OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Blastòpor

En la biologia del desenvolupament, el blastòpor és l'obertura que es forma a l'arquènteron durant el desenvolupament embrionari d'un organisme. La distinció entre protòstoms i deuteròstoms està basada en la direcció en què es desenvolupa la boca en relació amb el blastòpor: en els protòstoms, la boca de l'adult deriva del blastòpor embrionari (d'aquí prové el nom del grup), mentre que els deuteròstoms és de neoformació.

## Referències

* ↑ «blastòpor». GEC. [Consulta: 22 febrer 2025].
* ↑ «Blastopore | Gastrulation, Embryogenesis & Morphogenesis» (en anglès). Britannica. [Consulta: 22 febrer 2025].
# Wegscheiderita

La wegscheiderita és un mineral de la classe dels carbonats. Rep el seu nom del químic austríac Rudolf Wegscheider (1859-1935), el primer que va produir el compost sintèticament.

## Característiques

La wegscheiderita és un carbonat de fórmula química Na₅H₃(CO₃)₄. Cristal·litza en el sistema triclínic. Es troba en forma de cristalls aciculars a subèdrics, de fins a 5 cm, i comunament fibrosa, en agregats. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 2,5 i 3. Es tracta d'un mineral químicament relacionat amb la nahcolita, i similar a la trona i al mineral sense anomenar 'UM1974-04-CO:HNa'.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la wegscheiderita pertany a «05.AA - Carbonats alcalins, sense anions addicionals, sense H₂O» juntament amb els següents minerals: zabuyelita, natrita, gregoryita, nahcolita, kalicinita i teschemacherita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta l'any 1961 al pou Perkins No. 1, a la formació de Green River, al comtat de Sweetwater, Wyoming (Estats Units), en dipòsits lacustres, on reemplaça la trona. També ha estat descrita a altres indrets dels Estats Units, a Rússia i a la Xina. Es troba associada a altres minerals com la trona o l'halita.

## Referències

* ↑ «Wegscheiderite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 3 maig 2016].
* 1 2 «Wegscheiderite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 3 maig 2016].
# Zircosulfat

El zircosulfat és un mineral de la classe dels sulfats. Rep el seu nom de la seva composició química: zirconi i sulfat.

## Característiques

El zircosulfat és un sulfat de fórmula química Zr(SO₄)₂·4H₂O. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 2,5 i 3.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, el zircosulfat pertany a «07.CD - Sulfats (selenats, etc.) sense anions addicionals, amb H₂O, amb cations grans només» juntament amb els següents minerals: matteuccita, mirabilita, lecontita, hidroglauberita, eugsterita, görgeyita, koktaïta, singenita, guix, bassanita, schieffelinita, montanita i omongwaïta.

## Formació i jaciments

Va ser descobert al massís alcalí de Korgeredaba, a Tuvà (Districte Federal de l'Extrem Orient, Rússia), com una crosta o pols blanca en una pegmatita alterada que conté sulfur, probablement formada com a resultat de l'alteració de l'eudialita per solucions de sulfats. És l'únic indret on ha estat trobada, i sol trobar-se associada a altres minerals com la smithsonita, la limonita i l'hisingerita.

## Referències

* ↑ «Zircosulfate» (en anglès). Mindat. [Consulta: 22 agost 2016].
# Rodolfo Martín Arruabarrena

Rodolfo Martín Arruabarrena (Marcos Paz, 20 de juliol de 1975) és un exfutbolista argentí, que ocupava la posició de defensa. És conegut amb el malnom d'El Vasco (El basc). Des de l'agost de 2014, és l'entrenador del Boca Juniors.

## Trajectòria

Debuta professionalment al Boca Juniors argentí el 1993. Al club de la capital milita fins a l'any 2000, tret de l'Apertura 96, que és cedit a Rosario Central. A la tornada de la cessió, es fa amb la titularitat a Boca. Amb aquest equip hi va sumar 178 partits i 9 gols, tot guanyant l'Apertura 1998, el Clausura 1999 i la Copa Libertadores del 2000.
L'estiu del 2000, dona el salt a la competició espanyola per fitxar pel Vila-real CF, de la primera divisió. Al club valencià es converteix en un dels jugadors més importants d'aquests primers anys a la màxima categoria, arribant a ostentar la capitania de l'equip. Gols seus davant el Rangers i l'Inter de Milà van ajudar al Vila-real a arribar a les semifinals de la Champions League 05/06.
Al final de la temporada 06/07, l'argentí signa un contracte per l'equip grec de l'AEK Atenes. Juga 25 partits la temporada 07/08, atès que una lesió l'aparta dels terrenys de joc per uns mesos. El juliol del 2008 hi fitxa pel CA Tigre mexicà i el 2010 per la Universidad Católica de Xile on acabà la seva carrera.

## Selecció

Arruabarrena ha estat internacional amb l'Argentina en sis ocasions. Sense continuïtat, les seues aparicions amb el combinat albiceleste han estat dosificats entre 1994 i 2007. Hi va participar en la Copa Confederacions de 1995.

## Referències

* ↑ "El adiós de Arruabarrena" (castellà)

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador
# Rafael Álvarez Ibarra

Rafael Álvarez Ibarra, nascut a Bilbao el 19 de setembre de 1961, és un jugador i entrenador d'escacs basc, que té el títol de Mestre Internacional des de 1986.
Tot i que està inactiu des de setembre de 2012, a la llista d'Elo de la FIDE de l'octubre de 2020, hi tenia un Elo de 2344 punts, cosa que en feia el jugador número 208 de l'estat espanyol. El seu màxim Elo va ser de 2445 punts, a la llista de juliol de 1995 (posició 812 al rànquing mundial).

## Resultats destacats en competició

L'any 1994 va ser subcampió d'Espanya absolut, a Cañete, per darrere de Sergio Cacho Reigadas. Ha estat també tres vegades Campió d'escacs del País Basc, els anys 1992, 1994 i 2000.
Va participar representant Espanya en el Campionat d'Europa d'escacs per equips de 1989 a Haifa.

## Entrenador d'escacs

Com a entrenador, ha treballat per la Federació Espanyola d'Escacs i també per les federacions valenciana i basca. A banda de diferents seleccions estatals i autonòmiques, va ser entrenador, entre d'altres, del futur Gran Mestre Herminio Herraiz.

## Notes i referències

* 1 2 «Nota biogràfica de Rafael Álvarez Ibarra» (en castellà). escolaescacscastello.es. Arxivat de l'original el 2012-06-30. [Consulta: 25 setembre 2012].
* ↑ «Nota biogràfica de Rafael Álvarez Ibarra» (en anglès). Chessgames.com. [Consulta: 25 setembre 2012].
* ↑ «"Rànquing d'escaquistes per federació: Espanya"» (en anglès). lloc web de la FIDE. [Consulta: 30 octubre 2020].
* ↑ Posició al rànquing mundial i evolució Elo d'Rafael Álvarez Ibarra «benoni.de» (en alemany). Arxivat de l'original el 2014-02-01. [Consulta: 25 setembre 2012].
* ↑ «Historial del Campionat d'Espanya absolut» (en castellà). Federació Espanyola d'Escacs. Arxivat de l'original el 2014-10-06. [Consulta: 25 setembre 2012].
* ↑ «Historial de campions d'escacs del País Basc» (en castellà). ajedrezvasco.com. [Consulta: 25 setembre 2012].
* ↑ «Fitxa de Rafael Álvarez Ibarra» (en anglès). Olimpbase. [Consulta: 25 setembre 2012].
# José Félix Gallastegi Bilbao

José Félix Gallastegi Bilbao (nascut el 7 de juliol de 1966) és exfutbolista basc, que va jugar de migcampista. Posteriorment ha fet d'entrenador de futbol, i és l'actual responsable d'equipació del Bilbao Athletic.
Gallastegi va participar en gairebé 100 partits de Segona Divisió amb la SD Eibar i el Sestao Sport Club, marcant quatre gols. Com a tècnic, va estar al capdavant de la SD Amorebieta a Segona Divisió B.

## Referències

* ↑ «PREVIA: BILBAO ATHLETIC-SD AMOREBIETA» (en castellà). SD Amorebieta, 06-11-2020. [Consulta: 8 juny 2021].
* ↑ «José Félix Gallastegi, nuevo entrenador del Amorebieta» (en castellà). Durangon, 13-01-2015. [Consulta: 8 juny 2021].
* ↑ «Entrevista. Gallastegi: "Me sentí en la obligación de estar a disposición de lo que el club considerase oportuno"» (en castellà). Vavel, 25-03-2015. [Consulta: 8 juny 2021].

## Enllaços externs

* José Félix Gallastegi Bilbao a BDFutbol
* José Félix Gallastegi Bilbao Fitxa com a entrenador a BDFutbol
# El germà més llest de Sherlock Holmes

El germà més llest de Sherlock Holmes (The Adventures of Sherlock Holmes' Smarter Brother) és una pel·lícula estatunidenco-britànica dirigida per Gene Wilder el 1975. Ha estat doblada al català.

## Argument

A Anglaterra, un important document acaba de ser robat de la caixa forta del ministre d'Afers Exteriors. El famós detectiu privat Sherlock Holmes confia l'assumpte al seu germà petit, Sigerson, que serà ajudat pel sergent Orville Sacker de Scotland Yard.

## Repartiment

* Gene Wilder: Sigerson Holmes
* Marty Feldman: Orville Sacker
* Madeline Kahn: Jenny Hill/Bessie Belwood
* Dom DeLuise: Edouardo Gambetti
* Leo McKern: Pr. Moriarty
* Roy Kinnear: Finney
* John el Mesurier: Lord Redcliff
* Douglas Wilmer: Sherlock Holmes
* Thorley Malters: Dr. Watson
* George Silver: Bruner
* Nicholas Smith: Hunkston
* John Hollis: Sbire de Moriarty
* Aubrey Morris: el conductor de la calessa
* Tommy Godfrey: Fred
* Susan Field: La reina Victoria
* Joseph Behrmannis: el rus que fa una oferta pel document de Redcliff
* Wolfe Morris: el francès que fa una oferta pel document de Redcliff
* Kenneth Benda: Butler
* Michael Crane: Renato
* Tony Simpson: Director d'orquestra

## Referències

* ↑ esadir.cat. El germà més llest de Sherlock Holmes. esadir.cat.
* ↑ «The adventure of Sherlock Holmes' smarter brother». The New York Times.
# Paracaigudes de frenada

Un paracaigudes de frenat (o paracaigudes de desacceleració) és un paracaigudes dissenyat per desplegar-se des d'un objecte que es mou ràpidament per retardar l'objecte, proporcionar control i estabilitat o com a pilot de paracaigudes per desplegar un paracaigudes més gran. Va ser inventat a Rússia per Gleb Kotelnikov el 1912.

## Disseny i característiques operatives

Un paracaigudes de frenat és més allargat i té una àrea molt més petita que un paracaigudes convencional i, per tant, proporciona menys resistència a l'aire. Això significa que un paracaigudes de frenat no pot frenar un objecte com un paracaigudes convencional, però es pot desplegar a velocitats en què els paracaigudes convencionals es trencarien.
El disseny més senzill del paracaigudes de frenat permet un desplegament més fàcil. Quan un paracaigudes convencional pugui quedar atrapat en si mateix mentre es desplega o fracassar en inflar-se correctament (per tant, no podria frenar l'objecte que cau tant com hauria), el paracaigudes de frenat s'inflarà de manera més senzilla i més fiable per generar la quantitat esperada de resistència a l'aire.

## Referències

* ↑ Jorge García de la Cuesta Terminología aeronáutica
* ↑ Khurana, K. C.. Aviation Management: Global Perspectives (en anglès). Global India Publications Pvt Ltd., 2009, p. 53. ISBN 978-93-80228-39-6 [Consulta: 16 juliol 2017].
* ↑ «Abbreviations and Acronyms». Relive Apollo 11. NASA. Arxivat de l'original el 2011-06-06. [Consulta: 16 juliol 2017].
* ↑ http://www.tpub.com/asm/37.htm

## Enllaços externs

* Estudi de desenvolupament del sistema de paracaigudes del vehicle experimental X-37 muntat en un avió B-52 Arxivat 2022-01-21 a Wayback Machine.
# Alberto Bondolfi

Alberto Bondolfi (n. el 12 de febrer de 1946 a Giubiasco, Cantó del Tesino, Suïssa) és un teòleg suís catòlic romà i professor d'ètica que ha contribuït significativament al desenvolupament de la reflexió bioètica, a Suïssa.
Del 1962 al 1971, va estudiar filosofia i teologia catòlica al Seminari de San Carlo a Lugano i la Facultat de Teologia de la Universitat de Friburg. Durant els següents sis anys sis anys va ser assistent a l'Institut de Teologia Moral de Friburg sota la tutela dels professors Stephan i Dietmar Mieth i el 1977 va obtenir un Doctorat en Teologia, amb la distinció summa cum laude. El 1979 va treballar a la Universitat de Zuric, com a membre del personal de l'Institut d'Ètica Social i des de 1983 va ocupar diversos llocs d'ensenyament a la Facultat de Teologia de la Universitat. El 1996 va ser nomenat professor a la Facultat Catòlica de Teologia de la Universitat de Lucerna el 2001 Finalment, fou promogut a professor d'ètica a la Universitat de Lausana.
És un dels signants del manifest Església 2011.

## Funcions i càrrecs públics

* 1984-1987 President de la Conferència Europea de Justícia i Pau
* President de la Societat per l'Ètica Biomèdica de Suïssa des de 1990 a 1995.
* 1995, president de la Societas Ethica, Societat Europea d'Ètica d'Investigació.

## Obres

* Kritische Theorie und theologische Ethik (1977, Dissertation)
* Ethik und Selbsterhaltung. Sozialethische Ansätze. Herder-Universitätsverlag Freiburg 1990 (= Studien zur theologischen Ethik No. 30)
* Primum non nocere. Saggi di ethica medica. Comano: Alice (1992)
* Helfen und Strafen: Studien zur ethischen Bedeutung prosozialen und repressiven Handelns. LIT Verlag München, 1997 ISBN 3-8258-3329-1
* Ethisch Denken und moralisch Handeln in der Medizin. Zürich Pano Verlag 2000
* L'homme et l'animal: dimensions ethiques de leur relation. Editions universitaires, ISBN 2-8271-0697-3
* Malattia, eutanasia, morte nella discussione contemporanea. Edizioni dehoniane Bologna, ISBN 88-10-50206-X
* Ethik und Recht 1. Hirntod und Organspende. Ethik und Recht; Ethique et droit; Ethics and Law; Etica e diritto. ISBN 3-7965-1968-7

## Referències

* ↑ Alberto Bondolfi, una vita da etico a rsi.ch
* ↑ «Curriculum Vitae (auf französisch)». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 1r gener 2012].
* ↑ Lebenslauf bei Zentrum für Biosicherheit und Nachhaltigkeit (deutsch)
* ↑ Más de un centenar de teólogos y expertos exige a Roma un "documento magisteral" que avale el uso de anticonceptivos a periodistadigital.com
* ↑ (italià) Alberto Bondolfi a Rivista Europea di Cultura

## Enllaços externs

* Publicacions d'Alberto Bondolfi a cairn.info
# Albrecht Mayer

Albrecht Mayer (Erlangen, 1965) és un oboista i director d'orquestra clàssic alemany, alemany.
Nascut a Erlangen, Mayer va cantar de petit al cor de la catedral de Bamberg. Ha estudiat amb Gerhard Scheuer, Georg Meerwein, Maurice Bourgue i Ingo Goritzki començant la seva carrera professional el 1990 com a principal oboè de l'Orquestra Simfònica de Bamberg. Dos anys després passaria a ser principal oboè de l'Orquestra Simfònica de Berlín, càrrec que ocupa actualment junts amb Jonathan Kelly.
Paral·lelament desenvolupa la seva carrera com a solista. També és membre del "Bläserensemble Sabine Meyer" i de la "Mahler Chamber Orchestra" i toca regularment amb els "Berliner-Barock Solisten". Albrecht Mayer toca amb un oboè de la marca GEBR. Mönnig model Albrecht Mayer personalitzat, però el 2009 va canviar a una línia d'instruments de vent (oboè, oboè d'amore i trompa anglesa) que portava el seu nom pels fabricants d'instruments alemanys Gebrüder Mönnig.
Albrecht Mayer toca amb conjunts de la Filhamònica, la Filharmònica de Berlín Bläserensemble i els Solistes de vents de la Filharmònica de Berlín, entre altres formacions de música de cambra.

## Discografia
### Com a solista

* Songs Without Words - Transcripcions per oboè i orquestra
* In search of Mozart, agost 2004, amb Claudio Abbado i la Mahler Chamber Orchestra
* Music for Oboe, Oboe d'amore, Cor anglais, and Piano - música de cambra del segle xix, amb Markus Becker.
* Bonjour Paris-2010-Àlbum on repassa composicions de compositors francesos (Fauré, Debussy, Ravel…)
* Albrecht Mayer in Venice (In Venedig) – Treballs de Marcello, Vivaldi i Albinoni. Decca. (2009)
* New Seasons: transcripcions de música de Händel per a oboè i orquestra interpretada per Mayer amb la Sinfonia Varsovia (Deutsche Grammophon 4760472)
* Lieder ohne Worte (Cançons sense paraules) - transcripcions de música de J. S. Bach per a oboè i orquestra, Nigel Kennedy (violí) i la Sinfonia Varsovia (Deutsche Grammophon 4760472)
* Concert doble per a oboè i violí de J. S. Bach, amb Kennedy (violí) amb la Filharmònica de Berlín (EMI Classics 5570162)
* Lost and Found – febrer de 2015, concerts d'oboè del segle xviii d'Hoffmeister, Lebrun, Fiala i Koželuh. (Deutsche Grammophon 479 2942 0)

### apareix en

* Serenades for Wind Ensemble, gener 2006, EMI records
* Opus, amb la banda "Schiller"", Setembre 2013, Deutsche Grammophon

## Referències

* ↑ . època coreana. 01-07-2013. Recuperat el 23/02/2022.
* ↑ "https://web.archive.org/web/20100806185715/http://albrechtmayer.s02.pre.umguk.vvhp.net/biography.aspx". Archived from the original on 2010-08-06. Consultat 2010-02-15.

## Enllaços externs

* Albrecht Mayer - Lloc web oficial
# Alonso de Vargas (religiós)

Alonso de Vargas (Madrid, segle XVI - Múrcia, 16 de gener de 1625) va ser un religiós franciscà i escriptor castellà.
Considerat natural de Madrid per Álvarez. Va ser custodi, definidor general i provincial de l'orde de Sant Francesc a la província de Cartagena entre 1601 i 1618. Després de tornar d'un viatge a Roma el 1601, va portar amb ell la devoció pel Via Crucis, afavorint un auge per la Passió de Crist, especialment arran de l'erecció d'un itinerari passionista amb catorze estacions en les parets del claustre, al convent de Santa Catalina del Monte, i que després va estendre's per altres convents franciscans arreu de la monarquia. També va promoure l'exercici pietós recordant els dolors de la Verge Maria, que va promoure l'organització de confraries i germandats en honor a Jesús dolorós i a les Mares de Déu dels Dolors, de les Angoixes i de la Soledat.
Altrament, va destacar en les lletres escrivint Relación de las Vidas y triundos de los gloriosos Mártires San Sixto Papa II de este nombre, San Innocencio, y Santa Flora Virgen y San Dionisio, cuyas reliquias traidas de Roma se reverenciaran en el altar mayor de Nuestra Señora de las Huertas, que el rey Alfonso el Sabio colocó en la ciudad de Lorca, imprès a Múrcia el 1624, i Historia de nuestra Señora de las Huertas, imprès a Granada el 1625, sobre la verge venerada en el convent de franciscans recol·lectes dels afores de Lorca, que, tanmateix, no va arribar a gaudir, perquè va morir el 16 de gener del mateix any al convent de Sant Francesc de Múrcia.

## Referències

* 1 2 3 Álvarez y Baena, José Antonio. Hijos de Madrid, ilustres en santidad, dignidades, armas, ciencias y artes (en castellà). vol. 1. Madrid: Oficina de D. Benito Cano, 1789, p. 40-41.
* 1 2 Castellanos de Losada, Basilio Sebastián (dir.). Biografía eclesiástica completa (en castellà). vol. 29. Madrid: Alejandro Gómez Fuentenebro, 1868, p. 1042.
* 1 2 3 Sales Ferri, Andrés de. Santuarios marianos de Valencia y Murcia (en castellà). Madrid: Ediciones Encuentro, 2000, p. 216.
* 1 2 Albero Muñoz, María del Mar. Territorio de la memoria: Arte y patrimonio en el sureste español (en castellà). Múrcia: Universidad de Murcia, 2014, p. 85.
* 1 2 Díaz Cassou, Pedro. Serie de los obispos de Cartagena (en castellà). Madrid: Establecimiento Tipográfico de Fortanet, 1895, p. 123.
# Amperometria

Amperometria és un mètode d'analisi química i bioquímica, derivat de la polarografia. Detecta ions en una solució basada en el corrent elèctric o en els canvis en el corrent elèctric.
La detecció electroquímica va ser utilitzada primer en la cromatografia iònica. Posteriorment amb el sistema PAD (Pulsed Amperometric Detection) es van detectar amb aquest sistema els hidrats de carboni, les amines i altres compostos que contenen sofre.
L'amperometria es fa servir en electrofisiologia per estudiar els alliberaments de vesícula sinàptica utilitzant elèctrodes de fibra de carboni.

## Referències

* ↑ «Amperometria». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ D. C. Johnson i W.R. LaCourse, Analytical Chemistry, 62 (1990), 589A-97A
# Amàsia

Amàsia és un possible supercontinent futur que podria ser format per la fusió d'Àsia i Amèrica del Nord. Aquesta predicció es basa majoritàriament en el fet que la placa tectònica pacífica està immersa en un procés de subducció sota Euràsia i Amèrica del Nord, el qual, en cas de continuar indefinidament, causaria el tancament de l'oceà Pacífic. Mentrestant, a causa de la dorsal mesoatlàntica, Amèrica del Nord seria empesa cap a l'oest. D'aquesta manera, es prediu que l'Atlàntic serà, en algun moment futur, més gran que l'oceà Pacífic. A Sibèria, la frontera entre les plaques eurasiàtica i nord-americana ha romàs estacionària des de fa milions d'anys. La combinació d'aquests factors causaria l'esmentada unió d'Amèrica del Nord amb Àsia. Un estudi del febrer de 2012 pronosticà que Amàsia es formaria sobre el pol nord, d'aquí a entre 50 i 200 milions d'anys.

## Escenaris alternatius

El paleogeòleg Ronald Blakey ha descrit els pròxims 15 a 100 milions d'anys de desenvolupament tectònic com a força previsibles, però no es preveu la formació de cap supercontinent durant aquest temps. Més enllà, adverteix que el registre geològic és ple de canvis inesperats en l'activitat tectònica, que fa les projeccions més llunyanes «molt, molt especulatives». A més d'Amàsia, almenys dos altres supercontinents hipotètics -la Pangaea Ultima de Christopher Scotese i la Novopangea de Roy Livermore- han estat proposats.

## Referències

* ↑ Bowdler, Neil «America and Eurasia 'to meet at north pole'». BBC News, 08-02-2012.
* ↑ Wilkins, Alasdair. "A Geological History of Supercontinents on Planet Earth" at io9. 27 Jan 2011
* ↑ Smith Kerri, Supercontinent Amasia to take North Pole Position, Nature.com, 8 Feb 2012
* ↑ Manaugh, Geoff & al. "What Did the Continents Look Like Millions of Years Ago?" in The Atlantic online. 23 Sept 2013. Accessed 22 July 2014.
* ↑ Williams, Caroline; Ted Nield «Pangaea, the comeback». NewScientist, 20-10-2007 [Consulta: 28 setembre 2009]. Arxivat 13 April 2008$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2008-04-13. [Consulta: 12 febrer 2015].

## Bibliografia

* Nield, Ted, Supercontinent: Ten Billion Years in the Life of Our Planet, Harvard University Press, 2009, ISBN 978-0674032453