OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joan García Ripollés

Joan Garcia Ripollés també conegut com a Ripo o Beat Ripo, (Alzira, 4 de setembre del 1932) és un pintor i escultor castellonenc. Signa amb el nom Joan Ripollés. És artista exclusiu de The William Haber Art de Nova York i de la Galerie Drouand de París. El seu lirisme és considerat com a derivat de Marc Chagall.

## Biografia

Als dotze anys va començar a treballar com a aprenent en una empresa de pintura industrial. Fins als vint anys acudeix a classes de dibuix a l'Escola d'Artes i Oficis Francesc Ribalta de Castelló. De 1954 fins a 1963 va estar-se a París.
El 1958 es va casar amb Rosa, a Castelló. El 1963 va nàixer una primera filla Paloma i va anar a viure a Sevilla a Andalusia. El 1966 se'n va cap a Còrdova i a Chipiona (Cadis), on naix una segona filla, Yerma. Posteriorment es trasllada a Madrid i fixa la seua residència a Cercedilla, on naix el seu fill Natalio. El 1972 torna a Castelló. Des d'aquest moment el seu taller-estudi és la masia, una antiga casa de camp anomenada La Cucala, dins del terme de Borriol.
El 1977 es va instal·lar a Veere a la província de Zelàndia dels Països Baixos.

## Premis

* Premi de les Arts de la Comunitat Valenciana, any 2000.

## Referències

* 1 2 «Joan García Ripollés». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Antiga Fira Interart de València Arxivat 2005-08-25 a Wayback Machine.
* Nova Fira d'Art i Antiguitats de València Arxivat 2014-08-31 a Wayback Machine.
* «Entrevista a l'escultor Juan Ripollés». 30 minuts. Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, S.A., 19-01-2012. [Consulta: 20 febrer 2014].
* Ripollés 1980-2006. IVAM Institut Valencià d'Art Modern, 2008. ISBN 9788048249830 [Consulta: 20 febrer 2014]. Arxivat 24 de febrer 2014 a Wayback Machine.
# Joan Lluís Oliver i Sabrafín

Joan Lluís Oliver i Sabrafín (Palma, 1836 - Palma, 1897) va ser un periodista i escriptor balear.
Pare de Miquel dels Sants Oliver. Tingué un paper important en la introducció del periodisme modern a Mallorca. Va començar a treballar al Diario de Palma i, posteriorment, dirigí el diari progressista El Correo de Mallorca i el seu continuador El Progreso. Durant la Restauració borbònica formà part de la redacció del diari republicà de tendència possibilista La Opinión (1879-1890). Més endavant, va participar en la fundació i direcció d'El Anunciador Balear i La Almudaina, diari que va dirigir entre els anys 1887 i 1897 i així es convertí en l'introductor a Mallorca de la premsa independent i de informació diària. A més dels seus escrits periodístics, publicà la novel·la Episodios de antaño (1887).
Joan Lluís Oliver va compaginar la seva carrera periodística amb la de mestre nacional. De fet el seu fill Miquel dels Sants Oliver va néixer el 1864 al poble de Campanet on ell s'hi trobava exercint de mestre. Aquesta segona ocupació va ser un pur modus vivendi i la primera, la seva autèntica vocació.
Va participar activament dins els nuclis progressistes i demòcrates que provocaren la Revolució de Setembre de 1868 i fou membre de la maçoneria, essent Mestre Venerable de les lògies maçòniques mallorquines Primera Llum (1878) i Prudència (1881). Amb el pas del temps renuncià de la maçoneria. La seva militància política fou molt propera a la tendència republicana de Emilio Castelar i que a Mallorca estava representada per Joaquim Fiol i Pujol.

## Referències

* ↑ La Almudaina, 29-06-1897.
* ↑ Oliver, Miquel dels Sants. La literatura en Mallorca (en castellà). Barcelona: Publicacions l'Abadia de Montserrat.
* ↑ Gran Enciclopèdia de Mallorca, tom 12. Mallorca: Promomallorca.
* ↑ Sanllorente Barragán, Francisco. La masonería española entre Europa y América: VI Symposium Internacional de Historia de la Masonería Española (en castellà). Saragossa: Gobierno de Aragón, 1995.
# Joan Petit (cançó)

Joan Petit o Jan Petit, és una cançó infantil tradicional i una dansa infantil popular en l'àmbit de Catalunya i Occitània. La melodia occitana d'aquesta cançó, una mica diferent de la catalana, també es coneix al País Basc amb el nom d'Ipurdi dantza. Segons Joan Amades, aquesta cançó joc o cançó ballada és coneguda i cantada per tota la serralada pirinenca i la seva popularitat arriba fins ben enllà de la costa atlàntica. També segons Amades, a principis del segle xx en alguns llocs es cantava per Carnestoltes amb una coreografia força eròtica, en la qual el terme "dit" podia ser interpretat en un sentit figurat.

## Origen de la cançó

En Joan Petit és un personatge molt conegut a la història popular occitana. La cançó deu el seu origen a Joan Petit, un pagès occità que el 1643, a Vilafranca de Roergue, va capitanejar la Revolta dels Crocants de Roergue contra el rei de França Lluís XIV. Quan va ser capturat, va ser condemnat al suplici de la roda. La cançó infantil coneguda avui és el resultat de l'evolució d'aquesta història i és per aquesta raó que en la cançó se citen les diferents parts del cos, car la tortura de la roda mutilava progressivament el condemnat.
Si bé en la melodia catalana la lletra ha perdut pràcticament les connotacions que la van inspirar, a Occitània es continua utilitzant una lletra que recorda perfectament els fets en diferents versions.

## Lletra

Joan Petit :
| Català | Versió en Occità |
| En Joan Petit quan balla, balla, balla, balla. En Joan Petit quan balla, balla amb el dit. Amb el dit, dit, dit: així balla en Joan Petit. En Joan Petit quan balla, balla, balla, balla. En Joan Petit quan balla, balla amb la mà. Amb la mà, mà, mà, amb el dit, dit, dit: així balla en Joan Petit. En Joan Petit quan balla, balla, balla, balla. En Joan Petit quan balla, balla amb el colze. Amb el colze, colze, colze, amb la mà, mà, mà, amb el dit, dit, dit: així balla en Joan Petit. Amb l'orella Amb el nas Amb el peu Amb el cap Amb la panxa Amb el cul | Joan Petit que dança! Joan Petit que dança! Per lo rei de França, Per lo rei de França, Amb lo pè, pè, pè, Amb lo det, det, det Per lo rei dançava Joan Petit! |

## Referències

* ↑ «Qui era en Joan Petit?». El 9 nou, 02-10-2019. Arxivat de l'original el 2021-11-13 [Consulta: 7 juny 2024].
* 1 2 Amades, Joan. Folklore de Catalunya. Cançoner. Barcelona: Selecta, 1979. ISBN 84-298-0452-8.
* 1 2 Camps, Magí «¿Cuál fue el trágico origen de la canción infantil ‘En Joan Petit quan balla’?» (en castellà). La Vanguardia, 19-08-2020. Arxivat de l'original el 2020-11-17 [Consulta: 4 gener 2021].

## Enllaços externs

* Audio de la cançó (occità)
* La cançó en català
# Marta Martín Llaguno

Marta Martín Llaguno (14 de juliol de 1972) és una catedràtica d'universitat i política valenciana, diputada al Congrés dels Diputats en la XI i XII legislatures.

## Biografia

Es llicencià i doctorà en Ciències de la Informació per la Universitat de Navarra amb una tesi doctoral sobre el tractament de la SIDA a través de la premsa. El 1998 es va incorporar a la Universitat d'Alacant, on és professora titular de Deontologia Publicitària i Teoria General de la Informació de l'Àrea de Comunicació Audiovisual i Publicitat. També ha estat vicedegana d'Estudis i de Relacions Internacionals de la Facultat d'Econòmiques i Empresarials de la Universitat d'Alacant. Ha estat ha estat professora visitant de la Universitat Catòlica de Buenos Aires i la Universitat Austral (Argentina), del IESE Business School, de la Zicling School Of Economics, Baruch College (Nova York) i de la Universitat de Piura (Perú), i investigadora visitant de l'IESE Business School i de la City Universtity of New York (USA). Actualment és catedràtica de comunicació audiovisual i publicitat d'aquesta universitat.
Ha investigat en diversos projectes la construcció social de diferents problemes socials (violència de gènere, trastorns d'alimentació, malalties artificials, riscos alimentaris, conflicte familiar i laboral) en els mitjans, les agendes parlamentàries i l'opinió pública.
Antiga militant d'Unió, Progrés i Democràcia, formà part de les llistes d'aquest partit a les eleccions al Parlament Europeu de 2014. Fou elegida diputada per la província d'Alacant com a cap de llista de Ciutadans a les eleccions generals espanyoles de 2015 i 2016.

## Referències

* 1 2 Quienes somos a la Universitat d'Alacant
* ↑ «Currículum». Arxivat de l'original el 2016-08-22. [Consulta: 21 gener 2016].
* ↑ Candidatura d'UPyD Arxivat 2014-04-07 a Wayback Machine. a les europees de 2014
* ↑ C's proclama a Marta Martín candidata por Alicante en las generales, Diario Informacion, 20 de juliol de 2015
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
# Hemerocallis fulva

Hemerocallis fulva és una de les espècies de plantes anomenades de forma comuna en jardineria "lliris de dia". És una planta herbàcia, perenne i amb rizoma. És planta nativa del Japó però s'ha naturalitzat a molts altres llocs del món incloent Catalunya.
Les flors d'Hemerocallis fulva són de color ataronjat-vermelloses de 7 a 12 cm de llargada, reunides en inflorescències de 6 a 10 flors en l'extremitat d'un escap llarg.
Aquesta espècie ha contribuït amb diverses característiques als híbrids actuals d'Hemerocallis, entre ells, els tèpals recorbats i els marges sinuosos, Actualment, és molt difícil de trobar en el mercat donat que ha estat substituïda pels híbrids moderns d'hemerocalis.

## Sinònims

* Gloriosa luxurians Lour. ex B.A.Gomes
* Hemerocallis crocea Lam.
* Hemerocallis disticha var. kwanso (Regel) Nakai
* Hemerocallis kwanso (Regel) Barr
* Hemerocallis lilioasphodelus var. fulva L.
* Hemerocallis maculata (Baroni) Nakai

## Referències

* ↑ Hemerocallis fulva a PlantList

## Bibliografia

* Dimitri, M. Enciclopedia Argentina de Agricultura y Jardinería, Editorial ACME, Buenos Aires, 1986
* Juerg Plodeck. The Origin of the Daylily Cultivar Traits.( Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine.)
* Hemerocallis fulva, página de Jardinería del Missouri Botanical Garden. ( Arxivat 2010-10-16 a Wayback Machine.)
# Henri-François Rey

Henri-François Rey (Tolosa, 31 de juliol de 1919 - París, 22 de juliol de 1987) va ser un escriptor, periodista, guionista i pianista francès. Fill d'un català de Sant Genís de Fontanes i d'una basca de Getaria, de cognom Burguburu, va passar la seva joventut a Dreux on el seu pare era el director del Rotrou College. Llicenciat en Filosofia, va ser pianista de jazz i va estar en la resistència durant la Segona Guerra Mundial. Després es va fer periodista, dialoguista i guionista de cinema.
La seva primera novel·la, La Fête espagnole, va ser premi Deux Magots, el 1959. Amb la seva obra més coneguda, Les pianos mécaniques, va ser finalista del premi Goncourt i va guanyar el Prix Interallié de París el 1962. La novel·la es va traduir al castellà l'any 1972, Los organillos, i va ser portada al cinema per Juan Antonio Bardem el 1965 amb el títol Los pianos mecánicos, amb Melina Mercouri, James Mason i Hardy Krüger com a protagonistes. El 1967, va escriure Le Rachdingue, d'on pren el nom una famosa discoteca empordanesa. De la seva relació amb Christiane Rochefort va sorgir la novel·la Le Repos du guerrier, de la qual Roger Vadim va fer una pel·lícula amb Brigitte Bardot. El 1975 va escriure «Dalí en su laberinto».
Va viure 15 anys de la seva vida a Cadaqués on va fer amistat amb Salvador Dalí. Va morir el 22 de juliol de 1987 a París, les seves cendres van ser inhumades a Cadaqués.

## Referències

* ↑ Guillamet, Joan. «Henri-François Rey en Cadaqués, la Caldeya de «Los organillos»» (en castellà) p. 51. La Vanguardia, dissabte, 29 novembre 1969. [Consulta: 17 abril 2021].
* 1 2 Bonaventura, Daniel «A 50 anys de Les pianos mécaniques». Revista de Girona, 2015, pàg. 58-61.
* ↑ Mabire, Jean. «Henry-François Rey. Une “Costa Brava” recomposée au noir soleil de la tragédie» (en francès). Centro Studi La Runa, 20-10-2011. [Consulta: 1r juny 2019].
* ↑ «Henri-François Rey» (en anglès). Goodreads. [Consulta: 1r juny 2019].
* ↑ «Henry-François Rey, escritor» (en castellà). El País [Madrid], 23-07-1987. ISSN: 1134-6582.
* ↑ Caballero, Oscar. «Las cenizas del escritor Henri-François Rey serán trasladadas a Cadaqués donde vivió quince años» (en castellà) p.39. La Vanguardia, dijous, 23 juliol 1987. [Consulta: 17 abril 2021].

## Enllaços externs

* «Le Rachdingue – 50 anys del naixement del club surrealista». [Consulta: 1r juny 2019].
# José Gómez Campaña

José Gómez Campaña (Sevilla; 31 de maig de 1993) és un futbolista professional andalús que juga com a migcampista organitzador i actualment pertany a la UD Las Palmas de la Primera Divisió espanyola.
Formaat al Sevilla FC, amb el qual va participar en 24 partits, va passar a representar principalment el Llevant UE després de fitxar-hi el 2016. També ha jugat a clubs d'Anglaterra, Alemanya i Portugal.

## Referències

* ↑ «José Campaña nuevo jugador del Levante por las próximas cuatro temporadas» (en castellà). Levante UD, 11-08-2016. [Consulta: 11 agost 2016].

## Enllaços externs

* Estadístiques del jugador a Whoscored.com (anglès)
# Hamburger Hof

Hamburger Hof és el nom d'un edifici de Jungfernstieg a Hamburg i de la galeria comercial que hi ha a dins.
L'edifici se situa a la cantonada dels carrers Jungfernstieg i Große Bleichen, just davant de l'Alster. El passatge travessa l'edifici de punta a punta i té l'altra sortida a la Poststraße davant del Hanseviertel.

## Història

Abans que s'edifiqués el Hamburger Hof, al mateix terreny s'hi trobava la primera galeria comercial d'Alemanya, el Sillems Bazar, un edifici modern amb sostre d'acer i vidre, 34 botigues i l'Hôtel de Russie.
Després de la seva demolició, l'edifici actual fet de gres vermell es va erificar entre el 1881 i el 1883 per a l'hotel Hamburger Hof seguint el disseny dels arquitectes Bernhard Hanssen i Emil Meerwein i equipat amb escultures arquitectòniques d'Engelbert Peiffer.
L'hotel va ser considerat un dels millors de la ciutat i es va utilitzar per a nombrosos esdeveniments i balls. Alguns dels hostes destacats inclouen: el virrei xinès Li Hongzhang, que s'hi allotjà el 1896; el rei tailandès Chulalongkorn, el 1897; el príncep Enric de Prússia, el 1900; el rei Eduard VII d'Anglaterra, el 1904 i el rei Frederic VIII de Dinamarca, el 1912 - que hi morí després de patir un ictus a la promenada del Jungfernstieg, just davant de l'hotel.
L'any 1917 l'edifici va ser malmès per un incendi i convertit en un edifici d'oficines. El 1944, el sostre original, ricament decorat amb frontons i agulles va ser destruït durant els bombardejos aliats i va haver de ser substituït més tard per un sostre de disseny senzill. Entre el 1976 i el 1979, l'arquitecte Hans Joachim Fritz modernitzà l'edifici i hi inaugurà l'actual galeria comercial. La teulada va ser redissenyada i recoberta amb coure. El passatge va ser novament modificat àmpliament entre els anys 1999 i 2000.

## Bibliografia

* Dorothée Engel (editora): Der Jungfernstieg. gestern heute übermorgen, Die Hanse Hamburg 2003

## Referències

* ↑ «Hamburger Hof Hamburg» (en alemany). [Consulta: 23 octubre 2022].
* 1 2 «Historie / Impressionen - Hamburger Hof Einkaufspassage» (en alemany). [Consulta: 23 octubre 2022].
* ↑ «Die wechselvolle Geschichte unseres Jungfernstiegs» (en alemany). Hamburger Abendblatt, 02-12-1967. [Consulta: 23 octubre 2022].

## Enllaços externs

* Lloc web de l'Hamburger Hof
# Joan de Sant Tomàs

Joan de Sant Tomàs O.P. (juliol de 1589, Lisboa - † 6 de juny de 1644) fou un frare dominic portuguès, filòsof i teòleg de la segona escolàstica pertanyent a l'Escola de Salamanca i confessor del rei Felip IV de Castella.

## Biografia

Va néixer amb el nom de João Poinsot, o en llatí Johannes Poinsot, fill de Pedro Poinsot i de Maria Garcês. El seu pare, d'origen austríac, era secretari del cardenal Albert, arxiduc d'Àustria, i la seva mare era portuguesa. El seu pare, obligat a seguir l'arxiduc en els seus viatges a Madrid i a Flandes, lliurà els seus fills, João i Luís als familiars residents en territori portuguès.
Anà a la Universitat de Coïmbra, on obtingué el grau de batxiller en arts. En aquella època, aquella universitat comptava amb un gran prestigi i nivell acadèmic, amb un clar predomini del corrent tomista (tant jesuïta com dominic), de caràcter més aristotèlic que a altres llocs d'Europa aleshores. A Coïmbra acabà el batxillerat en teologia, entre el 1605 i el 1606, però el 1607 se n'anà a Lovaina, Bèlgica, per continuar-hi els estudis. Així, la formació acadèmica s'inicià sota l'escola dels conimbricenses, passant després a l'estil agustinià de Janseni.
Quan tenia 23 anys entrà a l'Orde de Predicadors, al convent de Madrid de Santa Maria d'Atocha, i adoptà el nom religiós de Joan de Sant Tomàs, amb la intenció de seguir la fidelitat de Sant Tomàs d'Aquino.
Entre el 1625 i el 1630 ensenyà filosofia i teologia al Collegi Complutense dels Dominics, assumint després la càtedra a la Universitat d'Alcalà de Henares. A partir d'aquelles lliçons, a principis del 1631 inicià la redacció del seu Cursus Philosophicus. Deixà la Universitat el 1643 i fou escollit confessor de Felip IV de Castella.

## Pensament

Joan de Sant Tomàs és un dels autors tomistes més consultats. Havent viscut a l'últim període d'esplendor de l'Escola de Salamanca, conegué les aportacions dels altres grans pensadors com Domingo Báñez, Melchor Cano, Luis de Molina, Francisco Suárez, Tomàs de Vio, Francisco de Vitoria, Domingo de Soto, etc. Així doncs, aconseguí una gran síntesi equilibrada en molts punts. És el comentarista més complet de Tomàs d'Aquino.

## Bibliografia

* Juan POINSOT, Del alma (1635) I, Juan Cruz Cruz (Ed.), EUNSA, Pamplona, 2005, ISBN 8431322586.
* J. M. RAMÍREZ, Jean de saint-Thomas, en Dictionnaire de Théologie Catholique, VIII/1, Letouzey et Ane, París, 1924, cols. 803-808.
* Orietta FILIPPINI, La coscienza del re. Juan de Santo Tomas, confessore di Filippo IV di Spagna, Firenze, Olschi, 2006, 201 p. ISBN 9788822255600
* Orietta FILIPPINI, "Juan de Santo Tomás o.p., confesor de Felipe IV de España (1643-1644)", in Benoît PELLISTRANDI, Chantal GRELL, Les cours d'Espagne et de France au XVIIe siècle, Madrid, Casa de Velázquez, 2007. ISBN 9788495555786
* Iñigo García Elton, "La bondad y la malicia de los actos humanos según Juan de Santo Tomás (Juan Poinsot)", Cuadernos de Pensamiento Español, Navarra, 2010.
# Carolina Pascual Villalobos

Carolina Pascual Villalobos (Elx, Baix Vinalopó, 1 de juliol de 1974) és una enginyera de telecomunicacions i política valenciana, fou consellera d'Innovació, Universitats, Ciència i Societat Digital de la Generalitat Valenciana entre el 2019 i el 2022 (X Legislatura) al govern de coalició entre el PSPV, Compromís i Podem presidit pel socialista Ximo Puig.
Va estudiar al col·legi de les Jesuïtines d'Elx. Llicenciada per la Universitat Politècnica de València i doctorada l'any 2008 per la Universitat d'Alacant, centre on exerceix una tasca docent des de l'any 2001. Entre els anys 2017 i 2019 va ser presidenta de l'Associació Valenciana d'Enginyers de Telecomunicació (AVIT) i consellera del Col·legi Oficial d'Enginyers de Telecomunicació (COIT) entre 2018 i 2019.
Sense militància política pública coneguda, va ser triada com a consellera després de les eleccions a les Corts Valencianes de 2019 com a membre independent i a recomanació de Ximo Puig. En el marc de la crisi de govern el maig de 2022 fou substituïda per la socialista Josefina Bueno i Carolina Pascual va ser designada poc després Comissionada de la Presidència de la Generalitat per a la Digitalització i la Ciberseguretat de la Comunitat Valenciana.

## Referències

* 1 2 «Un Gobierno con dos almas» (en castellà), 17-06-2019. [Consulta: 14 febrer 2021].
* ↑ «Fitxa alt càrrec - Generalitat Valenciana». [Consulta: 14 febrer 2021].
* ↑ «Ximo Puig nombra a Carolina Pascual comisionada de Digitalización y Ciberseguridad» (en castellà), 22-07-2022. [Consulta: 9 setembre 2022].
# Santiago Gubern i Fàbregas

Santiago Gubern i Fàbregas (Barcelona 1875 - 1960) fou un advocat i polític català. Estudià dret a la Universitat de Barcelona, on es va llicenciar el 1897. Alhora va formar part del Centre Escolar Catalanista, on va conèixer Francesc Cambó, Josep Puig i Cadafalch i Enric Prat de la Riba, i de la Unió Catalanista. També va col·laborar a diverses publicacions com Joventut i La Renaixença. Malgrat les seves desavinences amb Enric Prat de la Riba fou un dels darrers directors d'El Poble Català, al qual s'hi publicà un article atribuït a ell i pel que fou agredit a l'entrada de casa seva per un grup de carlins.
Participà en la fundació del Centre Nacionalista Republicà i en fou diputat a la Diputació de Barcelona el 1909-1913 i en fou president el 1912. Tanmateix, després del fracàs del Pacte de Sant Gervasi deixà la política activa per tal de dedicar-se a treballar d'advocat i a publicar articles a la Revista Jurídica de Catalunya.
El 1933 fou nomenat membre de la junta de govern del Col·legi d'Advocats de Barcelona i degut a la seva fama com a advocat el 24 de maig de 1934 fou nomenat president del Tribunal de Cassació pel president Lluís Companys. Des del seu càrrec participà en els debats jurídics i donà el vistiplau a les competències de la Generalitat de Catalunya per a aprovar la llei de Contractes de Conreu, cosa que provocà conflictes amb el govern espanyol i els fets del sis d'octubre de 1934.
Després de les eleccions generals espanyoles de 1936 fou confirmat en el seu càrrec, però un cop esclatà la guerra civil espanyola es va enemistar amb els elements anarquistes a causa de la seva oposició als tribunals populars promoguts per Eduardo Barriobero y Herrán, de tal manera que el 22 de juliol de 1936 va patir un atemptat de la FAI del qual sortí il·lès. Això i una campanya de desprestigi engegada per La Batalla, òrgan del Partit Obrer d'Unificació Marxista van provocar que el setembre de 1936 dimitís i marxés a l'exili amb ajuda del cònsol de Noruega.
Es va establir a Marsella, on aprofità els seus coneixements de dret marítim i defensà el retorn a la República de vaixells mercants de la companyia Sota y Aznar embargats per França, de tal manera que el 1938 aconseguí que els retornessin. També va reprendre la seva amistat amb Francesc Cambó i Joan Ventosa i Calvell. El 1942 tornà a Catalunya i va viure al marge de les activitats públiques, treballant al seu bufet d'advocats fins a la seva mort.

## Referències

* ↑ «Santiago Gubern i Fàbregas». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Hi ha una biografia de Santiago Gubern a les pàgines 103-106 a: Ramon Noguer i Comet, Al Llarg de la Meva Vida
* ↑ 1936-1975 Estudis sobre la Guerra Civil i el Franquisme per Albert Manent pàgina 38
* ↑ Encarna Roca i Trias, El Tribunal de Cassació de la Generalitat Republicana: història d'una tradició prohibida Arxivat 2014-04-07 a Wayback Machine., pàgina 6
* ↑ Mentre que Ramón de la Sota es va posar de part de la República, l'altre soci, Aznar, es va posar de part dels franquistes