OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Xíston

Xíston (en grec antic Ξυστόν Xystón: «llança», «javelina») era un tipus de llança de l'antiga Grècia formada per un llarg bastó de fusta i dos extrems amb punta metàl·lica. Tenia doble punta de ferro, per poder usar l'altre cap si un es trencava. El pal mesurava de 3,5-4,25 mi probablement era agafada pel cavaller amb les dues mans. El xíston era empunyat per sota o per sobre del cap, presumiblement era una preferència personal.
Tenia un eix de fusta tradicional i punta metàl·lica, amb un extrem estret. Estava fet amb fusta de corneller mascle, afinada als extrems per encabir-hi les puntes de ferro. La part central del pal era més estret i feia la sensació d'una certa forma còncava al conjunt.
El corneller era un arbust comú als boscos de les muntanyes de Macedònia i més enllà, en una zona que va des dels Balcans fins a Síria, amb bosquets específics al mont Olimp, a Ftiotis, a Etòlia a l'Arcàdia i a Lacònia. S'usava aquesta fusta pels xista per la seva elasticitat i duresa, que la feia molt resistent, tan per les llances com per les javelines i els arcs. Encara que la fusta s'utilitzés per aquesta llança tan llarga suportava el seu propi pes i no necessitava cap regruix per equilibrar-la.
El xíston és esmentat generalment com una de les armes que portaven els heters (Εταίροι), els «Companys» les forces de cavalleria de l'antiga Macedònia. Després de la mort d'Alexandre el Gran els heters es van anomenar xistòfors (Ξυστοφόροι Xystophóroi, xistòfor en singular, literalment «portador de xíston»). En l'obra en grec La guerra dels jueus, l'historiador Flavi Josep fa servir el terme xíston per descriure la javelina llancívola romana, el pílum.

## Referències

* ↑ Markle, Minor M «The Macedonian Sarissa, Spear, and Related Armor». American Journal of Archaeology,, 81, 3, 1977, pàg. 323-339.
* ↑ Gaebel, Robert E. Cavalry Operations In The Ancient Greek World. Norman: University of Oklahoma Press, 2002, p. 182. ISBN 9780806133652.

## Vegeu també

* Sarissa
* Dori
* Exèrcit macedoni
# Illa Gò Găng

Gò Găng (en vietnamita: đảo Gò Găng) és una illa que forma part de la província de Bà Rịa-Vũng Tàu, el Vietnam.

## Geografia

L'illa de Go Gang es troba en la comuna de Long Son de Vũng Tàu i està a uns 3 km al sud-oest del centre de la ciutat de Vũng Tàu. L'illa, de 30 km², limita amb rius en tres dels seus costats i amb la mar en un altre. Envoltada d'afluents del delta del Mekong i del riu Dinh, la seva topografia inclou també un sistema de boscos, estanys i llacs. A l'oest, bufona amb l'illa de Long Sơn, i totes dues illes estan connectades pel pont de Chà Và. Està connectada amb la ciutat de Vũng Tàu per l'est a través del pont Gò Găng.

## Desenvolupament

Històricament, Go Gang ha estat una illa relativament deserta, amb una infraestructura mínima, amb un vaixell necessari per a viatjar a l'illa i sense connexions a aigua municipal o electricitat. En 2005, els projectes del pont de Go Gang van començar a estimular el desenvolupament econòmic i la inversió. Amb la construcció del pont Go Gang, que connecta amb la carretera nacional 51, viure i fer negocis a l'illa es va convertir en una perspectiva més viable. El setembre de 2011 es van introduir centrals eòliques per a alleujar la pobresa. En 2015, es van revisar els plans de requalificació de l'illa per a avaluar si seria possible el desenvolupament de la zona sense danyar profundament l'hàbitat natural de l'illa.
En 2020, els funcionaris de la província de Bà Rịa-Vũng Tàu van establir la seva intenció de convertir l'illa en el centre d'una nova zona econòmica que posaria l'accent en el desenvolupament sostenible mitjançant la zonificació del 57% de l'illa per a la construcció urbana. Això inclouria habitatges, complexos comercials, un centre de pesca local i altres infraestructures. El pla també comptaria amb habitatges per a 65.000 residents a l'illa.

## Aeroport de Gò Găng

En 2020 es van anunciar els plans oficials per a un nou aeroport de Go Gang que abastaria 248,5 hectàrees al sud-oest de la badia de Gành Rái i al nord-oest del riu Chà Và. El seu objectiu és substituir a l'aeroport de Vũng Tàu per a augmentar la capacitat dels viatges i el turisme. S'ha aprovat un terreny per a la construcció de l'aeroport.

## Referències

* 1 2 «Đảo Gò Găng - "HÒN ĐẢO HOANG SƠ" ít người biết đến ở Vũng Tàu» (en vietnamita), 09-01-2018.
* ↑ «Vũng Tàu khánh thành cầu Chà Và» (en vietnamita), 13-11-2011.
* ↑ Online, Tuoi Tre. «Điện gió về đảo nghèo» (en vietnamita), 12-09-2011.
* ↑ «How CIMPACT-DST Has Been Applied».
* ↑ VIR, Vietnam Investment Review -. «Ba Ria-Vung Tau gears towards more inclusive development», 03-05-2020.
* ↑ «Vung Tau Plans New Airport on Go Gang Island to Replace Existing One», 21-04-2020.
# Illa Spratly

L'Illa Spratly (Tagal: Lagos; xinès: 岛 南威, pinyin: Dao Nanwei; vietnamita: Đảo Truong Sa) és una illa a les Illes Spratly al Mar de la Xina Meridional. Amb una superfície de 13 hectàrees (0,13 km²), és la quarta illa més gran de l'arxipèlag de les Spratly i les més gran entre les illes Spratly ocupades pels vietnamites. Està coberta amb arbustos i gespa. És la llar d'algunes aus i té dipòsits de guano. Un obelisc de 5,5 m d'altura està situat en l'extrem sud. L'illa té una pista d'aterratge de 610 metres (667 iardes) i un petit port pesquer. Situada al llarg de l'escull està per sobre de l'aigua durant la marea baixa. Aquesta illa, ocupada per Vietnam des de 1974, també és disputada per la Xina i Taiwan.

## Vegeu també

* Geografia del Vietnam

## Referències

* ↑ southchinasea. «southchinasea», 2008. Arxivat de l'original el 2010-08-27. [Consulta: 30 juny 2010].
# Nativel Preciado

Nativel Preciado González (Madrid, 1948) és una periodista i escriptora espanyola.

## Biografia

S'inicia professionalment en el diari Arriba en 1966, d'on passa al desaparegut diari Madrid, en el qual roman entre 1967 i 1971.
Especialitzada en informació política, va ser testimoni i transmissora dels importants esdeveniments esdevinguts durant l'època de la Transició des del diari ABC i la revista Interviú. En 1982 s'incorpora a la redacció de la recién creada revista Tiempo.
La seva activitat com a columnista d'opinió en premsa escrita l'ha compaginat amb la participació en tertúlies i debats tant en ràdio com en televisió. En el primer mig, després de col·laborar amb Luis del Olmo en Protagonistas a Onda Cero, es va incorporar a la Cadena SER en 1996 i des de llavors és una de les tertulianas habituals en els programes Ahora por ahora La Ventana i Hora 25.
A televisió ha intervingut en els espais Hermida y Cia. (1994-1996), El primer café (1999-2003), amb Isabel San Sebastián i La respuesta (2003-2004), Ruedo Ibérico (2004-2005) tots ells a Antena 3, així com 59 segundos (des de 2004) a TVE. Des de finals dels anys seixanta ha conreat el gènere de la biografia i ha escrit, entre d'altres, les dels boxadors Cassius Clay i José Legrá.

## Premis

* Premi de Periodisme Francisco Cerecedo (1986).
* Premi Víctor de la Serna (1989).
* Finalista del Premi Planeta (1999), per la seva primera novel·la El egoísta.
* Premi Primavera de Novel·la (2007), per Camino de hierro.

## Llibres publicats

* Biografía completa de Cassius Clay. 1969.
* Biografía completa de Legrá. 1969.
* Las folclóricas. 1973.
* La cara de los borbones. 1975.
* Fuera de campo. 1991.
* El sentir de las mujeres. 1996.
* Amigos íntimos. 1998.
* El egoista. 1999.
* Ser feliz. 2000.
* Extrañas parejas. 2000.
* Hablemos de la vida, con José Antonio Marina. 2002.
* Bodas de plata. 2003.
* Camino de hierro. 2006.

## Referències

* ↑ Molina, Margot «Nativel Preciado, nuevo Premio de Novela Fernando Lara». El País, 16-05-2014 [Consulta: 30 juliol 2016].
* ↑ «Nativel Preciado publica su último libro 'Hagamos memoria'». Europa Press, 12-04-2016 [Consulta: 30 juliol 2016].
# Foeniculum

Foeniculum és un gènere de plantes amb flors, el membre més conegut del qual és el fonoll (Foeniculum vulgare). El nom del gènere deriva del llatí: feniculum, fœniculum, diminutiu de fenum, fœnum, el fenc.

## Taxonomia

* Foeniculum vulgare Mill.
** Foeniculum vulgare Mill. subsp. piperitum (Ucria) Cout., una subespècie de fonoll
** Foeniculum vulgare Mill. subsp. vulgare és la subespècia oficinal.
*** Foeniculum vulgare subsp. vulgare var. azoricum (Mill.) Thell.
*** Foeniculum vulgare subsp. vulgare var. dulce (Mill.) Batt., fenoll dolç
*** Foeniculum vulgare Bronze, varietat amb el fullatge porpra d'olor més anisada, utilitzat com ornamental.

## Distribució

Els Foeniculum s'han naturalitzat en camins i zones obertes d'Europa, Amèrica del Nord, Àsia i Austràlia. Es propaguen per llavors i són considerats espècies invasores a Austràlia i els Estats Units. En canvi eren considerats herbes sagrades pels anglosaxons antics.

## Enllaços externs

* «Foeniculum» (en francès). Tela Botanica - France métro.
# Svornostita-(K)

La svornostita-(K) és un mineral de la classe dels sulfats que pertany al subgrup de la svornostita. Rep el nom de la mina Svornost, a la República Txeca, la seva localitat tipus. Fins al mes de gener de 2025 s'anomenava simplement svornostita, canviant el nom a l'actual degut al descobriment i l'aprovacio del nou mineral svornostita-(NH₄) i l'establiment del nou grup.

## Característiques

La svornostita-(K) és un sulfat de fórmula química K₂Mg[(UO₂)(SO₄)₂]₂·8H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2014, sent publicada per primera vegada un any després. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2. És l'anàleg de magnesi de l'oldita.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del Museu Mineralògic Fersmann, de l'Acadèmia de Ciències de Rússia, a Moscou (Rússia), amb el número de registre: 4537/1.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Svornost, situada a la localitat de Jáchymov, dins el districte de Karlovy Vary (Regió de Karlovy Vary, República Txeca), on es troba en forma de crostes cristal·lines formades per cristalls prismàtics grocs, associada a altres minerals com el guix, la geschieberita i l'adolfpateraïta. Aquesta mina txeca és l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Svornostite-(K)» (en anglès). Mindat. [Consulta: 12 febrer 2025].
* ↑ Bosi, Ferdinando; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 83». European Journal of Mineralogy, 37, 1, 12-02-2025, pàg. 75–78. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-37-75-2025 [Consulta: 12 febrer 2025].
# Omnipresència

L'omnipresència és un atribut diví present a la majoria de religions, que indica que Déu o la presència sagrada està a tot arreu. A Orient s'entén com que tot l'univers està imbuït d'una força sacra i les religions monoteistes aposten per una constant vigilància i proximitat d'un Déu no material que controla alhora l'espai i el temps. És un concepte proper al panteisme, però que afirma la superioritat d'un ésser o força, i no simplement constata el caràcter potencialment diví de tots els éssers.
Algunes de les paradoxes conceptuals que porta associada l'omnipresència són les següents
* com pot estar Déu a tot arreu, inclòs l'infern, si aquest es defineix per l'absència de Déu?
* com es pot estar a un lloc o a tots si es transcendeix l'espai i no és un ens material?
* està Déu present als actes erronis o malèvols si és extrema Bondat?
* podria no estar a tot arreu per la seva omnipotència?
Per resoldre algunes de les paradoxes, els teòlegs fan èmfasi en el caràcter voluntari de l'omnipresència, Déu pot estar a tot arreu per les seves característiques, però tria no estar allà on rau el mal, que respon al lliure albir humà (atribut també atorgat voluntàriament per Déu). No totes les escoles de teologia comparteixen aquest raonament, que s'emparenta amb la teodicea o justificació del pecat en un món creat per un ésser bo.
L'omnipresència permet, entre d'altres, que cada cop el Déu cristià s'encarni en l'eucaristia sense deixar d'estar a altres indrets.
# MG 81

La MG 81 era una metralladora alemanya alimentada per cinta, que utilitzava munició de 7,92x57 mm Mauser. Aquesta metralladora va substituir la MG 15 (que era alimentada per tambors de 75 cartutxos) en les posicions defensives flexibles d'alguns avions de la Luftwaffe durant la Segona Guerra Mundial.
La MG 81 va ser desenvolupada entre 1938 i 1939 per Mauser com a producte derivat de la MG 34, que ja havia estat tot un èxit. Els objectius del disseny d'aquest nou model es van centrar a reduir-ne el cost i el temps de producció, i optimitzar el seu ús per a l'aviació. La fabricació i ús d'aquesta arma es va estendre entre 1940 i 1945.
L'any 1942 es va introduir la variant MG 81 Z i estava composta per dues MG 81 unides en una mateixa muntura, per a poder dotar d'una major potència de foc la defensa de l'avió. Com que disposava de dos canons, va ser batejada amb el sufix Z en referència a la paraula Zwilling, que vol dir "bessó". Aquesta metralladora va permetre augmentar la cadència de foc a uns 3.200 trets per minut, amb l'avantatge que no ocupava gaire més espai que una metralladora normal.
Cap a la fi de la guerra, algunes d'aquestes metralladores (tant la MG 81, com la seva variant MG 81 Z) van ser dotades de culates i bípedes frontals per tal que es poguessin emprar en unitats terrestres.

## Usos

La MG 81 Z es trobava en moltes posicions singulars en avions de combat de la Luftwaffe. Un exemple seria un parell de MG 81 Z (un total de quatre canons) instal·lades en la cua buida del Dornier Do 217 (la part posterior de l'avió). Anomenada R19 (R per Rüstsatz), es considerà un equipament de millora de fàbrica en el camp de batalla, que permetia al pilot del Do 217 disparar a avions perseguidors que estiguessin situats al seu darrere.
Un altre ús era el Gießkanne (mot que es tradueix per "regadora"), uns contenidors d'armament amb tres parells d'armes, que feien un total de sis canons per contenidor, juntament amb la seva munició. La seva cadència de foc era d'unes 9.000 bales per minut i solien annexar-se als Junkers Ju 87 i Junkers Ju 88, en una muntura en la part inferior de l'ala per obrir foc contra objectius terrestres.

## Especificacions
### MG 81

* Pes: 6,5 kg
* Llargada: 915 mm (965 mm amb silenciador)
* Velocitat dels projectils: 705 m/s (munició sS Patrone), 760 m/s, 785 m/s o 790 m/s, depenent del tipus de munició
* Cadència de foc: 1.400–1.600 trets per minut (munició sS Patrone)

### MG 81Z

* Pes: 12,9 kg
* Llargada: 915 mm (965 mm amb silenciador)
* Velocitat dels projectils: 705 m/s (munició sS Patrone), 760 m/s, 785 m/s o 790 m/s, depenent del tipus de munició
* Cadència de foc: 2.800–3.200 trets per minut (munició sS Patrone)

## Vegeu també

* Metralladora Vickers
* MG 42
* MG 34

## Referències

* ↑ Gordon L Rottman. SNAFU Situation Normal All F***ed Up: Sailor, Airman, and Soldier Slang of World War II. Osprey Publishing, 20 octubre 2013, p. 256. ISBN 978-1-78200-175-1.

## Enllaços externs

* Airwar.ru (rus)
* Luftwaffe39-45 Arxivat 2019-07-31 a Wayback Machine. (portuguès)
* Imatges de la MG81 (anglès)
# Força Europea Demòcrata

La Força Europea Demòcrata (en francès, Force européenne démocrate, FED) és un partit polític de centre-dreta de França fundat al juliol de 2012 per Jean-Christophe Lagarde i altres dissidents de Els Centristes que s'oposaven al lideratge d'Hervé Morin. És membre de la Unió dels Demòcrates i Independents.
* Diputats: Jean-Christophe Lagarde, François Rochebloine, André Santini i François Sauvadet
* Senadors: Vincent Capo-Canellas, Hervé Marseille, Michel Mercier i Yves Pozzo di Borgo
* Presidents de consells generals: François Sauvadet (Côte-d'Or) i Danielle Chuzeville (Roine)

## Referències

* ↑ Le député Jean-Christophe Lagarde va créer un nouveau parti centriste, Le Monde, July 10, 2012
* ↑ Centre : un nouveau parti créé, Le Figaro, July 10, 2012.
# Francesc Miralles Bofarull

Francesc Miralles Bofarull (Tarragona, 1940) és un crític i historiador català de l'art.

## Biografia

Format a la Universitat de Barcelona, en fou molts anys professor. Treballà a Ediciones Destino i fou director de l'Escola Massana de Barcelona. Va ser designat primer director del Museu d'Art Contemporani de Barcelona (MACBA), però poc abans de la inauguració la designació fou revocada sense explicacions. Ha estat molts anys crític d'art al setmanari Destino, i al diari La Vanguardia, entre altres publicacions. Va dirigir la important revista d'història de l'art Estudios Pro-Arte.
Coordinà la Història de l'art Català d'Edicions 62 (des del 1982), i hi publicà el volum corresponent al segle xx, primera aproximació seriosa i basada en fonts sòlides sobre l'art català contemporani. Ha publicat nombrosos llibres, especialment monografies d'artistes actuals (Pla-Narbona, Gerard Sala, Elena Paredes, Daniel Argimon, Josep S. Jassans, entre d'altres), però les seves aportacions principals són la monografia Anglada-Camarasa (1981) (en col·laboració amb Francesc Fontbona), que conté el catàleg raonat de la seva pintura, la monografia-catàleg sobre els dibuixos del mateix Anglada (2006), la monografia més extensa apareguda sobre el ceramista Llorens Artigas (1992), també amb catàleg de la seva obra, i un conjunt de monografies sobre Joaquim Mir, que han representat l'estudi d'aquest pintor per etapes i que han convertit Miralles en el principal expert de Mir. Arran d'aquests coneixements fou ordenat comissari de la retrospectiva de l'artista que es va fer durant el 2009 al Caixaforum de Barcelona. També ha publicat monografies sobre Oleguer Junyent (1994), Josep Maria Mallol Suazo (1995) i Pere Pruna (1998).
El 2010 va cedir el seu arxiu i biblioteca a la ciutat de Mataró. Documentació que el 2023 no estava encara a disposició del públic.

## Alguns llibres publicats

* Crònica i treballs del dibuixant, gravador i escultor Pla-Narbona (amb Francesc Fontbona). Barcelona: Curial, 1974.
* Anglada Camarasa (amb Francesc Fontbona). Barcelona: Polígrafa, 1981.
* Anglada-Camarasa. Dibujos. Catálogo razonado, amb Francesc Fontbona, Barcelona: Mediterrània, 2006.
* Francesc Gimeno, passió i llibertat, Barcelona: Viena Edicions, 2005.
* Història de l'Art Català. Del modernisme al noucentisme (1888-1917) (amb Francesc Fontbona), Barcelona: Ed. 62, 1985. ISBN 84-297-2282-3.
* Joaquim Mir a Andorra, Barcelona: Viena Edicions ISBN 84-8330-364-7.
* Joaquim Mir a Vilanova, Barcelona: Viena Edicions, 2007.
* Joaquim Mir al Camp de Tarragona, Barcelona: Columna, 1998.
* Lluís Maria Güell Cortina, col·laboració
* Pere Pruna, Barcelona: Lunnwerg, 1998.
* Josep Maria Mallol Suazo, Barcelona: Lunnwerg, 1995.

## Referències

* ↑ Martínez, Lluís. «Passió per l'art - 20 oct 2010». El punt Avui, 20-10-2010. [Consulta: 19 gener 2023].
# Gran Premi de Gran Bretanya del 1987

Resultats del Gran Premi de la Gran Bretanya de Fórmula 1 de la temporada 1987, disputat al circuit de Silverstone el 12 de juliol del 1987.

## Resultats

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 5 | Nigel Mansell | Williams - Honda | 65 | 1h 19' 12. 2 | 2 | 9 |
| 2 | 6 | Nelson Piquet | Williams - Honda | 65 | + 1.918 s | 1 | 6 |
| 3 | 12 | Ayrton Senna | Lotus - Honda | 64 | + 1 Volta | 3 | 4 |
| 4 | 11 | Satoru Nakajima | Lotus - Honda | 63 | + 2 Voltes | 12 | 3 |
| 5 | 17 | Derek Warwick | Arrows - Megatron | 63 | + 2 Voltes | 13 | 2 |
| 6 | 19 | Teo Fabi | Benetton - Ford | 63 | + 2 Voltes | 6 | 1 |
| 7 | 20 | Thierry Boutsen | Benetton - Ford | 62 | + 3 Voltes | 5 | |
| 8 (1) | 3 | Jonathan Palmer | Tyrrell - Ford | 60 | + 5 Voltes | 23 | |
| 9 (2) | 14 | Pascal Fabre | AGS - Ford | 59 | + 6 Voltes | 25 | |
| Ret | 4 | Philippe Streiff | Tyrrell - Ford | 57 | Motor | 22 | |
| NC | 9 | Martin Brundle | Zakspeed | 54 | No Classificat | 17 | |
| Ret | 1 | Alain Prost | McLaren - TAG | 53 | Motor | 4 | |
| Ret | 27 | Michele Alboreto | Ferrari | 52 | Suspensions | 7 | |
| Ret | 18 | Eddie Cheever | Arrows - Megatron | 45 | Motor | 14 | |
| Ret | 23 | Adrián Campos | Minardi - Motori Moderni | 34 | Prob. amb el combustible | 19 | |
| Ret | 21 | Alex Caffi | Osella - Alfa Romeo | 32 | Motor | 20 | |
| Ret | 10 | Christian Danner | Zakspeed | 32 | Caixa canvi | 18 | |
| Ret | 7 | Riccardo Patrese | Brabham - BMW | 28 | Turbo | 11 | |
| Ret | 2 | Stefan Johansson | McLaren - TAG | 18 | Motor | 10 | |
| Ret | 24 | Alessandro Nannini | Minardi - Motori Moderni | 10 | Motor | 15 | |
| Ret | 8 | Andrea de Cesaris | Brabham - BMW | 8 | Turbo | 9 | |
| Ret | 28 | Gerhard Berger | Ferrari | 7 | Accident | 8 | |
| Ret | 30 | Philippe Alliot | Larrousse - Ford | 7 | Caixa canvi | 21 | |
| Ret | 25 | René Arnoux | Ligier - Megatron | 3 | Part elèctrica | 16 | |
| Ret | 16 | Ivan Capelli | March - Ford | 3 | Accident | 24 | |
| DSQ | 26 | Piercarlo Ghinzani | Ligier - Megatron | 0 | Exclòs | 19 | |

## Altres

* Pole: Nelson Piquet 1' 07. 110
* Volta ràpida: Nigel Mansell 1' 09. 832 (a la volta 58)
* (1) i (2) són la classificació pel Jim Clark Trophy per motors per aspiració normal (que no eren turbo).

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-11-03. [Consulta: 2 maig 2010].
# Gai Atili Règul

Gai Atili Règul (en llatí: Caius Atilius M. F. M. N. Regulus) va ser un magistrat romà, probablement fill de Marc Atili Règul, cònsol dues vegades. Formava part de la gens Atília. Va ser elegit cònsol l'any 225 aC junt amb Luci Emili Pap i va ser enviat a l'illa de Sardenya que s'havia revoltat. Ràpidament va posar fi a la revolta i la va retornar a la submissió. En tornar a Itàlia va lluitar contra els gals que s'havien acostat a Etrúria i ara tornaven, i va morir a la lluita a la batalla de Telamó.

## Referències

* ↑ Polibi, Històries 2:27-31, Dió Cassi, Història de Roma 12,20, Titus Livi, Periochae 20.8-10 Arxivat 2009-02-14 a Wayback Machine., Eutropi,Una simplificació de la història de Roma 3,5
# Casa a l'avinguda de Barcelona, 44 (Alella)

La Casa a l'avinguda de Barcelona, 44 és un edifici racionalista del municipi d'Alella (Maresme) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici civil projectat de forma racionalista o funcionalista, i modificat o transformat posteriorment. Adaptat al desnivell del terreny, de manera que en la part frontal presenta dues plantes i a la part posterior en presenta tres. La construcció queda ensorrada, de forma que des del carrer s'accedeix directament al pis superior. Malgrat les reformes que s'hi ha realitzat, destaca per l'absoluta supressió dels elements decoratius, a la major part de l'edifici, així com l'ús de formes pures constructives: superfícies llises, línies rectes, verticals, i, corbes derivades de la mateixa funció de l'element, com és l'espai destinat a l'escala. La façana com a tal quasi desapareix, i queda limitada a una superfície llisa només tallada per la porta lateral i un trencaaigües semicircular de molta volada.

## Història

L'obra feta l'any 1979, fou modificada l'any 1985, pel mateix arquitecte que la construí, i segons desig dels propietaris que la compraren l'any 1982. A les reformes se suprimí una de les característiques més sobresortints de la construcció: les dues terrasses de la part posterior, una d'elles de forma triangular i suportada per dues columnes cilíndriques. En el lloc que ocupaven s'hi construí un nou cos, que ha acabat amb el joc de formes i volums de la construcció inicial, així com amb la lluminositat de l'escala interior. A les formes pures i nues s'hi ha afegit una terrassa lateral al costat de la façana, substituint les reixes frontals per balustres.

## Referències

* 1 2 «Casa a l'avinguda de Barcelona, 44». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 gener 2016].