OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Barrufeta

La Barrufeta és un personatge femení de ficció d'animació d'Els barrufets, creat per Peyo, i apareix per primera vegada a la revista Spirou nº1459 (1966), modelada en Brigitte Bardot. A la ficció va ser creada per en Gargamel amb argila i un encanteri, amb la finalitat de ser molt dolenta i emprar els seus encants per tal d'engelosir i crear competència entre els barrufets; assegurant, d'aquesta manera, la destrucció d'aquests éssers. El bruixot la va deixar abandonada al bosc i el Barrufet Forçut la va portar al llogaret Barrufet; allà va fer tantes entremaliadures que ningú la va poder suportar gaire més temps. El Gran Barrufet es va compadir de la Barrufeta, ja que volia ser com la resta de barrufets, i la va convertir en una bella barrufeta. Aquest personatge sempre ha estat motiu de conflicte i desequilibri en una societat que acostuma a compartir-ho tot. La Barrufeta no parla el llenguatge barrufet, sino que parla com un humà. És també una de les quatre dones del llogaret, però va ser la primera que va aparèixer a la sèrie. Té trets més delicats que els altres: el cabell ondulat, ros, llarg i les pestanyes llargues. Sempre porta un vestit blanc i tacons alts del mateix color que el vestit. El seu interès se centra, principalment, a tenir cura i estimar els barrufets. Li agraden les flors i les conrea al seu jardí. Tots els barrufets són amics seus, però a qui més estima és al Vanitós i també al petit barrufet.
Alguns barrufets, el Gran Barrufet inclòs, s'han enamorat de la Barrufeta i li han demanat en matrimoni, encara que de qui està enamorada de veritat és del Barrufet forçut. A la pel·lícula Els Barrufetsː La cançó de Nadal (The Smurfs: A Christmas Carol), inspirada en l'obra homònima de Charles Dickens, la Barrufeta exerceix el paper de Barrufet del Nadal Passat, i mostra al Barrufet rondinaire els efectes de la seva negativa a participar en la celebració del Nadal.

## Referències

* ↑ «Schtroumpfs» (en francès). BD Oubliées. [Consulta: 13 juliol 2020].
* ↑ «Les schtroumpfs sont-ils misogynes ?» (en francès). Terrafemina. [Consulta: 13 juliol 2020].
* ↑ Culliford "Peyo", Pierre; Yvain Delporte. La Barrufeta (La fam del barrufets). 3. Barcelona: Edicions Base, p. 64 (Els barrufets). ISBN 9788415267560.
* ↑ Richards, Jason «The Problem With Smurfette» (en anglès). The Atlantic, 28-06-2011 [Consulta: 22 desembre 2017].
* ↑ «Ésta es la historia de LOS PITUFOS 2, con fotos y descripciones de Pitufina, y el resto de sus personajes Pitufos y no Pitufos…» (en castellà). CineDor, 30-07-2013. Arxivat de l'original el 2017-11-07 [Consulta: 31 octubre 2017].

## Vegeu també

* Principi de la barrufeta
# Joseph Burchnall

Joseph Burchnall (Whichford, 8 de desembre de 1892 - Southwold, 29 d'abril de 1975) va ser un matemàtic anglès.

## Vida i Obra

Burchnall va néixer a Whichford (Warwickshire) on el seu pare era mestre d'escola. Cap al 1900 el seu pare va ser traslladat a l'escola de Butterwick (Lincolnshire), molt a la vora de Boston ciutat en la qual va fer els estudis secundaris. En acabar, el 1911, va ingressar al Christ Church College (Oxford) on es va graduar en matemàtiques el 1914.
Va tenir un paper distingit durant la Primera Guerra Mundial, en la qual va ser ferit tres vegades, en la última d'elles va perdre una cama el març de 1918.
En acabar la guerra es va incorporar a la universitat de Durham on va fer tota la seva carrera acadèmica fins que es va retirar el 1959.
Burchnall va publicar molts articles científics, entre els quals destaquen els que va escriure en els anys 1920's conjuntament amb Theodore William Chaundy sobre els operadors diferencials commutatius i la seva relació amb la geometria algebraica i que avui es coneixen com la teoria de Burchnall-Chaundy.

## Referències

* ↑ Anònim, 1976, p. 6.
* ↑ Baxter, Holgate i Erdélyi, 1978, p. 112.
* ↑ Hellström i Silvestrov, 2000, p. 10.
* ↑ Larson, 2014, p. 2.

## Bibliografia

* Anònim «Obituary - Joseph Langley Burchnall» (en anglès). Durham University gazette, Vol. 21, 1976, pàg. 6-7. OCLC: 972846973.
* Baxter, E.F.; Holgate, S.; Erdélyi, A. «Joseph Langley Burchnall» (en anglès). Bulletin of the London Mathematical Society, Vol. 10, Num. 1, 1978, pàg. 111-115. DOI: 10.1112/blms/10.1.111. ISSN: 0024-6093.
* Hellström, Lars; Silvestrov, Sergei D. Commuting Elements in Q-deformed Heisenberg Algebras (en anglès). World Scientific, 2000. ISBN 981-02-4403-7.
* Larson, Daniel «Burchnall–Chaundy theory, Ore extensions and σ-differential operators» (en anglès). Journal of Algebra and Its Applications, Vol. 13, Num. 7, 2014, pàg. 1-19. DOI: 10.1142/S0219498814500492. ISSN: 0219-4988.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Joseph Burchnall» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* «Joseph Langley Burchnall». Old Bostonians Association, 2019. [Consulta: 25 octubre 2020]. (anglès)
# Bart Van den Bossche

Bart Van den Bossche (1964-2013) va ser un cantautor, actor i presentador belga de ràdio i televisió.
Va néixer a Oostende el 17 d'abril de 1964 però es va criar a la ciutat de Kortrijk, a la qual va dedicar la seva cançó De stad van mijn jeugd (La ciutat de la meva joventut). Era conegut per a poder escriure una lletra, a partir d'unes paraules claus en només unes hores. Durant els seus estudis d'humanitats va començar a tocar la guitarra i cantar. Després de la seva graduació estudià al Conservatori reial de Brussel·les. El seu estil musical va ser fortament influenciat per Johan Verminnen i Raymond van het Groenewoud, esmentat en la seva cançó ’k Heb bijna alles (He Tingut Gairebé Tot). El seu primer èxit va ser Overstuur de l'any 1986. La seva cançó més coneguda va ser De heuveltjes van Erika (Els pujols de l'Erika), amb una lletra força ambigua.
Va morir jove, quan ningú s'ho esperava, el 6 de gener a Lint d'una ruptura d'aneurisma.

## Discografia

* 1992: Bouillon de charme
* 1992: De heuveltjes van Erika (senzill)
* 1993: Wakker!
* 1996: Kermis in de Hel
* 1998: Het Houdt nooit op
* 1999: Bijna Alles, CD doble amb els best of
* 2002: De Zotte Avond

## Referències

* ↑ «Zanger en presentator Bart Van den Bossche overleden» (neerlandès) (Ha mort el cantant i presentador Bart Van den Bossche), De Morgen, 6 de gener de 2014 (2014-01-06)
* 1 2 Obituari: «De Vlaamse zanger en presentator Bart Van den Bossche is overleden aan een hartaderbreuk. Hij was 48 jaar oud. Van den Bossche is vooral bekend van het lied "De heuveltjes van Erika".» (neerlandès), De Redactie, 6 de gener de 2013 (2013-01-06)
* ↑ Van Malderen, Sven ««Emotioneel afscheid van Bart Van den Bossche» (en neerlandès). Het Laatste Nieuws, 13-01-2013. (Comiat emocional de Bart Van den Boscche)
# Beryl Victoria Teresa Davies

Beryl Victoria Teresa Davies (Southport, Anglaterra 1916 – Tarragona 1997) També coneguda com a B.V.T Davies, aquesta artista és anglesa que als voltants de 1963 resideix a Tarragona, ja que es casa amb el tarragoní Javier Rendé.
Al mes d'octubre de 1962 es presenta a la sala del Sindicat d'Iniciativa i Turisme de Tarragona una mostra d'olis i aquarel·les amb temes diversos, molts dels quals estan relacionats amb les comarques de Tarragona. Concretament, el claustre i el jardí de la catedral, la plaça del Pallol i el Port de Tarragona, Salou, Poblet, Santes Creus, l'Espluga de Francolí, etc. Estudia a l'Escola d'Art de la seva ciutat, de la qual després serà professora. Treballa com a il·lustradora de llibres i durant la Segona Guerra Mundial està en primera línia prenent apunts per a il·lustrar les entrevistes que fan a polítics. Un mes després, al novembre del 1962, inaugura la temporada de la Sala del Centre de Lectura de Reus. Com en la mostra anterior, la seva obra fou molt ben rebuda. A la tardor de 1964 torna a inaugurar la temporada al Centre de Lectura, i presenta trenta-quatre obres entre retrats i paisatges. També, en aquest mateix any, es crea l'Associació d'Aquarel·listes de la província de Tarragona. El seu objectiu és la celebració d'un saló anual que, inaugurant a Tarragona, i posteriorment a Reus, Tortosa i Valls, per acabar a Barcelona. El grup està integrat per: Josep Burdeus, B.V.T. Davies i Joan B. Plana, de Tarragona; Pere Caldeó i Ceferí Olivé, de Reus; Joan Antó, Joan Josep Carbó i Francisco Santiago, de Tortosa, i Lluís Fontmunté (o Luis), de Mont-Roig.

## Obra

La seva obra pictòrica fou molt elogiada, Davies, es fa un lloc en el món artístic de la ciutat, ja que exposa quasi cada any, ven moltes de les seves obres i a més, varia gradualment la seva manera de pintar. A la seva arribada al Mediterrani, deixa d'usar els papers grisos o beix per reflectir els paisatges d'Anglaterra i utilitza i dona més importància a la llum pròpia del territori. La seva pintura es mou sempre dins de les línies típiques i tòpiques quant als temes que treballa; són habituals les imatges de pobles vells, amb ambients que ens fan retrocedir a final del segle xix o començament del XX, a més de llocs característics de la ciutat o del port.
Exposicions:
* L'any 1962: es presenta a la sala del Sindicat d'Iniciativa i Turisme de Tarragona.
* L'any 1962: inaugura la temporada de la Sala del Centre de Lectura de Reus.
* L'any 1964: inaugurar la temporada al Centre de Lectura.

## Referències

* ↑ SALCEDO MILIANI, Antonio, Plural Femení. Dones artistes a les comarques de Tarragona. El repte 1870-1950, Diputació de Tarragona, Tarragona, 2016.
* ↑ “Exposicions de óleos y acuarelas de Viactoria Teresa Davies” Diario Español (6 d'octubre de 1962, pàg.2) Tarragona.
* ↑ “B.T.V Davies”. Revista del Centre de Lectura (núm, 125, novembre 1962, pàg. 108). Reus
# Bob Holman

Bob Holman (La Follette, 10 de març de 1948) és poeta, performer, cineasta i professor de la Universitat de Nova York. Ha publicat els llibres Bicentennial Suicide: a novel to be performed (1976); The Rainbow Raises Its Shoulder/When A Flower Grows (1979); Tear To Open (1979); 8 Chinese Poems (1981); SWEAT&SEX&POLITICS! (1986); Cupid's Cashbox, 1990; Bob Holman's The Collect Call of the Wild (1995); Aloud! Voices from the Nuyorican Poets Cafe (1996); In With the Out Crowd (1996); Beach Simplifies Horizon' (1998); A Couple of Ways of Doing Something (2003) i The Awesome Whatever (2007). De 1978 a 1984 va dirigir les sessions de lectura de poesia al St. Mark's Poetry Project. Ha dedicat gran part del seu temps al rescat de les Llengües amenaçades que estan desapareixent al món.
Al llarg dels Estats Units, la premsa ha descrit la nova poesia-performance com "exuberantment viva", "immediata" i "sense pretensions, articulada i tremendament divertida". Bob Holman, un dels fundadors dels Poetes Nuyoricans, explica que la definició de poesia està "constantment expandint-se. rap és poesia. Els poetes cowboys són poetes. El Llenguatge Nord-americà de Signes per a Sordmuts és tan poema com un poema Nobel".

## Referències

* ↑ «Bob Holman». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 10 abril 2016].
# Bogomil

Bogomil (Богомил) fou un sacerdot búlgar i heresiarca del segle x que fou patriarca fundador del corrent herètic dels bogomilistes, secta gnosticomaniquea que negava el naixement diví de Crist i eren partidaris de tornar als orígens del cristianisme. El seu nom, en eslau antic, significa 'amat de Déu'.
Segons el búlgar Cosmas el Sacerdot, al seu sermó contra l'heretgia dels bogomilistes, Bogomil començà a predicar la seva heretgia a Bulgària durant el regnat de l'emperador Pere I de Bulgària, la qual cosa indica que Cosmas hagué d'haver-lo escrit posteriorment, l'any 969. Així com amb la vida de Cosmas, la vida de Bogomil està envoltada en una boira de misteri i la poca cosa que es coneix d'ell és a través dels sermons escrits en contra seva. Hi ha certa incertesa sobre la seva relació amb el sacerdot búlgar Jeremies o si són la mateixa persona. L'afirmació que Jeremies era «un fill (deixeble) de Bogomil» pot ser una interpolació.

## Bibliografia

* Dmitri Obolensky, The Bogomils: a study in Balkan neo-Manichaeism, Cambridge University Press, 1948, p. 117-120, 271-274.
* H.-C. Puech, A. Vaillant, Le traité contre les Bogomiles de Cosmas le Prêtre, Lutetiae, 1945.

## Referències

* ↑ Arnold Joseph Toynbee, Constantine Porphyrogenitus and his world, 1973."
* ↑ Michael Frassetto, Heretic lives: medieval heresy from Bogomil and the Cathars to ... 2007, p. 12."
* ↑ Emil Ivanov Georgiev, Literatura na izostreni borbi v srednovekovna, 1966, p. 321.
* ↑ Zdenko Zlatar, The poetics of Slavdom: the mythopoeic foundations of Yugoslavia, 2007, p. 494.
# Bruce Barth

Bruce Barth, nascut el 7 de setembre de 1958 a Pasadena, Califòrnia, és un pianista de jazz. Va començar a tocar el piano als cinc anys. Des d'aleshores, la seva carrera inclou treballs importants tant en grup com solos. Amb el seu trio ha acompanyat Stanley Turrentine durant una dècada i amb el Terence Blanchard Quintet va gravar sis CDs.
Ha tocat amb músics com Tony Bennett, Steve Wilson, Terell Stafford, Luciana Souza, James Moody, Phil Woods, Freddie Hubbard, Tom Harrell, Branford Marsalis, Wynton Marsalis, Art Farmer, Victor Lewis, John Patitucci, Lewis Nash, i la Mingus Big Band, i va tocar el piano a la pel·lícula d'Spike Lee Malcom X.
Al llarg de la seva carrera, ha gravat per a diversos segells discogràfics, com Enja, Fresh Sound i MAXJAZZ.

## Discografia

* In Focus, Enja, 1993.
* Morning Call, Enja, 1994.
* Four for Time, Criss Cross Jazz, 1995
* Don't Blame Me, Double-Time, 1997.
* Live, Double-Time, 1998.
* Hope Springs Eternal (Live), Double-Time, 1998.
* Somehow It's True, Double-Time, 2000.
* Where Eagles Fly, Fresh Sound, 2000.
* East and West, MAXJAZZ, 2001.
* Live at the Village Vanguard, MAXJAZZ, 2003.
* American Landscape, Satchmo Jazz Records, 2012.
* Live at Cafe del Teatre - Lleida Jazz Festival, Quadrant, 2007
* This Side of Strayhorn, MAXJAZZ, 2011.

## Referències

* ↑ Palm, Kristin. «Barth Biography». Net Industries, 2008. [Consulta: 25 octubre 2008].
* ↑ «Barth at All About Jazz». All About Jazz, 31-05-2007. [Consulta: 25 octubre 2008].
# Bwana Devil

Bwana Devil és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Arch Oboler, estrenada el 1952, basada en la veritable història del Maneaters Tsavo i rodada amb el sistema Natural Vision 3D. La pel·lícula és notable per treure el primer 3-D en la indústria del cinema: per ser el primer 3-D filmat en color i en anglès. Bwana Devil va ser escrit, dirigit i produït per Arch Oboler i protagonitzat per Robert Stack, Barbara Britton i Nigel Bruce
L'eslogan de la propaganda era: The Miracle of the Age!!! A LION in your lap! A LOVER in your arms!

## Argument

Durant la construcció d'un ferrocarril a l'est de l'Àfrica britànica, dos ferotges lleons fan el seu menjar favorit amb els treballadors indígenes, que es veuen obligats a deixar de treballar. Ni tan sols la intervenció d'un equip de caçadors de bèsties salvatges no poden detenir els dos lleons. Només un jove enginyer se les arregla per matar-los per defensar la seva dona del seu atac.

## Film estereoscòpic

La pel·lícula posa en marxa el que s'anomena l'"edat d'or" del cinema 3-D dels Anys cinquanta. Erròniament considerada la primera pel·lícula estereoscòpica en la història del cinema, Devil Buana ha d'abandonar el ceptre per la pel·lícula de 1922 The Power of Love reconeguda com la primera pel·lícula estereoscòpica projectada per a un públic que paga.

## Repartiment

* Robert Stack: Bob Hayward
* Barbara Britton: Alice Hayward
* Nigel Bruce: Dr. Angus McLean
* Ramsay Hill: Major Parkhurst

## Referències

* ↑ Variety film review; December 3, 1952, page 6.
* ↑ Harrison's Reports film review; December 6, 1952, page 195.
* ↑ «Bwana Devil». The New York Times.
# Byambasuren Davaa

    En aquest nom mongol, el nom és «Davaa» i «Byambasuren» és un patronímic, no pas un cognom.
Byambasuren Davaa (mongol: Даваагийн Бямбасүрэн) (Ulaanbaatar, 1971), realment Davaagiin Byambasüren, és una cineasta mongola que resideix actualment a Alemanya.
Entre 1995 i 1998 va estudiar a l'Acadèmia de Cinema a Ulan Bator. El 1998 va començar a treballar com a moderadora i ajudant de direcció a la Televisió Nacional de Mongòlia. El 2000 es va traslladar a Múnic (Alemanya), per estudiar cinema documental i ciències de la comunicació a la Universitat de Televisió i Cinema de Múnic.
Les seves pel·lícules fins al 2006 expliquen històries integrades en la vida tradicional dels nòmades a Mongòlia. Els personatges de les seves pel·lícules són interpretats per actors aficionats, que interpreten sobretot a ells mateixos, cosa que situa el seu treball entre el documental i la ficció. La seva última pel·lícula Els dos cavalls de Genghis Khan, amb la recerca de la cantant Urna per trobar els orígens d'una cançó, es va estrenar a Alemanya el 2010.
Va ser nominada a l'Oscar de 2005 per la seva pel·lícula La història del camell que plora.

## Filmografia

* 1999: El cavall taronja (video)
* 2003: La història del camell que plora.
* 2005: La cova del gos groc.
* 2009: Els dos cavalls de Genghis Khan.

## Premis

* 2003: Bayerischer Filmpreis (Premis de cinema bavarès) al millor documental per La història del camell que plora.
* 2005: Förderpreis Deutscher Film (Premi promocional al cinema alemany) per La cova del gos groc.
* 2006: Deutscher Filmpreis (Premis del cinema alemany) a la millor pel·lícula infantil per La cova del gos groc.

## Referències

* ↑ Yeung, Peter «Palm Dog: the Cannes prize for cinema's Nouvelle Wag» (en anglès). Daily Telegraph, 27-02-2015.
* ↑ «Bayerischer Filmpreis - "Pierrot"» ( PDF) (en alemany), 19-08-2008. Arxivat de l'original el 2008-08-19. [Consulta: 3 octubre 2020].
# Rosa Romà i Monfà

Rosa Romà i Monfà (Mollerussa, 20 de març de 1980) és una publicitària especialitzada en la direcció estratègica, la transformació digital, el màrqueting i la creativitat. El 15 de març del 2022 va prendre possessió del càrrec de directora del Consell de Govern de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (CCMA). Anteriorment era Directora de l’àrea de Ciutadania, Innovació i Usuari del Servei Català de la Salut des d’on va formar part de l'equip que va organitzar la resposta operativa a la pandèmia a Catalunya. Sota les seves àrees es van potenciar eines digitals com La Meva Salut, GestioEmocional.cat, les webs de cita prèvia per a vacunació i el disseny dels punts de vacunació massiva. Des del 2016 és degana del Col·legi del Màrqueting i la Comunicació de Catalunya.

## Trajectòria

Llicenciada en Publicitat i Relacions Públiques per la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB). Màster en Planificació Estratègica per la Universitat Ramon Llull (URL) i Executive MBA (EMBA) a ESADE. Durant el mandat de Xavier Trias al capdavant de l'Ajuntament de Barcelona (2011-2015), Rosa Romà va ser la directora del Pla de Comunicació Global del departament de comunicació del consistori, focalitzada en les campanyes i en la gestió de la marca Barcelona. Finalitzat el mandat de govern, Rosa Romà va ser nomenada Directora de comunicació a l'Hospital i Campus Universitari de la Vall d'Hebron. Anteriorment havia treballat a agències de publicitat multinacionals com Ogilvy o Tandem DDB, gestionant campanyes de clients com Telefonica, Nestlé o Cruzcampo. El desembre de 2018 es va fer públic que Rosa Romà entraria a formar part com a vocal de l'equip de direcció de la CCMA.Finalment, el 23 de desembre de 2021 es va fer públic un acord entre els grups parlamentaris del PSC, ERC i JxCat perquè fos escollida presidenta de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals a proposta d'ERC.

## Referències

* ↑ «¿Qui són les set persones que governaran a la CCMA?». Diari de Girona, 15-03-2022 [Consulta: 17 març 2022].
* ↑ «Organigrama de l'Hospital General Vall d'Hebron». Arxivat de l'original el 2018-12-09. [Consulta: 7 desembre 2018].
* ↑ «Junta de Govern del Col·legi de Publicitaris i Relacions Públiques de Catalunya».
* ↑ «El Ayuntamiento de Barcelona reestructura su equipo de comunicación». IPMARK. [Consulta: 24 abril 2012].
* ↑ «Entrevista a Rosa Romà». Comunicació 21. [Consulta: 26 juliol 2016].
* ↑ «Qui seran els pròxims consellers de la CCMA?». El Temps. [Consulta: 05 jdesembre 2018].
* ↑ «Saül Gordillo presidirà la CCMA amb una majoria de consellers independentistes». Nació Digital. [Consulta: 5 desembre 2018].
* ↑ «Rosa Romà presidirà la CCMA». El Periódico de Catalunya. [Consulta: 4 febrer 2023].
# Chaz Bono

Chaz Salvatore Bono, nascut com a Chastity Sun Bono (4 de març de 1970), és conegut per ser el fill transsexual de Sonny Bono (1935-1998) i Cher (1946) (Sonny & Cher), i pel seu activisme en la defensa dels drets LGBT.
Des de molt jove va haver de suportar el pes de la fama, apareixent al programa televisiu dels seus pares The Sonny & Cher Comedy Hour. Maldament ha intentat tenir èxit a la música, finalment va adquirir rellevància amb el reconeixement de la seva homosexualitat el 1995 a la revista The Advocate i el seu activisme en defensa d'aquest col·lectiu; cosa que l'ha duit a escriure Family Outting. una obra dirigida a l'ajuda d'aquelles famílies que tenen un membre en disposició de sortir de l'armari.
Bono es va convertir en portaveu de la Human Rights Campaign, promocionant el Coming Out Day (Dia internacional per a prendre consciència sobre la importància de sortir de l'armari) als Estats Units.
El 2009, amb 39 anys, sent un complet activista pels drets dels homosexuals i transsexuals, va decidir procedir al canvi de sexe. El maig de 2010 un jutge va decidir aprovar el seu canvi de sexe, pel qual ara Chaz Bono és legalment home.
El 2011, la revista argentina Paparazzi va publicar imatges sobre el seu nou aspecte.

## Referències

* ↑ «Cher's son now officially a man» (en anglès). BBC News, 07-05-2010 [Consulta: 14 novembre 2011].
* ↑ «Chastity Bono Undergoing Gender Change» (en anglès). TV Guide, 11-06-2009.
* ↑ «Chastity Bono is Chaz Bono» (en anglès). Right Celebrity, 11-06-2009 [Consulta: 11 juny 2009]. Arxivat 15 de juny 2009 a Wayback Machine.
* ↑ Imatges del nou aspecte de Chaz Bono (castellà)

## Enllaços externs

* Chaz Bono - Lloc web oficial
# Smoke on the Water

"Smoke on the Water" és una cançó del grup de rock anglès Deep Purple. La cançó es llançà el 1972 en el seu àlbum Machine Head. El 2004, la cançó es va considerar la 434a millor cançó de tots els temps segons la revista Rolling Stone, la quarta cançó amb el millor riff de guitarra segons Total Guitar, i el març de 2005, la revista Q la va posicionar en el número 12 dins de la seva llista de millors pistes de guitarra.
La cançó és coneguda pel seu riff, creat pel guitarrista de Deep Purple Ritchie Blackmore. La cançó explica una història verídica: el 4 de desembre de 1971, Deep Purple es trobava a Montreux (Suïssa) on havien de gravar un nou àlbum. Mentre eren en un complex d'entreteniment que formava part del Casino de Montreux, algú del públic va disparar una pistola de bengales cap a la canya del sostre, provocant un incendi (a la cançó, But some stupid with a flare gun, burned the place to the ground). El títol de la cançó ve del fum de l'incendi escampant-se pel llac Léman.

## Referències

* ↑ Andrew Winistorfer. «VH1's 100 Greatest Hard Rock Songs list only slightly less annoying than their hip-hop list». Prefix. Arxivat de l'original el 21 de gener 2009. [Consulta: 1r juliol 2013]. 11 Deep Purple - "Smoke On The Water"
* ↑ Gary Graff. Visible Ink Press. MusicHound rock: the essential album guide, 1996. ISBN 978-0787610371. "Purple's heyday came during the early 70s- when "Smoke on the Water" entered the pantheon of hard rock classics"
* ↑ Christe (2003), pg. 13, " Though Deep Purple's "Smoke on the Water" was a bona fide metal anthem and the first basic riff of a longhairded guitarist's repertoire, the band did not consider itself heavy metal."
* ↑ 500 Greatest Songs of All Time: Deep Purple, 'Smoke on the Water' Rolling Stone. Retrieved 18 December 2011
* ↑ «Guns N' Roses top rock riff poll», 02-05-2004. [Consulta: 4 gener 2010].
* ↑ Tracks 100 Greatest Guitar Tracks Ever! Q Magazine. Retrieved 18 December 2011
* ↑ The Real Frank Zappa Book by Frank Zappa with Peter Occhiogrosso, pg. 112, ISBN 0-671-63870-X
* ↑ Bang Your Head by David Konow, page 26, ISBN 0-609-80732-3