OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Frare blau

El frare blau, caparrot, margalida borda o pa de llop (Orobanche ramosa) és una planta amb flor de la família Orobanchaceae.

## Descripció

És una planta paràsita que en alguns casos pot perjudicar els conreus. Les seves arrels es fixen, entre d'altres, a les plantes següents:
* Calabruix (Aetheorhiza bulbosa)
* Mamelletes de monja (Hedypnois rhagadioloides)
* Tabaquera (Nicotiana tabacum)
* Lletsó d'hort (Sonchus oleraceus)
* Trèvol groc (Trifolium campestre)

## Vegeu també

* Magraneta borda.

## Referències

* ↑ «Caparrot». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.
* 1 2 Castroviejo, Santiago. Myoporaceae-Campanulaceae (en castellà). CSIC, 2001, p.37 (Flora Ibérica). ISBN 8400079531.
* ↑ Karkanis, A., et al. (2007). Tobacco (Nicotiana tabaccum) infection by branched broomrape (Orobanche ramosa) as influenced by irrigation system and fertilization, under East Mediterranean conditions. Journal of Agronomy 6:3 397-402.

## Enllaços externs

* UIB - Herbari virtual(anglès).
* Orobanche ramosa, Photo gallery.
# George Kingsley Zipf

George Kingsley Zipf (1902 - 1950) va ser un lingüista i filòleg estatunidenc que va aplicar l'anàlisi estadística a l'estudi de diferents llengües. A ell es deu l'anomenada llei de Zipf, que afirma que un petit nombre de paraules són utilitzades molt sovint, mentre que sovint passa que un gran nombre de paraules són poc emprades. Aquesta afirmació, expressada matemàticament quedaria de la següent manera:
    $P_{n}\sim 1/n^{a}$
on P$_n$ representa la freqüència d'una paraula en la posició n-èsima (quan les paraules s'ordenen de major a menor freqüència) i a és gairebé 1. Això significa que el segon element es repetirà aproximadament amb una freqüència de la meitat de la del primer, i el tercer element amb una freqüència d'1/3, i així successivament. Una llei no empírica, però més precisa, derivada dels treballs de Claude Shannon, va ser descoberta per Benoît Mandelbrot.
Zipf va treballar a la Universitat Harvard. Va estudiar l'idioma xinès i els seus treballs poden ser utilitzats per estudiar les propietats estadístiques de grans conjunts de dades, com Internet.
Els seus descobriments sobre el llenguatge l'han portat també a ser un dels autors més citats que s'han importat a l'àrea de la informació i documentació científica, especialment en l'àrea de recuperació d'informació i la indexació automàtica.

## Bibliografia

* Select Studies of the Principle of Relative Frequency in Language. Cambridge (Mass).1932: (en anglès)
* The Psycho-Biology of Language. Cambridge (Mass).1935: (en anglès)
* National unity and disunity 1941: (en anglès)
* Human Behaviour and the Principle of Least-Effort, Addison-Wesley, Cambridge, États-Unis.1949: (en anglès)

## Vegeu també

* Distribució de Pareto

## Enllaços externs

* Apunts sobre G. K. Zipf
# Front Negre

El Front Negre, en alemany Schwarze Front va ser un moviment liderat per Otto Strasser (1897-1974) després de la seva expulsió del Partit Nazi el 1930. El seu nom oficial era Kampfgemeinschaft Revolutionärer Nationalsozialisten (Comunitat de lluita de nacionalsocialistes revolucionàris). Strasser creia en una forma de nacionalsocialisme més propera al marxisme que Hitler, que considerava un traïdor a la causa.
El Front Negre es componia d'antics membres de l'NSDAP que intentaven crear una divisió a l'interior del partit. Comptava amb una revista bimensual anomenada Die deutsche Revolution (La revolució alemanya) i van adoptar com a símbol un martell creuat amb una espasa, els que segueixen sent usats avui en dia pels grups strasseristes. Aquest moviment va ser incapaç d'oposar-se de manera eficaç a l'NSDAP, i l'ascens al poder de Hitler seria el cop final. Otto Strasser passaria la dècada dels anys trenta exiliat, primer a Txecoslovàquia i després al Canadà. L'ala esquerra de l'NSDAP va ser erradicada el 1934 durant la nit dels ganivets llargs, on Gregor Strasser va ser assassinat.

## Referències

* ↑ «Strasser, Otto»,Biografien, Berlín, Deutsche Historische Museum, [consulta el 21 d'octubre de 2010]
* ↑ Detlef Belau, «Die Schwarze Front (SF) und die Brüder Strasser» Arxivat 2013-10-21 a Wayback Machine., Naumburg an der Saale 1918 bis 1945 Notizen zur Stadtgeschichte, abril 2005, actualització juliol 2009
* ↑ Hermann Weiß, «Schwarze Front» Lexikon des deutschen Widerstandes, Frankfurt del Main, Editorial S. Fischer, 2004, pàgines 294 ss.
# Francisco Javier Sanz Fernández

Francisco Javier Sanz Fernández (València, 13 de gener de 1949) és un polític i professor valencià.

## Biografia

Estudià enginyeria agrònoma a la Universitat Politècnica de València i fou professor adjunt interí (1972) i professor adjunt numerari (1978) en la Càtedra d'Operacions Bàsiques d'Indústries Agrícoles de l'ETSIA de la Universitat Politècnica de València. De 1971 a 1974 ha estat Professor de Biologia a batxillerat i de primer curs de Farmàcia al CEU Sant Pau de València. El 1974-1975 també treballà a l'Institut d'Agroquímica i Tecnologia d'Aliments del Consell Superior d'Investigacions Científiques.
El 1976 es va afiliar al PSOE i a la FETE-UGT i ha estat Secretari de Relacions Polítiques de la Comissió Executiva Provincial de València del PSPV-PSOE, així com Secretari de Premsa de la Comissió Executiva Nacional del País Valencià del PSPV-PSOE.
Fou candidat per la província de València a les eleccions generals espanyoles de 1977, però no fou escollit. Sí que fou escollit, però, a les de 1979, 1982, 1982 i 1986. En el Congrés dels Diputats fou vocal de la Comissió de Pressupostos (1982-1986). Alhora, fou director general de política interior del Consell del País Valencià (1978-1979)
Posteriorment fou elegit diputat a les eleccions al Parlament Europeu de 1987, 1989 i 1994. Posteriorment ha estat membre del Consell Social Valencià i el 2004-2005 fou rector en funcions de la Universitat Politècnica de València.

## Referències

* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* Fitxa del Parlament Europeu
* Biografies de polítics valencians Arxivat 2011-07-07 a Wayback Machine.
* Notícia del nomenament de rector
# George Sorocold

George Sorocold (Derby, c. 1668 - c. 1738) va ser un enginyer anglès.

## Biografia

Va néixer a Derby aproximadament el 1668, fill de James Sorocold, que s'havia traslladat a la ciutat des de Lancashire. Es va casar amb Maria, la filla de Henry Franceys, el 7 desembre de 1684. Van tenir tretze fills, dels quals vuit van sobreviure.
En algun moment entre 1685 i 1687 Sorocold va estar involucrat en el subministrament d'aigua a Macclesfield i, el 1687, va assumir la tasca de refogament de les campanes de l'Església de Tots Sants, avui Catedral de Derby.
El 1692, va construir les primeres obres hidràuliques a la ciutat, amb una roda hidràulica per bombar a través d'uns quatre quilòmetres de canonades fetes de troncs d'om. Va desenvolupar una màquina perforadora, que més tard patentaria. Aquest aqüeducte va durar gairebé cent anys, i en va construir altres de similars per tot el país, a Bridgnorth, Bristol, Deal, King's Lynn, Leeds, Newcastle, Norwich, Portsmouth, Sheffield i Great Yarmouth. A Londres va construir Marchants Water Works, reconstruí els treballs hidràulics del Pont de Londres i feu millores al New River.
Entre 1695 i 1699, va produir els plans per millorar la navegació del riu Derwent, tot i que no es van posar en pràctica. També va estar implicat en la millora dels rius Lea, Aire i Cam.
Va construir la primera fàbrica de seda a Derby, a les ordres de Thomas Cotchett, el qual havia treballat amb els teixidors de seda de Spitalfields. El projecte va fracassar.
La idea va ser represa per John Lomba que, amb el seu germà Thomas, va aconseguir que Sorocold fes una nova fàbrica (la Lombe's Mill), més gran, basada en el model italià, en el lloc de l'antiga, acabada en 1722. Un dia, mentre escortava un grup de visitants per la fàbrica, Sorocold va relliscar en una passarel·la i va caure a la séquia. La força de l'aigua el va portar a la roda entre dues de les pales, una de les quals, afortunadament, el deixà passar i l'expulsà al canal d'evacuació. L'edifici, en l'actualitat, acull el Museu Industrial de Derby.
La seva data de mort és incerta, però es creu que va ser en algun moment després de 1738.

## Referències

* ↑ K. R. Fairclough, 'Sorocold, George (c. 1668–1738?)’, Oxford Dictionary of National Biography, Oxford University Press, 2004 http://www.oxforddnb.com/view/article/47971 Consulta 6 Jan 2008
* ↑ Cooper, B., (1983) Transformation of a Valley: The Derbyshire Derwent Heinemann, republished 1991 Cromford: Scarthin Books

## Enllaços externs

* Web oficial del museu de Derby (anglès)
# Metameria (química)

* Pentan-2-ona.
* Pentan-3-ona.
* N-metilpropanamina.
* N-etiletanamina.
La metameria és un tipus d'isomeria de posició que presenten certs composts, anomenats metàmers, i que consisteix en la unió de radicals diferents en un mateix àtom o grup radical.
El mot «metameria» significa qualitat de metàmer, essent aquest un mot compost del prefix «meta–», que prové del grec μετα– meta–, que indica «canvi de lloc»; i de «–mer», forma sufixada del mot grec μέρος, méros, que significa «part».
Els metàmers sempre pertanyen a la mateixa sèrie homòloga. Els compostos, com els èters (per exemple metoxipropà i etoxietà, ambdós amb fórmula molecular ${\ce {C4H10O}}$), les cetones (com la pentan-2-ona i la pentan-3-ona que tenen la mateixa fórmula ${\ce {C5H10O}}$), les amines secundàries (per exemple l'N-metilpropanamina i l'N-etiletanamina de fórmula ${\ce {C4H11N}}$), etc. mostren metameria.

## Referències

* ↑ «metameria». Gran Diccionari de la Llengua Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 7 desembre 2022].
* ↑ «meta—». Gran Diccionari de la Llengua Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 7 desembre 2022].
* ↑ «—mer». Gran Diccionari de la Llengua Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 7 desembre 2022].
* ↑ Andrushko, Vasyl; Andrushko, Natalia. Principles, Concepts and Strategies of Stereoselective Synthesis (en anglès). Hoboken, NJ, USA: John Wiley & Sons, Inc., 2013-09-24, p. 1–42. DOI 10.1002/9781118596784.ssd001. ISBN 978-1-118-59678-4.
# Creu de terme (l'Estany)

La creu de pedra de l'Estany protegida com a bé cultural d'interès local, es troba a ran de la carretera que va de Moià a l'Estany en el que avui hi ha el Raval del Prat. És al costat d'una antiga ruta de transhumància, en una plataforma elevada respecte del nivell de la carretera. Consta d'un basament esglaonat de planta circular, amb quatre nivells decreixents en alçada. Damunt d'aquest s'assenta el pilar monolític de planta octogonal, d'uns 2,5 m d'alçada, que sosté el capitell i la creu. El capitell és un cub amb rostres representats als quatre angles inferiors. Les seves cares nord i sud semblen llises, mentre que a els cares est i oest s'hi intueixen una mena d'ones d'aigua que podrien correspondre a l'escut de l'Estany. Damunt seu hi ha la creu amb representacions esculpides de Crist crucificat i de la Mare de Déu en cares oposades.

## Història

La creu de pedra es pot datar cap al segle xiv. Possiblement s'enlairà per iniciativa de l'abadia de Santa Maria de l'Estany.
Aparentment marcava el límit de terme en el camí de transhumància que comunicava el Pirineu amb el Vallès, a través del Lluçanès i de Moià i que vorejava el prat de l'antic estany pel vessant est de la conca d'aportació.
La seva disposició es devia veure afectada per les obres de construcció de la carretera adjacent, que es van dur a terme entre 1882 i 1904.
L'any 1954 fou restaurada pel doctor Josep Maria Vilardell, segons testimonia una placa de pedra col·locada damunt la plataforma, al costat oest, a la vora de la carretera. El poeta de l'Estany Felip Graugés li dedicà un poema:
| « | T'alces, oh Creu, divina i amorosa, en el dintell obert al nostre prat; si els segles l'hi deixaren gloriosa, la nostra fe t'hi ha perpetuat. [...] | » |
| — Felip Graugés i Camprodon, Obra poètica completa [Felip Graugés] |||
Una tradició ens explica que aquesta creu assenyala el lloc on la imatge de la Mare de Déu de l'Estany es feu tan feixuga que va ser impossible d'avançar més endavant quan s'intentava de traslladar-la perquè no quedés abandonada amb motiu del saqueig públic del qual va ser objecte el monestir . davant el miracle, la imatge de la Verge fou retornada al seu lloc original.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Creu de terme». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 març 2017].
* ↑ «La creu de pedra». Endrets. Arxivat de l'original el 2023-06-26. [Consulta: 26 juny 2023].
# Pacte de Ceret

El Pacte de Ceret fou un tractat entre el Principat de Catalunya i el Regne de França.
El 7 de setembre del 1640, els representants de la Generalitat de Catalunya, Ramon de Guimerà i Francesc de Vilaplana, nebot de Pau Claris, van signar un pacte al convent dels caputxins de Ceret amb Bernard Du Plessis-Besançon, delegat (i nebot) per Armand Jean Du Plessis de Richelieu (el Cardenal Richelieu), en representació de Lluís XIII de França, pel qual Catalunya havia de rebre suport militar francès i se separaria de la Monarquia Hispànica, quedant així constituïda com a república lliure sota la protecció del rei francès.
Aquell tractat va ser anomenat també “dels nebots” perquè el representant català Vilaplana era nebot de Pau Claris i el representant francès Du Plessis-Besançon era nebot del Cardenal Richelieu.
Pau Claris havia convocat els Braços Generals el 10 de setembre del 1640, però paral·lelament, i sense consultar les ciutats, havia encetat els contactes amb els francesos.
Pau Claris convocà la Junta General de Braços, que s'erigí en la institució rectora de la nova situació, va fer oficials els compromisos amb França i la secessió i va emetre deute públic per finançar les despeses militars. L'esclat definitiu de la Guerra dels Segadors i l'avanç victoriós de les tropes castellanes per Cambrils, Tarragona i Martorell entre d'altres, feu que la Junta cedís a les pressions franceses i proclamés Lluís XIII comte de Barcelona el 23 de gener del 1641, tres dies abans de la batalla de Montjuïc, que deturà l'atac a Barcelona.

## Referències

* 1 2 «Pacte de Ceret». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Catalunya i França signen el Tractat Internacional de Ceret». El Nacional.Cat, 07-09-2020. [Consulta: 8 setembre 2020].
# Misericordia Arnavat Musté

Maria Misericòrdia Arnavat Musté (Reus, 23 de maig de 1940 - 1993) va ser catedràtica de dibuix i pintura, graduada social i poetessa reusenca.
Va estudiar a Reus, a l'Institut Gaudi, i a l'Escola del Treball, on va fer un curs 1957/58 de, Ceràmica, modelatge i dibuix, i després a l'Escola de Belles Arts de Sant Jordi, on obtingué la llicenciatura i el doctorat en Belles Arts. El 1962 va ingressar com a professora de dibuix a l'Institut Gaudí de Reus i el 1979 era catedràtica al mateix institut ja anomenat Salvador Vilaseca.
A més de professora investigava noves vies d'ensenyament del dibuix i de la plàstica i va publicar diversos treballs especialitzats. En el camp de la literatura i la poesia va publicar algunes obres com Oneig, Diàlegs per a una sola veu o Herba maia', que mostren un gust per l'experimentació i el joc de paraules, i que s'acosten a les combinacions del futurisme i del cubisme, amb tipografies diverses, barreja d'imatges amb text, distintes direccions dels versos, paraules lliures. Fou coordinadora del batxillerat d'Arts Plàstiques. Va participar en congressos, taules rodones i conferències i publicà un ampli estudi sobre l'aquarel·lista reusenc Ceferí Olivé. Membre de l'Associació Internacional d'Educadors per mitjà de l'Art, formà part de la Societat Catalana de Pedagogia, filial de l'Institut d'Estudis Catalans i col·laboradora de l'ICE de la Universitat de Barcelona. Fou també membre del patronat del Museu Comarcal i Arqueològic de Reus.

## Referències

* 1 2 Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 61-62.
* ↑ Sunyer, Magí. "La literatura". A: Història general de Reus, vol. V. Reus: l'Ajuntament, 2003, p. 184. ISBN 8489688222
* ↑ Puyol, Carme. Miralls de lluna: dones als espais urbans de Reus. Reus: l'Ajuntament, 2008, p. 31-32. ISBN 9788489688421.

## Bibliografia complementària

* Homes i dones pels carrers de Reus, Enric Tricaz, Valls: Cossetània, 2010.

## Enllaços externs

* Misericòrdia Arnavat a la Institució de les Lletres Catalanes
# Joseph Weber

Joseph Weber (27 maig 1919, Paterson, Nova Jersey, EUA - 30 setembre 2000, Pittsburgh, Pennsilvània, EUA) fou un destacat físic estatunidenc que treballà en el camp dels raigs làser i dissenyà el primer detector d'ones gravitacionals.
Fill d'una família d'immigrant de l'est d'Europa el 1940 es graduà a l'Acadèmia Naval dels Estats Units i fou assignat al portaavions USS Lexington (CV-2). Sobrevisqué a l'atac d'avions japonesos que l'enfonsaren el 8 de maig de 1942, en la batalla del Mar del Corall. Després comandà un submarí caçador i desembarcà a Sicília en la invasió d'Itàlia el 1943. S'encarregà del programa de l'Armada en contramesures electròniques i adquirí una gran experiència en comunicacions per ràdio i amb l'ús del radar. Acabada la guerra acceptà un lloc de professor a la Universitat de Maryland el 1948 i, mentre ensenyava allà, obtingué el doctorat en física a la Universitat Catòlica d'Amèrica el 1951. Gairebé al mateix temps, s'adonà que les molècules en un estat energètic excitat podrien amplificar la llum coherent, que és l'element crucial d'un làser. El 1972 es casà amb Virginia Trimble, astrònoma de la Universitat de Califòrnia a Irvine, i escriptora.
Weber s'interessà per les ones gravitacionals predites per Albert Einstein el 1916 a partir del desenvolupament de la seva teoria de la relativitat. Els cataclismes còsmics, com ara el col·lapse d'una estrella o el xoc de dues estrelles, haurien d'emetre ones gravitacionals, que farien estirar i encongir l'espai, i tota la matèria, per allà on passessin. Per detectar-les dissenyà un experiment amb una barra d'alumini de més d'una tona. La barra fou suspesa per cables i aïllada de les vibracions. Els sensors a la barra detectarien una mena de ping induït per les ones gravitacionals a mesura que passassin. Tanmateix el seu detector no aconseguí detectar cap ona gravitacional.

## Referències

* 1 2 Glanz, J «Joseph Weber Dies at 81; A Pioneer in Laser Theory». The New York Times, 09-10-2000.
# Blegny

Blegny en való Blegneye és un municipi belga de la província de Lieja a la regió valona. El 2007 tenia uns 12.800 habitants. Es troba a l'altiplà de Herve i és regat pel Bolland i el Julienne.

## Història

La major part del poble fusionat feia part de la part francòfona del País de Dalhem, uns dels tres Països enllà del Mosa del ducat de Brabant. El nom esmentat le primera vegada el 966, és d'origen gal·loromà, Blaniacum, el que pertany a Blanius.
Des del 1550, els monjos de l'abadia de Val-Dieu van començar a explotar el carbó prop de Trembleur.
Al segle xvii, durant l'ocupació de les tropes de la república de les Set Províncies Unides, els protestants van aplicar el simultaneum a l'església de Sainte-Gertrude, en autoritzar que els protestants i els catòlics organitzen els seus rituals a la mateixa església.
El 1661, després del Tractat de partició el seu territori serà incorporat als Països Baixos espanyols ocupats per a Castella.
Al 6 d'agost de 1914, el poble va sofrir molt de les atrocitats de l'Exèrcit Alemany que va occir 19 civils i destruir 40 cases a l'inici de la invasió de Bèlgica. Blegny es va crear l'1 de gener de 1977, originalment, Blegny era un nucli de Trembleur, que era més important per a la presència d'una mina de carbó, que va esdevenir l'última mina de Valònia en tancar-se el 1980. Avui, s'ha transformat en museu, la principal atracció turística del poble.
El 10 de maig de 1940, les tropes belgues van dinamitar la torre d'aeració de la mina i l'església de Blegny, en témer que servissin com punt d'observació als invasors alemanys. Després de la reconstrucció de la torre d'aeració el 1943, l'activitat va tornar a poc a poc a la mina. Des del 1958, es va començar a parlar de la crisi del carbó, que sofreix de la concurrència del petroli. Gràcies a les subvencions estatals, la mina va sobreviure fins als 1980.

## Economia

Després de tancar la mina de carbó, els pobles de l'entitat de Blegny van transformar-se a poc a poc en dormitoris verds per als habitants de Lieja. Roman una activitat agroalimentària d'especialitats del país de Herve: xarops de pomes i de peres (Lambert) i formatges (Camal). Un polígon industrial s'ha creat al nucli de Barchon, a la sortida de l'autopista E40. Hom i troba indústries diverses: mecànica de precisió, reciclatge de metalls, formació tècnica per a empreses, distribució d'articles de netejar, fàbrica de contenidors metàl·lics, distribució de patates, fusteria (fusta i PVC) ...

## Referències

* ↑ Maurits Gysseling, «Blegny», Toponymisch Woordenboek van België, Nederland, Luxemburg, Noord-Frankrijk en West-Duitsland (vóór 1226), Brussel, Belgisch interuniversitair centrum voor neerlandistiek, 1960 (edició digital per Tom De Herdt, Jenne De Wolf, Hugo Pauwels, Annelies Wouters i Jozef Van Loon de la Universitat d'Anvers, 2005-2008), pàgina 151

## Enllaços externs

* Web del municipi de Blegny (francès)
* Web del museu de la mina (francès)
# Ludovico Balbi

Ludovico Balbi (Venècia, ~1545-1604) fou un compositor i religiós venecià de finals del Renaixement italià. Nascut al voltant de 1545, el nom de Balbi apareix per primera vegada en els registres del monestir de Santa Maria Gloriosa dei Frari a Venècia; l'any 1565-67 apareix a Pàdua com a estudiant de Costanzo Porta, que pertanyia al mateix orde religiós.
Del 1570 al 1578 fou a cantant a la Basílica de Sant Marc a Venècia i a la catedral de Verona. EL 1578 fou nomenat mestre de capella a Santa Maria Gloriosa dei Frari, un nomenament que probablement va mantenir durant quatre o cinc anys. Un document mostra que el 1579 a través de 1582, Porta va fer grans esforços per convèncer el cardenal Carlo Borromeo, Arquebisbe de Milà, per acceptar a Balbi com a mestre de la catedral de Milà. Finalment el 1582 els oficials de la catedral van cridar a Balvi, el qual rebutjà l'oferta. El 7 de novembre de 1580, va participar sense èxit sense èxit a una competició per ser el mestre de capella de la catedral de Pàdua. El 18 de maig de 1585, va assumir el càrrec de mestre de la Capella Antoniana de Pàdua, que va mantenir uns sis anys i en la que sembla que hi va tenir com a deixeble el seu nebot Luigi di Balbi. El 28 de novembre de 1891 va obtenir l'excepció dels seus deures. El 13 de juliol de 1593, es va traslladar a la catedral de Feltre, i més tard a la catedral de Treviso. En 1598, deixà Treviso i es traslladà per última vegada a Santa Maria Gloriosa dei Frari fins que va morir el 1604.

## Obres

La producció de Ludovico Balbi és considerable, no obstant això, ha estat poc investigada.
* Ecclesiasticarum canttionum
* 4 misses: "Ecce mitto angelum meum", "Fuggite il sonno", Missa duodecim toni, Missa alternatim canenda
* Ecclesiasticarum canttionum in sacris totius anni sanctorum sollemnitatibus
* Graduale et antiphonarium juxta ritum missalis et breviarii novi
* Missa defunctorum
* Messe et motetti con il Te Deum laudamus
* 4 concerti ecclesiastici

## Bibliografia

* The New Grove Dictionary of Music and Musicians, Macmillan Publishers Limited, London, 1980, Reimpressió de 1989