OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pont New River Gorge

El pont de New River Gorge és un pont d'arc d'acer de 924 m de llargada sobre la Gorja del riu New a prop de Fayetteville, a l'estat de Virgínia de l'Oest, a les muntanyes Apalatxes de l'est dels Estats Units. Amb un arc de 1.188 m de longitud (518 m) va ser el pont d'arc d'una sola extensió més llarg del món durant 26 anys. L'any 2016 era el quart pont més llarg del món.
A la Ruta 19 dels Estats Units, va ser la darrere baula del Corredor L del Sistema de les Carreteres de Desenvolupament dels Apalatxes (Appalachian Development Highway System). En mitjana uns 16.200 vehicles passen al pont cada dia. La calçada del pont del New River Gorge és a 267 m sobre el New River, el que en fa el pont un dels ponts de vehicles més alts del món; actualment és el tercer més alt dels Estats Units.
L'alçada del pont ha atret amants dels risc des dels primers anys. Ara és la peça central del Bridge Day (dia del pont) anual, durant el qual centenars de persones, amb l'equipament adequat, poden pujar o saltar del pont.
L'any 2005 l'estructura va obtenir una atenció addicional quan la Moneda nord-americana va emetre per a l'estat de Virgínia de l'Oest monedes de quart de dòlar amb el pont a la cara. El 2013, el pont es va inscriure al Registre nacional de llocs històrics.

## Referències

* ↑ Carter, George R. jr «Mind the Gap: Building the World's Longest Steel-Arch Bridge» (en anglès). American Heritage, 57, 2, abril/maig 2006.
* 1 2 Green, Diana Kyle «Fayette County High». Wonderful West Virginia, 10-2011, pàg. 4–7.
* ↑ «WVDOH: 2006 Fayette County Traffic Counts». West Virginia Division of Highways, 2006. Arxivat de l'original el 5 de febrer 2009. [Consulta: 24 novembre 2008].
* ↑ «Bridge Day» (en anglès). National Par & Preserve West Virginia. [Consulta: 26 febrer 2025].
* ↑ «Weekly List of Actions Taken on Properties: 8/12/13 Through 8/16/13». National Register of Historic Places. National Park Service. [Consulta: 24 agost 2013].
# Aleksandr Panaiótov Aleksàndrov

Aleksandr Panaiótov Aleksàndrov (búlgar: Александър Панайотов Александров) (Omurtag, 1 de desembre de 1951) (en búlgar: Александър Панайотов Александров) és un cosmonauta búlgar retirat. És la segona persona búlgara en volar a l'espai després de Georgi Ivanov.

## Biografia

Aleksàndrov va néixer a Omurtag, Bulgària, l'1 de desembre de 1951. El 1974 es va graduar a l'Acadèmia de la Força Aèria Búlgara i el 1983 es va llicenciar en ciències tècniques. A la força aèria búlgara, Aleksàndrov va obtenir al rang de coronel.
L'1 de març de 1978 Aleksàndrov va ser seleccionat com Cosmonauta Investigador com a part del programa Intercosmos de la Unió Soviètica. Va ser escollit entre sis finalistes, entre els quals hi havia Chavdar Djurov, que tenia el rècord de salt en paracaigudes i que va morir durant el procés de selecció. Aleksàndrov va ser seleccionat com substitut de Georgi Ivanov per la missió Soyuz 33 a l'estació espacial Salyut 6. Posteriorment, Aleksàndrov va ser assignat a la tripulació principal de la missió Soyuz TM-5 a l'estació espacial Mir.
El 7 de juny de 1988, Aleksàndrov va ser tripulant del TM-5 com a Cosmonauta Investigador juntament amb el comandant de missió Anatoly Solovyev i Viktor Savinykh. A l'arribar a l'estació espacial Mir, Aleksàndrov es va convertir en el primer búlgar en arribar a una estació espacial soviètica, ja que la missió Soyuz 33 que portava Georgi Ivanov no va arribar a l'estació espacial Salyut 6. Durant la seva estada a l'estació espacial Mir, Aleksàndrov va portar a terme experiments juntament amb els cosmonautes que ja eren a l'estació: Guérman Titov i Musa Manarov. El 17 de juny de 1988, Aleksàndrov va tornar a bord del Soyuz TM-4 juntament amb els seus companys de tripulació, aterrant a 202 km de Dzehezkazgan, al Kazakhstan, junt amb qui va passar poc menys de deu dies a l'espai.
Més tard Aleksàndrov es va convertir en el director adjunt de l'Institut de Recerca Espacial de l'Acadèmia de Ciències de Bulgària.
Actualment Aleksàndrov treballa com a investigador. Està casat i té un fill.

## Premis i guardons

* Heroi de la República Popular de Bulgària (1988)
* Heroi de la Unió Soviètica (1988)
* Ordre de Georgi Dimitrov
* Ordre de Lenin (1988)
* Ordre de Stara Planina (2003), de primera classe, en el 15è aniversari del segon vol soviètic-búlgar
* Pilot militar de primera classe
* Pilot-Cosmonauta de Bulgària
* Medalla "al mèrit en l'exploració espacial" (12 d'abril de 2011) - per una contribució destacada al desenvolupament de la cooperació internacional en el vol espacial tripulat

## Referències

* 1 2 «Aleksandr Panayatov "Sasha" Aleksandrov» (en anglès). Spacefacts. [Consulta: 23 novembre 2010].
* 1 2 3 4 5 6 «Aleksandrov, Aleksandr» (en anglès). Encyclopedia Astronautica. Arxivat de l'original el gener 5, 2009. [Consulta: 23 novembre 2010].
* ↑ «Чавдар Джуров» (en rus). Космическая Энциклопедия. [Consulta: 23 octubre 2012].
* 1 2 «Mir Ep-2» (en anglès). Arxivat de l'original el 4 de juliol 2008. [Consulta: 22 març 2020].

## Enllaços externs

* Biografia d'espai espacial d'Aleksandr Panaiótov Aleksàndrov
# Alessandra Sanguinetti

Alessandra Sanguinetti (Nova York, 1968) és una fotògrafa estatunidenca. Va viure a l'Argentina des del 1970 fins al 2003 i actualment resideix a Nova York. Sanguinetti va rebre la Guggenheim Foundation Fellowship i la Hasselblad Foundation Grant. Representada per la Galeria Yossi Milo de Nova York i per Ruth Benzacar a Buenos Aires, les seves fotografies s'inclouen en col·leccions públiques i privades com el MoMA (NY), el San Francisco Museum of Modern Art, el Museum of Fine Arts de Houston i el Museum of Fine Arts de Boston. L'any 2006 va publicar el seu primer llibre, On the Sixth Day (Nazraeli Press). Ha fotografiat per a revistes com The New York Times Magazine, LIFE, Newsweek i New York Magazine. Sanguinetti acaba de ser nomenada per formar part de l'agència Magnum.

## Referències

* ↑ «Alessandra Sanguinetti». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 13 abril 2016].
# Alice Glass

Alice Glass (nascuda Margaret Osborn el 23 d'agost del 1988 a Toronto, Ontario, Canadà) és una cantant canadenca coneguda per la seva col·laboració com a vocalista amb el grup de música electrònica Crystal Castles fins a l'octubre del 2014. Des de llavors, Glass està treballant com a solista.
Alice Glass va començar en el món de la música fent-se anomenar Vicki Vale en un grup canadenc de punk conegut pel nom de Fetus Fatale. Alice, per aquell temps i després d'abandonar els estudis, estava vivint amb uns okupes de forma il·legal. No obstant això, però, Alice va conèixer Ethan Kath, un músic canadenc, en una estació de tren. A partir d'aquell moment van romandre bons amics. Ethan Kath va quedar sorprès per la força vocal d'Alice Glass i van decidir formar Crystal Castles.
A l'octubre del 2014, Glass va deixar el grup Crystal Castles per motius personals i professionals. L'agost del 2017, just un any més tard que Crystal Castles publiqués el seu àlbum Amnesty I amb una nova vocalista, Glass anuncià la publicació del seu àlbum debut en solitari. L'àlbum és un EP de sis cançons titulat Alice Glass i gravat en Loma Vista Records. Una setmana abans d'això, però, el seu single Without Love va ser publicat. Glass també anuncià que estaria de gira amb Marilyn Manson.
Al 27 d'octubre del 2017, Alice Glass va declarar sobre l'abús físic, emocional, psicològic i sexual que va sofrir a mans del seu excompany de banda Ethan Kath, i en febrer de 2018 es va jutjar i desestimar la demanda de Kath.

## Discografia

* Discografia amb Crystal Castles.

### En solitari

* Without Love (single, 10 d'agost del 2017 - Loma Vista Records).
* Alice Glass (EP, 19 d'agost de 2017 - Loma Vista Records).

## Referències

* ↑ Mcnett, Jared. «Five songs to listen to now that Crystal Castles appear to be done». Vox magazine, 08-10-2014.
* ↑ ; Minsker, Evan«Alice Glass Triumphs in Ethan Kath's Defamation Suit». Pitchfork, 23-02-2018. [Consulta: 23 febrer 2018].
# Amy Karle

Amy Karle és una artista nord-americana, pionera del bioart. A les seves obres, on explora la relació entre la tecnologia i el cos humà, utilitza tècniques d'impressió en tres dimensions i recerca sobre cèl·lules mare i clonació per fer servir teixits orgànics com a material. Entre les seves obres hi ha Morphologies of Resurrection, feta en col·laboració amb la Smithsonian, on es recreen sis esquelets d'evolucions hipotètiques del triceratop. Ha exposat en més de 53 exhibicions internacionals.
Karle ha citat com a fonts d'inspiració la seva experiència amb una malaltia congènita, així com ser filla d'una bioquímica i d'un farmacèutic. És considerada una de les dones més influents dins de la indústria d'impressió 3D, i el 2019 fou reconeguda com una de les 100 dones més influents segons la BBC.

## Referències

* ↑ Ephanov, Nikita. «Bioartist Amy Karle Delivers New Hope In Regenerative Reliquary» (en anglès), 18-09-2020. [Consulta: 12 desembre 2020].
* ↑ «HP Collaborates with Amy Karle, Leading 3D Printing Artist and Futurist» (en anglès). [Consulta: 12 desembre 2020].
* ↑ «3D Printing Spotlight On: Amy Karle, Award Winning BioArtist» (en anglès), 27-11-2017. [Consulta: 12 desembre 2020].
* ↑ «HP Collaborates With Amy Karle, Leading 3D Printing Artist and Futurist» (en anglès). [Consulta: 12 desembre 2020].
* ↑ Martínez, Gabriela. «Amy Karle: “La tecnología puede ser usada para nuestro beneficio o muerte”» (en castellà), 09-01-2020. [Consulta: 12 desembre 2020].
# Amy Klobuchar

Amy Jean Klobuchar (25 de maig de 1960) és una advocada i política estatunidenca que ocupa el càrrec de senadora sènior dels Estats Units per Minnesota. És membre del Partit Demòcrata-Granger-Laborista de Minnesota, la branca del Partit Demòcrata a Minnesota i anteriorment havia servir de Fiscal del Comtat de Hennepin.
Nata a Plymouth, Minnesota, Klobuchar es graduà a la Universitat Yale i a la University of Chicago Law School. Va ser sòcia de dos bufets d'advocats de Minneapolis abans de ser elegida fiscal de comtat pel comtat de Hennepin el 1998, i esdevingué responsable de la fiscalia en el comtat més poblat de Minneapolis. Klobuchar va ser elegida al Senat per primer cop el 2006, essent la primera senadora dona per l'estat de Minnesota, i va ser reelegida el 2012 i 2018. El 2009 i 2010 va ser descrita com a "estrella en ascens" del Partit Demòcrata. Es presentà a les primàries demòcrates per les eleccions presidencials de 2020.

## Referències

* ↑ «Amy Klobuchar sparks 2020 election talk after winning in Minnesota - Business Insider», 09-11-2018. Arxivat de l'original el 2018-11-09. [Consulta: 8 agost 2019].
* ↑ March 15, Hayley Tsukayama; Pm, 2010-2:25. «Huffington Post names Klobuchar the smartest U.S. Senator». [Consulta: 8 agost 2019].
* ↑ «As state’s only senator, Klobuchar gains sympathetic attention» (en anglès), 20-05-2009. [Consulta: 8 agost 2019].

## Enllaços externs

* Senadora Amy Klobuchar al lloc web oficial del Senat
# Ana Maria Escribano López

Ana Maria "Ani" Escribano López (Barcelona, 2 de desembre de 1981) és una futbolista catalana retirada que jugava com a defensa central. Exinternacional de la selecció de futbol d'Espanya, va passar 19 anys al primer equip del FC Barcelona femení, i una temporada a l'ÍBV de la Úrvalsdeild kvenna d'Islàndia.
La seva última temporada amb el Barcelona, va capitanejar l'equip en el doblet de lliga i copa. El setembre i l'octubre del 2012, Escribano va jugar els seus primers partits de la Lliga de Campions Femenina de la UEFA, en què el Barcelona va ser derrotat per l'Arsenal (7-0) en dos partits. Va deixar el Barcelona després de 19 anys el maig del 2013, i va fitxar per l'IBV islandès. Va marcar dos gols en 12 partits de lliga amb l'IBV. Escribano va decidir llavors tornar a Catalunya, jugant una temporada amb el Sant Vicenç, per després fitxar pel Fontsanta Fatjó de la Preferent Femenina Catalana.
Va formar part de la selecció espanyola que va competir en les eliminatòries de la Copa del Món Femenina de la FIFA 2011

## Referències

* ↑ «Ani Escribano: Adiós a la gran capitana» (en castellà). Barcelona FC, 07-05-2013. [Consulta: 3 agost 2013].
* ↑ De la Casa, Javier. «Virginia Torrecilla: "Podemos dar un susto en la Eurocopa"» (en castellà). Marca, 20-06-2013. [Consulta: 3 agost 2013].
* ↑ «Ana Maria Escribano Lopez» (en icelandic). Football Association of Iceland. Arxivat de l'original el 29 agost 2016. [Consulta: 2 juliol 2016].
* ↑ «ANI: Ana María Escribano López» (en castellà). aupaAthletic.com. [Consulta: 2 juliol 2016].

## Enllaços externs

* Perfil a UEFA.com
* Ani, BDFutbol
# Ana Redondo García

Ana Redondo García (Valladolid, 16 de juliol de 1966) és una política espanyola. És doctora en Dret Constitucional per la Universitat de Valladolid. Membre del PSOE ha estat regidora i tinent d'alcaldessa de l'Ajuntament de Valladolid i membre de les Corts de Castellà i Lleó. Al novembre de 2023, va ser nomenada ministra d'Igualtat del govern d'Espanya en substitució d'Irene Montero.

## Referències

* ↑ «Els ministres, perfil a perfil.», 20-11-2023. [Consulta: 20 novembre 2023].
# Andreja Katič

Andreja Katič (Slovenj Gradec, 22 de desembre de 1969) és una estadista eslovena i membre dels socialdemòcrates (SD). Del 2018 al 2020 va ser ministra de Justícia.

## Biografia

Va estudiar dret a la Universitat de Maribor, on l'any 1996 va obtenir la llicenciatura en dret. Després es va convertir en funcionària municipal.
Va ser escollida membre de l'Assemblea Nacional durant les eleccions parlamentàries anticipades del 13 d'agost de 2014, després es converteix en vicepresidenta de l'Assemblea.
El 13 de maig de 2015, Andreja Katič és nomenada ministra de Defensa del govern de coalició del centrista Miro Cerar. El 3 de febrer de 2016 va aprovar el desplegament de tropes eslovenes a la ciutat kurda d'Erbil (Iraq), com a part de la intervenció militar internacional contra l'ISIL. Quan es va formar el govern de coalició de centreesquerra de Marjan Šarec, es va convertir el 13 de setembre de 2018 en ministra de Justícia.

## Referències

* 1 2 Ministeri eslovè de Defensa. «Leadership – Minister of Defence» (en anglès). www.mo.gov.si/. Arxivat de l'original el 4 de març 2016. [Consulta: 9 abril 2016].
* ↑ MMC RTVSLO. «Eslovènia envia tropes a l'Iraq», 03-02-2016.
# Andrew King (mànager)

Andrew King (1942) és un mànager musical, que anteriorment formava part de Blackhill Enterprises, on co-gestionava el grup britànic Pink Floyd entre d'altres. Sota la seva guia, Pink Floyd va començar a actuar a l'escena musical underground de Londres, notablement en un lloc reservat per la London Free School a Notting Hill, i el conegut concert de "Games For May" a la Queen Elizabeth Hall de Londres el 12 de maig de 1967, un esdeveniment ideat per Jenner i King. Després de la sortida de Syd Barrett de Pink Floyd el 1968, Jenner i King van finalitzar la seva relació amb la banda britànica i van continuar com a mànagers de Barrett i altres bandes britàniques.
Els artistes i espectacles que ha gestionat des de la dissolució de Blackhill a principis dels 80 inclouen Ian Dury. Ell co-va fundar el radioemissor d'internet TotalRock amb el deejay Tommy Vance promovent rock dur i el heavy metal, i l'anterior productor de Vance a Radio 1, Tony Wilson.
És guanyador de BACS Gold Badge Award de 2006 i membre de la Performing Rights Society.

## Personal

Té un fill i dues filles.

## Referències

* 1 2 3 Mabbett, Andy. Pink Floyd - The Music and the Mystery. London: Omnibus,, 2010. ISBN 978-1-84938-370-7.
* ↑ Cunningham, Mark. «Welcome to the Machine - the story of Pink Floyd's live sound: part 1». Sound On Stage, 01-03-1997. Arxivat de l'original el 26 de desembre 2014. [Consulta: 29 maig 2014].
# Pere Barrufet Puig

Pere Barrufet Puig va ser un metge i polític català nascut a Reus el 7 de març de 1878.
De família amb pocs recursos, es llicencià en medicina el 1902 gràcies a una beca de l'Ajuntament de Reus. Exercí de metge a Montbrió del Camp i a Reus, on es va traslladar el 1903. Va ser membre fundador de la Mutual Mèdica de Catalunya i Balears i també del Sindicat de Metges de Catalunya. Va atendre gratuïtament als obrers al Centre de Lectura de Reus entitat de la que en va ser directiu. Era un dels fundadors del Foment Nacionalista Republicà, de Reus (FNR) i regidor a l'ajuntament de 1911 a 1915. A Barcelona freqüentava una tertúlia de metges joves anomenada «La Xeringa», de la que formaven part entre altres Claudi Tricaz, Alexandre Frias, Humbert Torres i Jesús Maria Bellido. Publicà articles a la Revista del Centre de Lectura i a Foment, i al Boletín de la Asociación de Médicos de Reus. El 1916 va publicar una Biografia del doctor Pere Mata Fontanet, impresa per Celestí Ferrando, i el 1953 Les Campanes del nostre campanar, obra que descriu la història de les campanes del campanar de Reus i dels seus tocs, que va editar l'Associació d'Estudis Reusencs. El 1921 juntament amb el músic i compositor Ricard Guinart i altres, va fundar l'Associació de Concerts, una entitat encara existent que porta a la ciutat audicions musicals al Teatre Fortuny. El 1924 va ser detingut junt amb Ramon Vidiella, Marian Roca i Francesc Cavallé, acusats de cremar banderes espanyoles, i tancat a la Presó de Pilats a Tarragona. Va participar el 1931 en unes «Converses d'interès local» promogudes per l'Ajuntament de Reus i el Centre de Lectura, amb una ponència sobre sanitat municipal. Reorganitzada l'Associació de Concerts el 1954 per Panagiotis G. Orfanidis, en va ocupar la presidència d'honor. Va morir el 23 de març de 1967.
Va fer-se construir el Mas del Barrufet o el Mas del metge Barrufet un edifici a Reus, situat a la partida de la Raureda, al sud de la carretera de Tarragona, situat entre l'antic mas de Bofarull i l'antic mas de la Roureda, a la zona del nou complex urbanístic del Tecnoparc, i inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Referències

* 1 2 3 Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 99.
* ↑ Anguera, Pere; Amorós, Xavier; Arnavat, Albert. Història gràfica del Reus contemporani I: 1803/1939. Reus: l'Ajuntament, 1986, p. 112. ISBN 8439870027.
* ↑ Calbet i Camarsa, Josep M.; Montanà i Buchaca, Daniel. Metges i farmacèutics catalanistes (1880-1906). Valls: Cossetània, 2001, p. 29-30.
* ↑ Amigó, Ramon. Materials per a l'estudi dels noms de lloc i de persona, i renoms, del terme de Reus. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1988, p. 80. ISBN 8486387655.

## Enllaços externs

* Pere Barrufet i Puig - Galeria de Metges Catalans
# Anna Punsí i Lladó

Anna Punsí i Lladó (Vilafant, 1978) és una periodista catalana especialitzada en informació policial i crònica de successos.
Va començar a fer ràdio a Ràdio Vilafant. Professionalment va iniciar la trajectòria professional a Ràdio Girona fent de corresponsal a l'Alt Empordà. Des del 2005 s'especialitzà en la crònica de successos i tribunals. Després passà a treballar a la SER Catalunya des de Barcelona, on és l'encarregada dels assumptes relacionats amb els temes policials i judicials de la capital catalana. Ha col·laborat amb El Periódico i l'Ara, el Setmanari de l'Alt Empordà i Ràdio Vilafant. El 2021 va deixar la SER per incorporar-se a la productora de Carles Porta que produeix la sèrie Crims.
El 2014 va rebre el Premi a la Seguretat Viària del Servei Català de Trànsit. El 2016 va rebre la Medalla al Mèrit Policial de l'Ajuntament de Barcelona com a coordinadora de la secció de Societat de la Cadena Ser Catalunya "per la seva professionalitat, el seu rigor i la seva imparcialitat" en les informacions. El 2019 va rebre la medalla de bronze amb distintiu blau dels Mossos d'Esquadra juntament amb Mayka Navarro. El 2020 va ser reconeguda amb el Premi al millor professional per Ràdio Associació de Catalunya amb els també periodistes de tribunals Benet Íñigo i Maria Núria Revetlle.

## Referències

* ↑ «Felicitem a l’Anna Punsí i ho fem parlant de periodisme – Radio Vilafant». [Consulta: 2 octubre 2020].
* 1 2 ««En grans emergències, la ràdio és un mitjà de servei per al ciutadà»». Empordà, 01-08-2016. [Consulta: 2 octubre 2020].
* ↑ «Anna Punsí: "Estava tremolant. Tots teníem els nervis a flor de pell"», 01-10-2019. [Consulta: 2 octubre 2020].
* ↑ Digital, Confidencial. «La veterana periodista de Interior de la SER Cataluña se marcha a una productora que trabaja para TV3» (en castellà), 18-08-2021. [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ SER, Cadena. «Anna Punsí, Medalla al Mèrit Policial», 25-07-2016. [Consulta: 2 octubre 2020].
* ↑ «Reconeixen a la periodista vilafantenca Anna Punsí com a millor professional de ràdio». Empordà. [Consulta: 2 octubre 2020].
* ↑ «Anna Punsí (SER Catalunya) recibe la Medalla de Bronce de los Mossos d’Esquadra – Guia de la Radio» (en castellà). [Consulta: 2 octubre 2020].
* ↑ Press, Europa. «Ràdio Associació premia a 'Via Lliure' y los periodistas Anna Punsí, Benet Íñigo y Maria Núria Revetlle», 03-03-2020. [Consulta: 2 octubre 2020].
* ↑ Redacció. «Ràdio Associació premia el periodisme de tribunals d’Anna Punsí, Maria Núria Revetlle i Benet Iñigo», 03-03-2020. [Consulta: 2 octubre 2020].
# Anne Jacobs

Anne Jacobs (Alemanya, 1950) és una escriptora alemanya.
Va néixer en la Baixa Saxònia, va viure a Hannover durant 15 anys i posteriorment es va traslladar amb la seva família a Idstein. Inicialment va estudiar música, rus i francès i es va dedicar durant un temps a la docència com a professora d'educació secundària.
Més tard va emprendre una carrera literària com a novel·lista. Ha publicat algunes novel·les amb gran èxit de vendes, com "La villa de las telas" (Die Tuchvilla) ambientada en els primers anys del segle xx, i la trilogia de "La mansión" (Die Gutshaus).

## Obres

Ha publicat al voltant de vint novel·les, algunes d'elles amb pseudònim. Les seves obres més conegudes són:
* Trilogia La villa de las telas (Die Tuchvilla):
** La villa de las telas (Plaza & Janés, 2014). Narra la història de la família Melzer, alemanya pertanyent a la burgesia i propietària d'una fàbrica tèxtil. L'acció es desenvolupa a principis del segle xx. (Die Tuchvilla)
** Las hijas de la villa de las telas (Plaza & Janés, 2015). (Die Töchter der Tuchvilla)
** El legado de la villa de las telas (Plaza & Janés, 2019). (Das Erbe der Tuchvilla)
** Pendent de traducció i publicació (Rückkehr in die Tuchvilla)
* Trilogia La mansión (Die Gutshaus):
** Tiempos gloriosos (Plaza & Janés, 2020) (Das Gutshaus. Glanzvolle Zeiten)
** Tiempos de tormenta (Plaza & Janés, 2020) (Das Gutshaus. Stürmische Zeiten)
** Tiempos de resurgir (Plaza & Janés, 2021) (Das Gutshaus. Zeit des Aufbruchs)

### Amb pseudònim

* Leah Bach
** Insel der tausend Sterne (2014)
* Hilke Müller
** Die Braut donis Kreuzfahrers (2013)
* Megan MacFadden
** Gesang der Dämmerung (2013)
* Catherine du Parc
** Die Liebe donis Kosaken ("El amor del cosaco") (2009)
* Patricia Amber
** Kosakensklavin, (2007)
* Nora Brahms
** Hexen, Heuchler, Herzensbrecher (1999)

## Referències

* ↑ Anne Jacobs abre una carta al pasado en 'Las hijas de la villa de las telas'. Diario 20 minutos, publicat el 28 de desembre de 2018. Consultada el 24 de març de 2021.
* ↑ La autora Anne Jacobs cree que muchos lectores aprenden historia con novelas. La Vanguardia. Publicada el 27 de novembre de 2018. Consultada el 24 de març de 2021.
* ↑ Anne Jacobs: «Las historias de amor son más intensas en las guerras». Álvaro Soto. Diario Sur. Libros. Publicada el 28 de novembre de 2018. Consultada el 24 de març de 2021.