OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Prats boreals de les Illes Fèroe

Els prats boreals de les Illes Fèroe (WWF ID: PA0807) és una ecoregió que cobreix tot el territori de les illes Fèroe, a l'Atlàntic Nord. La cobertura del sòl és majoritàriament de pastures i brucs (aproximadament el 80% del territori), i la resta és de terra nua o de vegetació escassa. No hi ha boscos a l'arxipèlag.
El seu estatus és vulnerable.

## Característiques

El territori de l'ecoregió cobreix els 1.451 quilòmetres quadrats de les 18 illes de l'arxipèlag, totes agrupades dins d'un cercle de 100 km. El terreny és rocós, amb alguns cims baixos (el punt més alt és el Slættaratindur de 882) i penya-segats a gran part de la costa.

### Clima

El clima és oceànic subpolar (classificació climàtica de Köppen). Aquest clima es caracteritza per temperatures més fresques que les dels climes oceànics més allunyats dels pols i amb hiverns més suaus que els de climes subàrtics o continentals. No hi ha mitjanes mensuals inferiors a -3 ° C (27 ° F) i, com a mínim, d’un a tres mesos és superior a 10 ° C (50 ° F).
El clima a les Illes Fèroe és relativament suau per la seva posició a 61-62 graus de latitud nord, sent escalfat pel corrent de l’Atlàntic Nord. Hi ha 210 dies de pluja o neu a l’any, i els dies són típicament ennuvolats i ventosos. La precipitació mitjana és de 1.321 mil·límetres a l'any, tot i que pot variar localment a les illes en funció de les altituds i els patrons de vent.

## Flora i fauna

La major part de la cobertura del sòl és de caràcter alpí-àrtic: flors silvestres, pastures i brugueroles (Calluna vulgaris). Al voltant del 20% del territori és roca nua amb vegetació escassa o molsa i líquens. No hi ha boscos a l’illa, tot i que restes de bedolls presents al sòl suggereixen que els arbres eren més habituals abans de l’arribada dels humans al segle IX. En els darrers anys, les Fèroe han vist la introducció d’espècies arbòries tolerants al clima procedents d'altres zones oceàniques del món, com ara la Terra del Foc i Alaska.
Les aus marines són la fauna més comuna, jutament a alguns mamífers marins. Entre els ocells més comuns hi ha els frarets (Fratercula arctica), gavots (Alca torda) i somorgollaires (Uria aalge). Tots els mamífers terrestres han estat introduïts pels humans.
* Flora i fauna de l'ecoregió feroesa
* Frarets
* Gavot
* Somorgollaires
* Bruguerola
* angèlica
* Salix arctica

## Zones protegides

No hi ha zones oficialment protegides a l'ecoregió.

## Referències

* 1 2 «Northern Europe: Island group north of United Kingdom» (en anglès). WWF. [Consulta: 26 setembre 2021].
* ↑ VVAA, 2006.
* ↑ «Faroe Islands boreal grasslands» (en anglès). omissió Europea. [Consulta: 26 setembre 2021].

## Bibliografia

* VVAA «World Map of the Köppen-Geiger climate classification updated» (en anglès). Meteorologische Zeitschrift, 15, 3, 2006, pàg. 259-263. DOI: 10.1127/0941-2948/2006/0130.

## Enllaços externs

* Mapa de les ecoregions del món el 2017.
# Rafel Horrach i Llabrés

Rafel Horrach Llabrés (Costitx, Mallorca, 1955) és un prevere i historiador mallorquí.
Horrach es llicencià en Història amb Premi extraordinari per la Univer­si­tat de les Illes Balears (UIB). Ha estat rector a diferents parròquies de Mallorca, responsable de Pastoral Universitària a la UIB i profes­sor de llengua catalana. És autor del llibre de poemes Pe­nom­bra i oracles per a un temps difícil (1994), amb pròleg de Josep M. Llompart de la Peña, i dels estudis La se­nye­ra com a bandera de Mallorca, Els Caps de Bou de Costitx. Les peces més emblemàtiques de la prehistòria balear (2009), La formació del regionalisme catòlic a Mallorca (1840-1915), amb Antoni Marimon i Riutort (2017), Costitx les arrels d'un poble (2022) i d’articles com «El capità Antoni Barceló i Pont de la Terra» (1996), entre d'altres. Ha estat col·laborador dels diaris Última Hora i Diario de Mallorca i promotor de diverses ac­ti­vi­tats culturals relacionades, prin­ci­pal­ment, amb la defensa de la llengua i la cultura catalanes. El 2021 fou guardonat amb el premi Josep Maria Llompart dels premis 31 de Desembre de l'Obra Cultural Balear (OCB).

## Referències

* ↑ «Arxius de Horrach Llabrés, Rafel». Editorial Moll. [Consulta: 9 desembre 2024].
* ↑ «Rafel Horrach». Lleonard Muntaner. Editor. [Consulta: 9 desembre 2024].
* ↑ «L’Obra Cultural Balear anuncia els Premis 31 de Desembre 2021». DBalears, 26-11-2021. [Consulta: 29 novembre 2021].
# Lya Berger

Lya Berger és una escriptora francesa, nascuda a Châteauroux (França) l'any 1877 i morta a París a l'agost de l'any 1941.

## Biografia

Originària de la Picardia, pel seu pare, i de la Lorena, per la seva mare, Marie-Thérèse-Léone-Julia Berger, que signa les seves obres com a Lya Berger, escriu versos des de la seva infantesa. Cap als vuit anys, Sully Prudhomme l'animà a escriure el pròleg del seu primer recull, Realités et Rêves, l'any 1901. Amb Marguerite Duportal, Émile Trolliet, Aquil·les Paysant, Gustave Zidler, Henri-Allorge, Pierre Billaud, forma part des de l'origen del grup de la Revue des poètes, fundada per Ernest Prévost.
A més de les seves poesies, va escriure llibres de joventut, de romans, de relats de viatge i publica obres crítiques sobre les dones poetes de Bèlgica, dels Països-Baixos i d'Alemanya. Va col·laborar al Mois littéraire et pittoresque, a La Renaissance contemporaine, als Annales politiques et littéraires, als Dimanches littéraires, als Argonautes, a L'Écho littéraire, artistique et scientifique, a L'Écho de Paris, al Lisez-moi bleu i al Censeur.
L'any 1910, Théodore Joran va dedicar la seva obra Els Feministes abans del feminisme « a la Senyoreta Lya Berger, com a testimoni de la profunda i respectuosa amistat ». La Biblioteca nacional de França conserva una documentació sobre els anys 1929-1941 de la vida de Lya Berger en els dossiers biogràfics Boutillier del Retail.
Gaudint d'una bona reputació literària abans de la guerra, la Société des gens de lettres (SGDL) la va homenatjar creant el Premi Lya Berger l'any 1922. També va rebre el premi de Littérature spiritualiste el 1929.
Va succeir Jean Dornis com a presidenta del Denier des Veuves de la Société des Gens de Lettres.

## Publicacions

* Réalités et Rêves, 1901
* Les Pierres sonores ; Ecce homo : poésies 1901-1904, 1905
* En Lorraine, 1907 (Réimpr. 1998)
* Les Sources ardentes, 1908
* Les Femmes poètes de l'Allemagne, 1910
* Les Effigies, 1911
* Les Effigies, poèmes, 1905-1911, 1912
* La Voix des frontières, 1913
* La Germania vaincue, 1914
* En Vacances aux bords du Rhin, 1917
* La Germania vaincue, 1915
* Les Revanches, contes de guerre, 1919
* Du tocsin au 'Te Deum', poèmes, 1914-1918, 1920
* Sur les Routes bretonnes, vers 1920
* Les Femmes poètes de la Hollande, 1922
* Les Femmes poètes de la Belgique, 1925
* C'est l'amour qui gagne, 1926
* C'est l'amour qui gagne ; Cœur de poupée ; Marguerite, 1933
* Le vaste champ du célibat féminin, 1936

## Referències

* ↑ «Lya Berger (1877-1941)» (en francès). data.bnf.fr. [Consulta: 25 febrer 2020].

## Bibliografia

* Alphonse Séché (éd.): [[iarchive:lesmusesfranai02scuoft|Les muses françaises; anthologie des femmes-poètes; morceaux choisis, accompagnés de notices biographiques et bibliographiques. T. 2: Plantilla:S-]]. Paris : Louis-Michaud, 1908.
* (anglès) Nancy Sloan Goldberg, «Woman, your hour is sounding » : continuity and change in French women's Great War fiction, 1914-1919, New York, St. Martin's Press, 1999. ISBN 0-312-17707-0.
# Soledad Villafranca Los Arcos

Soledad Villafranca Los Arcos (Aoiz, Navarra, 1880 - Barcelona, 1948) fou una anarquista i pedagoga de l'Escola Moderna fundada pel seu company sentimental Francesc Ferrer i Guàrdia.
Va néixer a un petit municipi de Navarra, on era la cinquena d'una família de nou germans. El seu pare era sergent d'artilleria i treballava a la guàrdia foral, i quan va morir el 1885 la seva mare es traslladà amb tots els fills a Pamplona, on tenia un estanc. Cap al 1902 emigrà amb tota la seva família a Barcelona, on començà a treballar com a mestra d'estudis elementals a l'Escola Moderna de Francesc Ferrer i Guàrdia. Allí va conèixer el bibliotecari de l'escola Mateu Morral i Roca, de qui es va fer amiga.
Després de l'atemptat contra Alfons XIII i Victòria Eugènia el 31 de maig de 1906 comès per Morral, molts dirigents de l'escola, com Ferrer i la mateixa Soledad, en foren acusats de còmplices, però a diferència de Francesc Ferrer, no fou arrestada, tot i que alguns afirmaren que Morral ho havia fet per demostrar el seu valor a Soledad. Quan el juliol de 1907 Ferrer fou totalment exonerat dels fets van fer plegats una gira propagandística per diversos països d'Europa per donar a conèixer la pedagogia de l'Escola Moderna. El 1909 també van recórrer Andalusia fent propaganda anarquista.
Quan esclataren els fets de la Setmana Tràgica (juliol de 1909) en fou acusada de complicitat, obligada a declarar contra Francesc Ferrer i Guàrdia i el 19 d'agost fou desterrada a Alcanyís i a Terol amb la seva mare i els seus germans. Des d'allí intentà salvar la vida del seu company amb noves declaracions i fins i tot demanant clemència a la Reina, però no va servir de res.
Després de la seva mort, Ferrer li va llegar el dret d'ús de Mas Germinal, on es trobava l'Escola Nova. Durant uns anys es dedicà a reivindicar la memòria de Ferrer i es relacionà amb cercles anarquistes europeus. El 1913, però, fou acusada sense proves d'haver seduït Manuel Pardiñas perquè cometés l'atemptat contra José Canalejas. El 1914 es va casar amb l'empresari de carbons alemany Karl Woessner i abandonà qualsevol aventura política. Durant la guerra civil espanyola va marxar a Colònia. A la fi de la contesa va tornar a Barcelona, on va morir el 1949.

## Notes

* ↑ Soledad Villafranca a l'Enciclopèdia Auñamendi
* 1 2 Soledad Villafranca Los Arcos, propagandista política a Txantrean Auzulan, n. 36, agost de 2001
* ↑ Rosa de Llamas: Valle-Inclán y Mateo Morral en la revista Los Aliados
* ↑ Dalmau, Antoni. Set dies de fúria. Columna edicions, 2009, p. 139. ISBN 9788466410946.
* ↑ Testament de Ferrer i Guàrdia

## Enllaços externs

* Extret de l'article (italià) Soledad Villafranca Arxivat 2016-01-21 a Wayback Machine. a l'anarcopèdia, editada sota llicència GNU.
# Isabel Ríos García

Isabel Ríos García (Castelló de la Plana, 1953) és una filòloga valenciana, professora de didàctica de la Llengua i la Literatura del Departament d'Educació de la Universitat Jaume I a Castelló de la Plana. De l'any 2002 al 2011 fou membre del Consell Valencià de Cultura El 2010 va rebre d'Escola Valenciana el guardó a la Trajectòria Individual.
És autora o coautora de diverses publicacions sobre l'educació, entre d'altres:
* La diversitat cultural a l'escola: propostes pràctiques per a un currículum intercultural, editat per Auxiliadora Sales Ciges.
* L'ensenyament del discurs escrit, amb Vicent Salvador
* Diálogo e investigación en las aulas. Investigaciones en didáctica de la lengua. Amb Anna Camps i Mundó (Coord.), Marta Milian, Itziar Plazaola, Luci Nussbaum, i altres.
* El aula como espacio de investigación y reflexión. Investigaciones en didáctica de la lengua. Amb Margarida Cambra, Anna Camps i Mundó (Coord.), Pilar Carceller, Montserrat Castelló Badia, i altres.

## Referències

* ↑ «La Nit d'Escola Valenciana celebra 25 años de trobades». Radio Castellón, 20-02-2010. [Consulta: 21 març 2015].
* ↑ «Dossier “Visió retrospectiva del Consell Valencià de Cultura (1985 – 2002)”». Consell Valencià de Cultura, 2002. [Consulta: 21 març 2015].
* ↑ «Escola Valenciana reclama un llei estatal de llengües». El Punt, 21-02-2010.
* ↑ «Obres d'Isabel Ríos». Grao.com. Arxivat de l'original el 2015-09-24. [Consulta: març 2015].
* ↑ La diversitat cultural a l'escola: propostes práctiques per a un currículum intercultural. Publicacions de la Universitat Jaume I, 2005, p. 123 pàgines (Volum 13 de Col·lecció Educació). ISBN 9788480215336.
* ↑ L'ensenyament del discurs escrit. Alzira: Editorial Bromera, 2008, p. 144. ISBN 9788498243413.
# Hospitalitas

El principi de l'hospitalitas fou establert pel patrici Constanci III quan va assentar els visigots a Aquitània el 418.
Els magnats gots van rebre a la seva arribada als diversos punts d'assentament, la propietat de dos terços de les grans hisendes dels terratinents «romans» (les petites propietats no es van repartir). Els propietaris romans que perdien els dos terços de les seves hisendes no podien recuperar-los mai; per part seva els propietaris visigots d'aquests dos terços (copartícips o consors) no podien adquirir el terç que quedava a poder del «romà» llevat per concessió real. No se sap amb certesa si el propietari visigot dels dos terços podia vendre la seva participació a un altre got (sens dubte no podia vendre-la a un romà), encara que es creu que sí. Tampoc se sap si els copartícips visigots podien dividir i alienar parcel·les de la seva part, però se suposa igualment que sí que podien fer-ho.
# Max Amann

Max Amann (1891 - 1957) va ser un polític, periodista i militar nazi amb el càrrec honorari de SS-Obergruppenführer.
Amann va néixer a Múnic el 24 de novembre de 1891, i durant la Primera Guerra Mundial va ser el sergent d'Adolf Hitler. Amann va perdre un braç en un atac amb granades. Es va afiliar al Partit Nacional Socialista dels Treballadors Alemanys (NSDAP), el partit nazi l'octubre de 1921. Va esdevenir el seu president un any després. Designat Reichsleiter, el 1933 va esdevenir president de la Reichspressekammer o la Cambra de la premsa del Reich i va esdevenir el més gran editor de premsa d'Alemanya durant el nazisme, per l'expropiació i tancaments forçats dels diaris no prou adictes a Hitler. Va dirigir l'editorial Eher-Verlag, que editava entre d'altres el Völkischer Beobachter, el diari més llegit durant la dictadura, i la revista de les SS Das Schwarze Korps. Amann va convèncer Hitler per canviar el títol inicial del seu llibre, Quatre anys i mig de lluita contra les mentides, l'estupidesa i la covardia, pel títol definitiu Mein Kampf (La meva lluita), que fou una important font d'ingressos per l'editorial.
Detingut per les tropes aliades després de la guerra, Amann va ser condemnat el 8 de setembre de 1948 a deu anys en un camp de treball, però va ser alliberat el 1953. Va perdre les seves propietats i els drets de pensió, i va morir en pobresa el 30 de març de 1957, a Múnic.

## Referències

* ↑ Klee, Ernst. «Amann, Max». A: Das Personenlexikon zum Dritten Reich: Wer war was vor und nach 1945 (en alemany). Frankfurt del Main: Fischer Taschenbuchverlag, 2005, p. 14-15. ISBN 978-3-596-16048-8.
* ↑ Gallego, Ferrán. Todos los hombres del Führer: la élite del nacionalsocialismo (1919-1945)] (en castellà). Debate, 2006, p. 216. ISBN 9788483066874.
* ↑ Hale, Oron. J. The Captive Press in the Third Reich. Princeton, 1964.
# Un maledetto imbroglio

Un maledetto imbroglio és una pel·lícula italiana dirigida i protagonitzada el 1959 per Pietro Germi. El guió és una adaptació de la narració Quer pasticciaccio brutto de via Merulana) de Carlo Emilio Gadda, publicat en 1957.

## Sinopsi

Un bandit disfressat roba valuoses joies de l'apartament del comandant Anzaloni a Roma i fuig, deixant-lo desarmat. L'inspector Ingravallo investiga el robatori i troba que és sospitós perquè el lladre va poder trobar objectes de valor massa ràpidament. Una veïna, Liliana Banducci, té una criada, Assuntina. El seu promès, Diomede, intenta escapar quan veu que la policia interroga Assuntina. Però Diomede té una coartada. La cosina de Liliana, la doctora Valdarena, li fa una visita, només per trobar el seu cadàver a terra. Però abans de trucar a la policia, Valdarena treu un sobre del bufet dirigit a ella. El marit de Liliana, Remo, era lluny de Roma en el moment de l'assassinat, però està molt sorprès de saber que Liliana havia modificat el seu testament només una setmana abans.

## Repartiment

* Pietro Germi - Inspector Ciccio Ingravallo
* Claudia Cardinale - Assuntina
* Franco Fabrizi - Valdarena
* Cristina Gaioni - Virginia
* Claudio Gora - Remo Banducci
* Eleonora Rossi Drago - Liliana Banducci
* Saro Urzì - Detective Saro
* Nino Castelnuovo - Diomede
* Ildebrando Santafe - Anzaloni
* Peppino De Martino - Dr. Fumi
* Silla Bettini - Oreste

## Premis

* Festival de Cinema de Mar de Plata: Millor Director
* Nastro d'Argento: Millor guió, millor actor secundari (Claudio Gora).

## Referències

* ↑ Moliterno p.150-51

## Bibliografia

* Moliterno, Gino. A to Z of Italian Cinema. Scarecrow Press, 2009.
* Catalogo Bolaffi del cinema italiano 1956/1965
* Lorenzo Catania, Un maledetto imbroglio. Quel passticciaccio fra Gadda, Germi e Pasolini, La Sicilia, 12 luglio 2019, pagina 20.
# Casa Calicó (articles de pesca)

La casa Calicó és una botiga situada a la plaça de les Olles i carrer Rera Palau de Barcelona, catalogada com a establiment d'interès (categoria E2).

## Història

Cap al 1850, Josep Borrull i Gibert va fundar una botiga tèxtil al carrer de l'Argenteria, 68. Uns anys després, va constituir amb el seu cunyat Pere Alier i Vidal la societat Alier, Borrull i Cia, dedicada a la fabricació de trenyelles de lli i cànem per a xarxes. La fàbrica es va instal·lar a Sant Gervasi de Cassoles, i el despatx i magatzem a la placeta de Montcada, 5 de Barcelona.
L'empresa va guanyar una medalla de primera classe a l'Exposició Catalana del 1871 i es va dissoldre l'any següent. Aleshores, Borrull es va quedar amb el despatx i la fàbrica. A la seva mort el 24 de desembre del 1885, va continuar el negoci la seva vídua Rosa Alier i Vidal, que el 1899 va introduir els seus fills al negoci, que ara es diria Viuda i Fills de Josep Borrull.
Al començament del segle xx, van obrir una botiga a l’engròs i al detall a la plaça de les Olles i al carrer Rere Palau de Barcelona. El 1931, Joan Calicó i Maleras (fill de Joan Calicó i Bas i Josepa Maleras i Grau) va adquirir l'establiment, especialitzat en articles de pesca. A la seva mort el 1972, el negoci passà a mans del seu fill Enric. El 2017, i en no poder fer front a l'augment del lloguer, la botiga es va haver de traslladar al Poblenou.

## Referències

* ↑ «Vda e Hijos de José Borrull». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 «Fitxes del Catàleg del Patrimoni Arquitectònic, Històric-Artístic i Paisatgístic dels Establiments Emblemàtics de la Ciutat de Barcelona, fitxa 187 (VDA. E HIJOS DE JOSÉ BORRULL)», 01-11-2014.
* ↑ El Consultor. Nueva guía de Barcelona, 1857, p. 130, 325.
* ↑ El Consultor. Nueva guía de Barcelona, 1863, p. 149, 191.
* 1 2 3 4 5 Cabana, 1992.
* ↑ Anuario del comercio, de la industria, de la magistratura y de la administración, 1908, p. 1243.
* ↑ «Anuario del comercio, de la industria, de la magistratura y de la administración» p. 1284, 1908.
* ↑ La Veu de Catalunya (edició matí), 13-01-1932, p. 2.
* ↑ Sancho, Jesús. «La histórica tienda de pesca Casa Calico, obligada a abandonar el Born por la subida de alquileres». La Vanguardia, 03-10-2017.
* ↑ Cols, Carles. «El barrio pierde su penúltima tienda icónica, Casa Calicó, proveedor, si fuera el caso, de arreos de pesca para el mismísimo capitán Quint». El Periódico de Catalunya, 02-11-2017.

## Vegeu també

* Fàbrica de xarxes de Pere Alier
* Casa Xavier Calicó

## Bibliografia

* Cabana, Francesc «Els Alier i els Borrull. Xarxes lones i mocadors». Fàbriques i empresaris. Els protagonistes de la Revolució Industrial a Catalunya. Enciclopèdia Catalana, 1992.

## Enllaços externs

* «CASA CALICÓ. Articles de pesca. (1915-2017)». Barcelofília (blog). Miquel Barcelonauta, 19-05-2019.
* «La tienda de la Viuda e Hijos de José Borrull (Casa Calicó)». Mueble de Viena (blog). Julio Vives Chillida, 14-05-2020.
# Lüblow

Lüblow és un municipi a l'estat alemany de Mecklemburg-Pomerània Occidental, al districte de Ludwigslust-Parchim i l'amt de Ludwigslust-Land.
A la fi del 2013 tenia 591 habitants. a una superfície de 21,42 quilòmetres quadrats. El riu Rögnitz hi neix en absorbir el riu-font Beck, a Neu Lüblow, un barri situat al sud del poble.
El primer esment escrit data del 1246. L'església gòtica va ser reemplaçada el 1738 per un temple modest sense torre d'una nau, fet d'entramat de fusta que va ser restaurat el 2006. L'antiga escola del 1832 serveix com edifici comunitari i d'arxiu d'història local. La línia ferroviària, estrenada el 1888, va ser modernitzada i automatitzada, i el poble continua tenint una connexió regular per la línia R2 Wismar-Berlín-Cottbus amb una parada senzilla de dues andanes sense personal. L'estació va ser desafectada el 2013 i l'edifici venut a una empresa privada.

## Bibliografia

* Groth, Karl-Friedrich. Dorfchronologie der Gemeinde Lüblow mit dem Ortsteil Neu Lüblow (en alemany). Lüblow: Consistori de Lüblow, 2002, p. 30.

## Referències

* ↑ Statistisches Bundesamt – Gemeinden in Deutschland nach Bevölkerung am 31.12.2013
* ↑ Gemeinde Lüblow mit dem Ortsteil Neu Lüblow (en alemany). Nordhorn: BVB-Verlagsgesellschaft mbH, 2012.
* ↑ Consistori de Lüblow «§1. Gemeinde und Gemeindegebiet» (pdf) (en alemany). Hauptsatzung der Gemeinde Lüblow vom 2002, 2002 (2012), pàg. 1. Arxivat de l'original el 2015-12-08 [Consulta: 14 maig 2015]. Arxivat 2015-12-08 a Wayback Machine.
* ↑ Administració de l'Amt Ludwigslust-Land «Lüblow» ( PDF) (en alemany). Chronik des Amtes Ludwigslust-Land 2007-2011, 2011, pàg. 42.
* ↑ Take «Feierabend in drei Bahnhöfen» (en alemany). Schweriner Volkszeitung, 17 febrer 2015 (2015-02-17).
# Gran Premi d'Itàlia del 1982

Resultats del Gran Premi d'Itàlia de Fórmula 1 de la temporada 1982 disputat al circuit de Monza el 12 de setembre del 1982.

## Resultats

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 16 | René Arnoux | Renault | 52 | 1h 22' 25. 734 | 6 | 9 |
| 2 | 27 | Patrick Tambay | Ferrari | 52 | + 14.064 s | 3 | 6 |
| 3 | 28 | Mario Andretti | Ferrari | 52 | + 48.452 s | 1 | 4 |
| 4 | 7 | John Watson | McLaren - Ford | 52 | + 1' 27.845 min. | 12 | 3 |
| 5 | 3 | Michele Alboreto | Tyrrell - Ford | 51 | + 1 Volta | 11 | 2 |
| 6 | 25 | Eddie Cheever | Ligier - Matra | 51 | + 1 Volta | 14 | 1 |
| 7 | 12 | Nigel Mansell | Lotus - Ford | 51 | + 1 Volta | 23 | |
| 8 | 6 | Keke Rosberg | Williams - Ford | 50 | + 2 Voltes | 7 | |
| 9 | 10 | Eliseo Salazar | ATS - Ford | 50 | + 2 Voltes | 25 | |
| 10 | 22 | Andrea de Cesaris | Alfa Romeo | 50 | + 2 Voltes | 9 | |
| 11 | 20 | Chico Serra | Fittipaldi - Ford | 49 | + 3 Voltes | 26 | |
| 12 | 30 | Mauro Baldi | Arrows - Ford | 49 | + 3 Voltes | 24 | |
| NC | 14 | Roberto Guerrero | Ensign - Ford | 40 | No Classificat | 18 | |
| Ret | 11 | Elio de Angelis | Lotus - Ford | 33 | Accelerador | 17 | |
| Ret | 23 | Bruno Giacomelli | Alfa Romeo | 32 | Direcció | 8 | |
| Ret | 29 | Marc Surer | Arrows - Ford | 28 | Encesa | 19 | |
| Ret | 15 | Alain Prost | Renault | 27 | Injecció | 5 | |
| Ret | 8 | Niki Lauda | McLaren - Ford | 21 | Frens | 10 | |
| Ret | 31 | Jean-Pierre Jarier | Osella - Ford | 10 | P. mecànics | 15 | |
| Ret | 1 | Nelson Piquet | Brabham - BMW | 7 | Motor | 2 | |
| Ret | 2 | Riccardo Patrese | Brabham - BMW | 6 | Embragatge | 4 | |
| Ret | 26 | Jacques Laffite | Ligier - Matra | 5 | Caixa canvi | 21 | |
| Ret | 36 | Teo Fabi | Toleman - Hart | 2 | Motor | 22 | |
| Ret | 5 | Derek Daly | Williams - Ford | 0 | Col·lisió | 13 | |
| Ret | 35 | Derek Warwick | Toleman - Hart | 0 | Col·lisió | 16 | |
| Ret | 4 | Brian Henton | Tyrrell - Ford | 0 | Col·lisió | 20 | |
| NVQ | 17 | Rupert Keegan | March - Ford | | | | |
| NVQ | 9 | Manfred Winkelhock | ATS - Ford | | | | |
| NVQ | 18 | Raul Boesel | March - Ford | | | | |
| NVQ | 33 | Tommy Byrne | Theodore - Ford | | | | |

## Altres

* Pole: Mario Andretti 1' 28. 473
* Volta ràpida: René Arnoux 1' 33. 619 (a la volta 25)

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-11-04. [Consulta: 18 abril 2010].