquestra Filharmònica de Bucarest.
Va abandonar Alemanya, on va ser promogut per Herbert von Karajan. Va dirigir notables orquestres en gires a París, Auckland, Los Angeles, Berlín, Viena i Ciutat del Cap. També va ser professor a la "Hochschule der Künste" de Berlín.
Del 1971 al 1974 va ser el director principal de la Nordwestdeutsche Philharmonie a Herford. Els va dirigir en una gravació de Les Djinns, un poema simfònic per a piano i orquestra de César Franck, amb el pianista Volker Banfield. El 1989 va ser nomenat director principal per tota la vida de l'Orquestra Filharmònica de Budapest. El 1991 va gravar el Segon concert per a violí de Béla Bartók amb Silvia Marcovici i l'Orquestra de la Ràdio de Budapest. Va gravar el seu arranjament del Die Kunst der Fuge de Bach amb l'Orquestra Filharmònica de Cluj. Va morir el 1998 a Ruhpolding.

## Publicacions

* Johann Sebastian Bach, L'art de la fuga: la seva base intel·lectual sota el signe de la bipolaritat temàtica, Brockhaus Musikverlag Bonn, 1980, ISBN 3-922173-00-4
* Darrera fuga de Bach, Brockhaus Musikverlag Bonn, 1985, ISBN 3-922173-03-9.

## Bibliografia

* Hans Bergel: Erich Bergel. Ein Musikerleben, Gehann-Musik-Verlag, 2006, ISBN 3-927293-29-6

## Referències

* ↑ "Gründungsgeschichte" (en alemany). Nordwestdeutsche Philharmonie. 2010. Archived from the original on 19 July 2011. Consultat 29 de juliol 2010.
* ↑ "Volker Banfield - Klavierkonzerte Vol. 1". jpc.de. 2009. Consultat 22 juliol 2010.
* ↑ "Silvia Marcovici". doremi.com. 2002. Consultat 2 agost 2010.
* ↑ "Die Kunst der Fuge". jsbach.org. 2002. Consultat 2 d'agost 2010

## Enllaços externs

* https://info.bmc.hu/index.php?node=artists&l=en&table=ZENESZ&id=358
* http://www.bach-cantatas.com/Bio/Bergel-Erich.htm
* https://web.archive.org/web/20100803223453/http://forumkronstadt.ro/das-forum/kronstaedter-persoenlichkeiten/#c415
* https://catalogue.bnf.fr/ark:/12148/cb13926777h
# Amy Levy

Amy Levy (Clapham, 10 de novembre de 1861-Londres, 10 de setembre de 1889) va ser una escriptora anglesa. Va escriure assajos, poemes i novel·les. Començà la seva tasca als 13 anys, escrivint poemes i algunes primeres obres narratives. És coneguda pel seu estudi sobre la societat jueva Reuben Sachs. Levy va llevar-se la vida l'any 1889, poc abans de la seva última publicació, Miss Meredith.

## Obres

* Xantippe and other Poems (1881)
* A Minor Poet and other Verse (1884)
* A London Plane Tree and other poems (1884)
* The Romance of a Shop (1884)
* Miss MeredithReuben Sachs (1889)

### Traduccions

* Comme quoi Napoléon n'a jamais.

## Referències

* ↑ Amy Levy. 30. Enciclopedia Espasa, 1916, p. 317. ISBN 8423943508.
# Franz Steindachner

Franz Steindachner (11 de novembre de 1834 - 10 de desembre de 1919) va ser un zoòleg austríac destacat en ictiologia.

## Biografia

El 1860 va ser designat director de la col·lecció de peixos del museu vienès d'Història Natural. El 1868, havent acumulat notable fama, va ser cridat a la Universitat de Cambridge, a Boston (Estats Units). De tornada a Viena, va ser nomenat director de zoologia del referit museu el 1887, i va passar finalment a dirigir-lo a partir del 1898, quan va ser nomenat director.
Steindachner va donar fama i categoria de primer nivell a la col·lecció del Museu d'Història Natural de Viena. Aquesta col·lecció va ser ampliada a partir d'enviaments que proporcionaven els oficials de l'exèrcit austríac i per adquisicions del mateix Steindachner.
Ell mateix va conduir les seves pròpies expedicions a Amèrica, Àfrica i a l'Orient Mitjà, sent les més notables les del Mar Roig, el 1895, i la del Brasil del 1903. Va publicar més de seixanta obres sobre la seva especialitat.

## Publicacions

* 1876: Ichthyologische Beiträge (V). [Subtitles i–v.]. Sitzungsber. Akad. Wiss. Wien, v. 74 (1. Abth.) : 49–240, Pl. 1–15.
* 1880: Beitäge zur Kenntniss der Flussfische Südamerikas (II) und Ichthyologische Beiträge (IX). Anz. Akad. Wiss. Wien, v. 17 (n° 19) : 157–159.
* 1901: Geschichte des Zoologie in Österreich von 1850 bis 1900. Fische. 407-443, In: Botanik und Zoologie in Österreich in den Jahren 1850 bis 1900. Festschrift herausgegeben von der K.K. Zoologisch-Botanischen Gesellschaft in Wien anlässilich der Feier ihres fünfzigjährigen Bestandes. Alfred Hölder (Vienne).

## Referències

* Kraig Adler (1989). Contributions to the History of Herpetology, Society for the study of amphibians and reptiles : 202 p. ISBN 0-916984-19-2
* Barbara Herzig-Straschil (1997). Franz Steindachner (1834-1919) and Other Prime Contributors to the Ichthyological Collection of the Naturhistorisches Museum Wien, Collection building in ichthyology and herpetology (Theodore W. Pietsch et William D. Anderson dir.), Special publication, number 3, American Society of Ichthyologists and Herpetologists : 101-108. ISBN 0-935858-91-7 Error en ISBN: suma de verificació no vàlida
* Jean Lescure & Bernard Le Garff, L'étymologie des noms d'amphibiens et de reptiles. Éditions Belin, 2006. ISBN 2-7011-4142-7
* Franz Tiedemann et Heinz Grillitsch (1997). A History of the Herpetological Collection at the Naturhistorisches Museum Wien, Collection building in ichthyology and herpetology (Theodore W. Pietsch et William D. Anderson dir.), Special publication, number 3, American Society of Ichthyologists and Herpetologists : 108-114. ISBN 0-935858-91-7 Error en ISBN: suma de verificació no vàlida
# François de la Rochefoucauld (compositor)

François de la Rochefoucauld (París, el 12 de desembre del 1920 - 29 de novembre de 2011) fou un compositor francès. Era el 19è duc de La Rochefoucauld. Va ser un deixeble de la violonista Carmen Forté (1886-1964) al Conservatori de París.

## Obres destacades

* Les Anges Nus (1953)
* La Mer Blanche (1956) (òpera amb llibret d'Hugo Claus)
* Bikini et Compagnie (1954), opereta
* Achille (1935), ballet
* Contes d'Andersen, deu peces per a piano

## Referències

* ↑ «François Marie Edmond Hubert de La Rochefoucauld» (en francès). Geneanet. [Consulta: 30 març 2014].
* ↑ «Carmen Forté (1886-1964)»
* ↑ Jean-Paul Giraudet, « François de La Rochefoucauld»,Musicalics, 2013
# Françoise Giroud

Françoise Giroud (Lausana, 21 de setembre de 1916 - París, 19 de gener de 2003) fou una periodista, escriptora i política francesa. Va ser vicepresidenta del Partit Radical i Radical Socialista i de la Unió per la Democràcia Francesa. També va ser secretària d'estat en dues ocasions.

## Biografia

Era filla de Salih Gourdji, director de l'Agence télégraphique ottomane a Constantinoble, i d'Elda Farragi, ambdós «israelites de l'Imperi turc».
Alumna de l'institut Molière de París, Lea France Gourdji va començar a treballar als 14 anys, per la qual cosa va abandonar els seus estudis. Després d'un curs de mecanografia, va treballar en una llibreria del bulevard Raspail. Quan va deixar la llibreria, es va introduir en el món del cinema i de la ràdio. Per a treballar en la ràdio, André Gillois li va crear el pseudònim Françoise Giroud, quasi un anagrama del seu nom, pseudònim que va ser oficialitzat com a nom seu en 1994.
Gràcies a Marc Allégret esdevingué durant un temps l'assistent ocasional d'André Gide i inicià la carrera de cinema a París col·laborant en 1932 en el guió de Fanny i La Grande Illusion de Jean Renoir. Després, va treballar amb Jacques Becker. Tota aquesta experiència cinematogràfica li va fer descobrir el seu talent per l'escriptura.
Durant la Segona Guerra Mundial, va ser agent d'unió de la resistència. Més tard, va ser detinguda per la Gestapo i, a continuació, empresonada a Fresnes (França). Malgrat tot, les seues conviccions es van fer fortes en comptes de debilitar-se, i les va mantindre en el seu compromís contra la guerra d'Algèria, a favor de la lluita de les dones i de la llibertat de premsa. Després de la guerra, Hélène Lazareff, creadora de la revista Elle, la va nomenar directora de redacció, càrrec que va ocupar des de l'any 1946 fins al 1953. Mentrestant, va col·laborar amb France Dimanche, L'Intransigeant i France-Soir. Els seus ideals es van reafirmar durant aquesta època, creant la revista L'Express l'any 1953, de la qual va ser directora fins a l'any 1974. Va aparèixer diverses vegades al programa Italiques per a parlar sobre el feminisme i per a presentar el seu llibre Si je mens..., un llibre on explica tot el que ha vist i viscut.
Respecte a l'àmbit polític, va ser secretària d'estat per la condició de la dona al Govern de Jacques Chirac (1974) i de cultura al de Raymond Barre entre 1976 i 1977. Va formar part de la Coordinació francesa pel decenni de la cultura de pau i de no-violència.
Finalment, va morir el 19 de gener de 2003 a l'Hospital Americà de París.

## Referències

* ↑ Giroud, Françoise. Histoire d'une femme libre (en francés). Gallimard.
* ↑ Ramsay, Raylene L. French Women in Politics: Writing Power (en anglès). Berghahn Books, 2003, p. 235. ISBN 9781571810816.
* ↑ Ó Cofaigh, Éamon. A Vehicle for Change (en anglès). Liverpool University Press, 2022, p. 161. ISBN 9781802070675.
# Say Yes

Say Yes (coreà 세이 예스 RR Saei Yaeseu) és una pel·lícula de thriller psicològic de Corea del Sud de 2001 dirigida per Kim Sung-hong.

## Argument

La jove parella casada Yoon-hee i Jung-hyun fan un viatge per carretera, i durant el camí fan autostop a un vagabund solitari, Em (o M) per ajudar-lo perquè no s'estavelli i es faci mal.
Encara que M actua amable amb la parella al principi, a mesura que passa el temps M resulta ser un psicòpata violent i sàdic que turmenta i abusa de la parella, que intenta escapar-se d'ell en va.
Després de capturar Jung-hyun, M li dona una opció: sotmetre's a la tortura i la mort eventual o mirar i permetre que M mati a Yoon-hee.

## Repartiment

* Park Joong-hoon... M
* Chu Sang-mi... Yoon-hee
* Kim Joo-hyuk... Jung-hyun
* Gi Ju-bong... Manager
* Lee Chan-young ... Detective
* Hwang In-seong
* Park Yong-woo
* Kim Chae-yeon
* Lee Seok-gu
* Kim Jong-min
* Ryu Seung-soo

## Estrena

Say Yes es va estrenar a Corea del Sud el 17 d'agost de 2001 i va vendre un total de 55.200 entrades a Seül.

## Vegeu també

* Carretera a l'infern, un thriller psicològic de 1986 amb una premissa similar

## Referències

* ↑ Say yes, no a espinof.com
* ↑ REVIEW: Say Yes (2001) By: Felipe Múgica a cinemadeinasia.com
* ↑ "Ranked Box-Office Results for Seoul" (2001). Koreanfilm.org. Replace on 30 December 2008.

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
* Say Yes al Korean Movie Database
# Funció de treball

La funció de treball és l'energia mínima (normalment mesurada en electró-volts, eV), necessària per arrencar un electró d'un sòlid, a un punt immediatament fora de la superfície del sòlid (o l'energia necessària per moure un electró des del nivell d'energia de Fermi fins al buit). Aquí "immediatament" vol dir que la posició final de l'electró està lluny de la superfície a escala atòmica però encara a prop del sòlid en una escala macroscòpica. La funció de treball és una propietat fonamental per a qualsevol substància sòlida amb una banda de conducció (tant buida com parcialment plena). Per a un metall, el nivell de Fermi està dins de la banda de conducció, indicant que la banda està parcialment plena. Per a un aïllant, el nivell de Fermi cau dins del gap, indicant una banda de conducció buida, en aquest cas, l'energia mínima per arrencar un electró és aproximadament la suma de la meitat del gap, i la funció de treball.

## Funció de treball fotoelèctrica

La funció de treball és l'energia mínima que ha de proporcionar a un electró per alliberar-lo de la superfície d'una substància determinada. En l'efecte fotoelèctric, l'excitació electrònica és obtinguda per absorció d'un fotó (cal fer un aclariment: quan un electró adquireix energia, aquest salta d'un nivell d'energia a un altre en salts quàntics. Aquest procés s'anomena excitació d'un electró, i els nivells alts d'energia s'anomenen estats excitats). Si l'energia del fotó és major que la funció de treball de la substància, es produeix l'emissió fotoelèctrica i l'electró és alliberat de la superfície (l'excés d'energia del fotó es tradueix en l'alliberament de l'electró amb energia cinètica diferent de zero).
La funció de treball fotoelèctrica és
    $\phi =hf_{0}$
en què $h$és la constant de Planck i $f_{0}$és la freqüència mínima (llindar) del fotó, requerida per produir l'emissió fotoelèctrica.

## Funció de treball termoiònica

La funció de treball és també important en la teoria de l'emissió termoiònica. En aquest cas els electrons guanyen la seva energia de la calor, en comptes de fer-ho a través de fotons. D'acord amb l'equació de Richardson-Dushman, la densitat de corrent d'electrons emesa J (A/m $^2$) està relacionada a la temperatura absoluta T per l'equació:
    $J=AT^{2}i^{-W \over kT}$
en què W és la funció de treball del metall, k és la constant de Boltzmann i la constant de proporcionalitat A, coneguda com constant de Richardson, ve donada per:
    $A={4\pi mk^{2}i \over h^{3}}=1.20173\times 10^{6}\;\mathrm {Am^{-2}K^{-2}}$
en què m i - i són la massa i la càrrega de l'electró, i h és la constant de Planck.
L'emissió termoiònica -electrons escapant del filament negativament carregat escalfat en el càtode calent- és important en l'operació de tubs de buit. El tungstè, l'elecció comú per filaments de tubs de buit, té una funció de treball d'aproximadament 4,5 eV; diverses capes d'òxid poden reduir substancialment

## Enllaços externs

* Valors de la funció treball i longitud d'ona llindar
# Galaxaura

Galaxaura (en grec antic Γαλαξαύρη) va ser, segons la mitologia grega, una oceànide, una nimfa, filla d'Oceà i de Tetis, que Hesíode cita a la seva llista d'oceànides.
Els seus pares van ser els titans Oceà i Tetis, i va tenir moltes germanes, segons Hesíode fins a 3.000, i molts germans, els Oceànits, déus fluvials, que també n'eren 3.000. Els seus avis eren Urà i Gea.

## Referències

* ↑ Hesíode. Teogonia, 354
* ↑ Hesíode. Teogonia, 352-355
# Joana d'Arc (pel·lícula de 1948)

Joana d'Arc (títol original en anglès, Joan of Arc) és una pel·lícula dirigida per Victor Fleming i estrenada el 1948. Aquest film explica l'epopeia de Joana d'Arc. S'ha doblat i subtitulat al català.

## Repartiment

* Ingrid Bergman: Joana d'Arc
* Francis L. Sullivan: Pierre Cauchon
* J. Carrol Naish: John, Comte de Luxembourg
* Ward Bond: La Hire
* Shepperd Strudwick: pare Massieu
* Gene Lockhart: Georges de la Trémouille
* John Emery: el Duc d'Alençon
* Leif Erickson: Jean de Dunois
* Cecil Kellaway: Jean le Maistre
* José Ferrer: Carles VII de França
* Selena Royle: Isabelle d'Arc
* Robert Barrat: Jacques d'Arc
* Jimmy Lydon: Pierre d'Arc
* Rand Brooks: Jean d'Arc
* Roman Bohnen: Durand Laxart
* Irene Rich: Catherine le Royer
* Nestor Paiva: Henri le Royer
* John Ireland: Capità Jean de la Boussac
* Henry Brandon: Capità Gilles de Rais
* William Conrad: Guillaume Erard
* George Coulouris: Sir Robert de Baudricourt, governador de Vaucouleurs

## Premis i nominacions
### Premis

* Oscar honorífic per Walter Wanger
* Oscar a la millor fotografia per Joseph A. Valentine, William V. Skall, Winton C. Hoch
* Oscar al millor vestuari per Dorothy Jeakins, Barbara Karinska

### Nominacions

* Oscar a la millor actriu per Ingrid Bergman
* Oscar al millor actor secundari per José Ferrer
* Oscar a la millor direcció artística per Richard Day, Casey Roberts, Joseph Kish
* Oscar al millor muntatge per Frank Sullivan
* Oscar a la millor banda sonora per Hugo Friedhofer

## Referències

* ↑ «Joana d’Arc». Paycom Multimedia, 11-11-1948. [Consulta: 21 febrer 2025].
* ↑ «Joan of Arc». The New York Times.
* ↑ Joan of Arc a la Base de dades de cinema en català

## Enllaços externs

* Lloc d'Hervé Dumont, Cinema & Història / Història & Cinema: « La sorprenent epopeia de Joana d'Arc (1429 a 1431) ».
# Georg Misch

Georg Misch (nascut el 5 d'abril, 1878 a Berlín i mort el 10 de juny, 1965 a Gotinga) va ser un filòsof alemany, unit als corrents vitalistes de la seva època i influenciat sobretot per Wilhelm Dilthey.

## Obres destacades

* Geschichte der Autobiographie, zwei Bände, Leipzig/Berlin 1907 (Bd. I, 3. Aufl. 1969; Bd. II, 2. Aufl. 1955).
* Der Weg in die Philosophie, Leipzig 1926 (2. Aufl. 1950).
* Lebensphilosophie und Phänomenologie. Eine Auseinandersetzung der Diltheyschen Richtung mit Heidegger und Husserl, Leipzig 1930 (3. Aufl. Stuttgart 1964)
* Der Aufbau der Logik auf dem Boden der Philosophie des Lebens, Freiburg 2002.

## Referències

* ↑ Grondin, Jean. "Georg Misch und die Universalität der Hermeneutik: Logik oder Rhetorik? Dilthey-Jahrbuch 11 (1997-1998), 48-63.
# George Drouillard

George Drouillard (shawnee) (1773 o 1775 - 1810) va ser un intèrpret de l'idioma huron, caçador i cartògraf que va ser llogat als 30 anys pel viatge de Descobriment de Lewis i Clark per explorar el Territori de la Compra de la Louisiana el 1804-1806, per cercar una ruta aquàtica cap a l'oceà Pacífic. Més tard va ser guia i trampejador per Manuel Lisa al riu Missouri superior i s'uní a la Missouri Fur Company el 1809. Es creu que Drouillard va ser mort en aquesta zona en un atac de les ètnies blackfeet o atsina.

## Llegat i honors

* Mont Drouillard (anteriorment Mount Drewyer) a Teton County, Montana, rep el seu nom.
* El George Drouillard Museum va ser fundat el 1996 a Bellefontaine, Ohio per Shawnee Nation, URB.

## Enllaços externs

* Inside the Corps: "George Drouillard", Lewis and Clark Expedition, PBS

## Referències

* ↑ Denissen, Christian. (1987). Genealogy of the French Families of the Detroit River Region. Detroit Society for Genealogical Research. ISBN 0-943112-02-8