OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cassiana de Constantinoble

Cassiana de Constantinoble (Istanbul, c. 810 - Istanbul, c. 865) en grec antic: Kασσιανή / Kassiani, Kassiane), en rus Кассия (Kassia, Càssia o Càsia), en llatí Cassiana (Kassiana), en altres llengües Ikasia o Eikasia. Hegúmena (abadessa), poeta, música, himnògrafa de l'Imperi Romà d'Orient i santa, fou una de les primeres compositores amb obra conservada.

## Biografia

Cassiana va nàixer entre el 805 i el 810 a Constantinoble, en el si d'una família adinerada i es diu que era excepcionalment bella i intel·ligent. Va ser educada a la cort i diversos cronistes romans d'Orient, entre d'altres Simeó Metafrastes, conten que va participar en un concurs de bellesa organitzat per al jove emperador Teòfil per la seua madrastra, l'emperadriu Eufrosina. Diuen que, impressionat per la bellesa de Cassiana, Teòfil li va dir, referint-se al pecat original i a Eva :
| « | Ἐκ γυναικὸς τὰ χείρω. (De la dona, el pitjor) | » |
A la qual cosa Cassiana va respondre referint-se a la Mare de Déu:
| « | Kαὶ ἐκ γυναικὸς τὰ κρείττω. (I de la dona, el millor) | » |
Ferit en l'orgull, l'emperador es va estimar més triar Teodora com a esposa, una elecció que va satisfer molt Cassiana, que no volia casar-se, sinó ser monja.
Trobem de nou Cassiana l'any 843, quan funda un monestir a l'oest de Constantinoble, del qual fou la primera hegúmena.

## La seua obra himnogràfica

Cassiana va escriure uns cinquanta himnes, 47 dels quals són troparis (texts poètics per a ser cantats en la litúrgia) i 2 són cànons. El més famós és l'anomenat tropari o himne cassià, inspirat en un passatge de l'Evangeli segons Lluc; aquest himne es canta a les esglésies de ritu bizantí els matins del dimecres Sant.
Es conserven diverses melodies dels himnes, tot i que poden haver patit modificacions arran de les còpies manuals que se n'han fet al llarg dels segles. Una trentena d'aquests himnes s'utilitzen actualment en la litúrgia de l'església ortodoxa oriental. El nombre exacte és difícil de determinar, perquè molts himnes que podrien ser seus s'atribueixen a altres autors o són anònims.
També va escriure 261 epigrames i versos gnòmics.
Cassiana és l'única dona esmentada en el catàleg d'himnaris compilat per N. Kallistos en el segle XIV.

## Referències

* ↑ «L'histoire des compositrices à travers des siècles : de l'Antiquité à la Renaissance» (en francès). France Musique, 01-10-2015 [Consulta: 16 setembre 2017].

## Bibliografia

* G. Lambakis. Ἡ μοναχὴ Κασσιανὴ ἡ ὡραία, εὐσεβεστάτη καὶ σοφοτάτη ὑμνολόγος τῆς Ἐκκλησίας (en grec). Kollaros, 1912.
* Casia de Constantinopla, Poesía, Madrid, Ediciones Cátedra, 2019. ISBN 9788437639482
* Diane Touliatos. "Kassia", Grove Dictionary of Music and Musicians, ed. L. Macy , grovemusic.com
* VocaMe. Kassia. Alemania: Christophorus, 2009
* English Chamber Choir, Cappella Romana, Protheroe. Choral Settings of Kassiani. 2011
# Geospiza

Geospiza és un gènere d'ocells de la família dels tràupids (Thraupidae).

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per 9 espècies:
* Pinsà de Darwin fuliginós - (Geospiza fuliginosa Gould, 1837)
* Pinsà de Darwin becfí - (Geospiza difficilis Sharpe, 1888)
* Pinsà de Darwin de Genovesa becfí - (Geospiza acutirostris Ridgway, 1894)
* Pinsà de Darwin vampir - (Geospiza septentrionalis Rothschild & Hartert, EJO, 1899)
* Pinsà de Darwin beccònic - (Geospiza conirostris Ridgway, 1890)
* Pinsà de Darwin de Genovesa becgròs - (Geospiza propinqua Ridgway, 1894)
* Pinsà de Darwin becgròs - (Geospiza magnirostris Gould, 1837)
* Pinsà de Darwin dels cactus - (Geospiza scandens Gould, 1837)
* Pinsà de Darwin mitjà - (Geospiza fortis Gould, 1837)

## Referències

* ↑ «Geospiza (Geospiza sp.) - Avibase». [Consulta: 5 febrer 2025].
* ↑ «Geospiza Gould, 1837» (en castellà). GBIF | Global Biodiversity Information Facility. [Consulta: 5 febrer 2025].
* ↑ «Tanagers and allies – IOC World Bird List». [Consulta: 5 febrer 2025].
# La Lira d'Almenar

La Lira d'Almenar és una coral d'Almenar.

## Fundació

Es desconeix l'any exacte en què es va crear la coral i qui li va posar el nom. La Pasqua de 1900 era director del cor de caramelles d'Almenar Antoni Serrate, secretari de l'ajuntament i poeta, probablement, ell dona el nom a la Coral. Però el testimoni d'altres persones, com Josep Casiñé fan remuntar l'origen de les caramelles a mitjans del segle xix de la mà del senyor Bañeres. Cantaven els joves de casa Mauri, com a solista, i de casa Bendicho, entre d'altres, assajaven a la barana del fossar. Al voltant de 1915 el mestre senyor Franch reuní un grup de joves que assajaven cançons a veus i sortiren plegats a cantar pel poble, com a grup de caramelles. Aquest intent durà poc.
L'any 1942 un grup d'antics cantaires volien tornar a cantar. Fermí Juni, músic aficionat i amb l'ofici de sastre acceptà dirigir la Coral. A l'octubre d'aquell any ja assajaven amb mossèn Miquel Queralt Miranda, rector d'Alfarràs, que preparava al director i els cantaires. En la propera Pasqua Fermí Juni va sortir al carrer amb el "Coro", que era com l'anomenava els veïns d'Almenar i tingué una gran acollida.

## Legalització

L'any 1943 es comença el procés de legalització de la Coral per poder actuar en concursos i trobades i també accedir a possibles subvencions. Es nomenà una comissió per redactar el reglament i unir-se a l'organització oficial, "Educación y Descanso" de Lleida. S'especificà clarament que la finalitat de la "Societat Coral La Lira Almerense" era només cultural.
L'any 1944 legalitzada la Coral va ser convidada a una actuació al "Frontón" de Lleida, on reben el seu primer estàndard. A finals d'aquest any el senyor Juni dimiteix com a director de la Coral La Lira. L'any 1948 Joan Bardají Miranda que dirigia el cor parroquial i també cantava a la Lira és nomenat director de la Coral. El nomenament oficial va ser el dia 25 de novembre de 1948. I a la Pasqua de 1949 sortiren a cantar les caramelles.
L'any 1952 la Coral La Lira encara conserva l'estàndard cedit per "Educación y Descanso". El director de la Coral, Joan Bardají, amb el vot favorable de tots els cantaires van decidir fer un estàndard nou i amb català.

## Orfeó

L'any 1981 el "Coro" es convertí en Orfeól, perquè fins aquell moment la Coral estava formada per veus masculines i es va transformar en una coral de veus mixtes, masculines i femenines, amb aquest canvi podien cantar tota mena de peces musicals. El 18 de juny de 1983 l'Orfeó va fer una de les seves actuacions memorables, el dia del retorn de l'Àngel d'Almenar. Cantaren l'"Al·leluia del Messies", de Haendel.

## Referències

* ↑ Forns Bardají, Josep. Almenar. Valls: Cossetània, 2011.
* ↑ Martí I Solsona, Francesc «50è aniversari de la Societat Coral la Lira d'Almenar». La Barana del Fossar, 1993.
* ↑ Martí I Solsona, Francesc «50è aniversari de la Societat Coral la Lira d'Almenar». La Barana del Fossar, 1993.
* ↑ Martí I Solsona, Francesc. El retorn de l'Àngel a Almenar. Almenar: Obra Social de la Caixa Rural d'Almenar, 1984.
# Johan Leysen

Johan Leysen (Hasselt, 19 de febrer de 1950 - Gant, 30 de març de 2023) va ser un actor belga. Va aparèixer en més de 130 pel·lícules i sèries de televisió des de 1977.
Va protagonitzar la pel·lícula De grens, que es va projectar a la secció Un certain regard al 37è Festival Internacional de Cinema de Canes. El 1998 va guanyar la Vedella d'Or al millor actor pel seu paper a la pel·lícula Felice...Felice.... A la pel·lícula de 2010 The American, va fer de Pavel, el misteriós manipulador de Jack, el personatge assassí interpretat per George Clooney. Va treballar també en pel·lícules com ara Et saludo, Maria (1985), L'Oeuvre au noir (1988), El comissari europeu (1998), El pacte dels llops (2001), Jove i bonica (2013), El Nou Nou Testament (2015) i Pink moon (2022), una comèdia negra en la qual el personatge de Leysen comunica a la seva família la decisió de morir per eutanàsia.

## Referències

* ↑ «DPG Media Privacy Gate». [Consulta: 9 febrer 2025].
* ↑ «Johan Leysen». Allocine. [Consulta: 9 gener 2020].
* ↑ «DPG Media Privacy Gate», 31-03-2023. [Consulta: 9 febrer 2025].
* ↑ «Festival de Cannes: De grens». festival-cannes.com. [Consulta: 24 juny 2009].
* ↑ «No retirement for Clooney’s assassin» (en anglès britànic), 24-11-2010. [Consulta: 9 febrer 2025].
* ↑ «FLOOR VAN DER MEULEN: “PINK MOON SURGE DE UN MIEDO PERSONAL A QUE MI PADRE DESEE LA MUERTE”». 62FICX – Festival Internacional de Cine de Xixón. [Consulta: 9 febrer 2025].
# Liliana Ronchetti

Liliana Ronchetti, també coneguda com a Lilly Ronchetti, (Como, Llombardia, 15 de setembre de 1927 – 4 de febrer de 1974) va ser una jugadora de bàsquet italià, considerada una de les millors bases europees de la història.
Formada al ASDG Comense, va debutar a la Serie B italiana. Després d'aconseguir l'ascens a la primera divisió italiana el 1948, va ser una de les principals líders de l'equip en la consecució dels quatres títols consecutius de Lliga entre 1950 i 1953, els dos primers de forma imbatuda. També va ser la màxima anotadora de la Lliga de forma consecutiva entre 1952 i 1954, destacant els 51 punts anotats en un partit, rècord històric a la Sèrie A. Posteriorment, va jugar al Bernocchi Legano, Autonomi Torino, Chlorodont Milano, Standa Milano, essent màxima anotadora de la Lliga la temporada 1959-60, i Zaiss Milano. El 1966 va fitxar per Ri.Ri Mendrisio suís, amb el qual va guanyar tres Lligues suïsses de forma consecutiva entre 1967 i 1969. Va tornar a Itàlia jugant a l'Ignis Varese, entre 1971 i 1973, retirant-se al final d'aquella temporada amb quaranta-cinc anys. Internacional en vuitanta-tres ocasions amb selecció italiana de bàsquet, va participar en els Campionats d'Europa de 1952, 1954, 1956, 1958, 1960 i 1962.
Mesos després de la seva retirada, va morir sobtadament com a conseqüència d'un càncer. Considerada una icona del bàsquet femení de l'època, la FIBA va canviar el nom de la segona competició europea com Copa Liliana Ronchetti la temporada 1974-75. Per la seva contribució al bàsquet femení europeu, va ser inclosa al Saló de la Fama de la FIBA el 2007.

## Palmarès
### Clubs

* 4 Lligues italianes de bàsquet femenina: 1949-50, 1950-51, 1951-52 i 1952-53
* 3 Lligues suïsses de bàsquet femenina: 1966-67, 1967-68 i 1968-69

### Individual

* Màxima anotadora de la Lliga italiana de bàsquet femenina: 1951-52 1952-53, 1953-54 i 1959-60

## Referències

* 1 2 «Adiós a Liliana Ronchetti (1974)» (en castellà). FEB, 04-02-2016. [Consulta: 27 novembre 2020].
* ↑ «Comense, 70 anni fa il tuo primo scudetto» (en italià). La Provincia, 24-05-2020. [Consulta: 27 novembre 2020].
* ↑ Nauright i Parrish, 2012, p. 253.
* ↑ «FIBA Hall of Fame - Liliana Ronchetti» (en anglès). FIBA. [Consulta: 27 novembre 2020].

## Bibliografia

* Nauright, John; Parrish, Charles. Sports around the world : history, culture, and practice (en anglès). Vol. 2: British Isles and Europe. Santa Barbara: ABC-CLIO, 2012. ISBN 9781598843002.
# Escola de dansa

Una escola de dansa és un espai en què els ballarins aprenen i assagen l'art de la dansa. El terme s'utilitza normalment per descriure un espai que ha estat construït o adaptat per al propòsit.
Un estudi de ball normalment inclou un sòl llis que cobreix o, si s'utilitza per al claqué, per un pis de fusta. El revestiment de sòl de vinil llis, també conegut com una superfície rendiment i comunament anomenat Marley, en general, no està fixada permanentment a terra subjacent i pot ser enrotllat i es transporta als llocs de rendiment, si cal. Altres característiques comunes d'una escola de dansa és que inclouen una barra, que pot ser o bé fixada a la paret o ser un dispositiu de moviment independent que està aproximadament a l'altura de la cintura i s'utilitza com un mitjà de suport. A mesura que la música és una part integral de la dansa, gairebé tots els estudis de dansa tenen un sistema de so per a la reproducció de música o disc compacte a través d'un dispositiu habilitat per a Bluetooth; un comandament a distància és essencial per al sistema de so perquè sigui fàcil per l'instructor per repetir passatges musicals, segons sigui necessari. Un piano encara s'utilitza comunament per acompanyar ballet i claqué, especialment en els estudis professionals.
En els estudis de dansa és típic que almenys una paret estigui coberta per miralls, que són utilitzats pels ballarins per veure la seva posició i alineació corporal. Altres elements essencials en qualsevol estudi de ball són una taula per a portàtils de mestres.

## Referències

* ↑ «Escola de dansa Judit Font».
* ↑ McCutchen, Brenda Pugh. «Chapter 11: Creating and Maintaining an Effective Arts Learning Environment». A: Teaching dance as art in education. Human Kinetics, 2006, p. 325–356. ISBN 978-0-7360-5188-0.
* ↑ «Dance School Equipment». www.opusbellingham.com/. Opus Performing Arts. [Consulta: 26 octubre 2014].
# Jordi Robirosa i Dejean

Jordi Robirosa i Dejean (Barcelona, 14 de maig de 1958) és un periodista i locutor esportiu de Televisió de Catalunya especialitzat en bàsquet. Ha realitzat més de 3.000 retransmissions de partits.

## Trajectòria

Mentre estudiava Periodisme, Història Antiga i Arqueologia, col·laborà al diari La Hoja del Lunes. Quan aquest va desaparèixer, treballà al Dicen... fins que aquest també tancà. El 1985 entrà a treballar a la Televisió de Catalunya (TVC) i des d'aleshores és la veu del bàsquet de la cadena. Va començar fent un petit seguiment de l'NBA al programa Tot l'esport. El novembre de 1989 va anar per primera vegada a realitzar reportatges de bàsquet als Estats Units d'Amèrica. Va conduir el programa Basquetmania, dirigí el programa NBA.cat (antigament, NBA Total) i feu transmissions dels partits de l'ACB, del bàsquet femení i de l'Eurolliga de bàsquet juntament amb Nacho Solozábal.
El 2009 va publicar el llibre A prop de les estrelles de l'NBA a Sant Cugat del Vallès, on resideix actualment, en el qual explica les experiències que ha viscut durant les dècades en què ha cobert l'NBA per a TVC. Dos anys més tard, va publicar Basquetmania, on relata les seves vivències en el bàsquet català i europeu. L'any 2017 va publicar el quart llibre, conjuntament amb Manuel Moreno, Dream Team. El equipo que cambió la historia, que detalla la creació i trajectòria del millor equip de bàsquet del moment.
El novembre de 2023 fou designat membre del consell assessor de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals pel Parlament de Catalunya, a proposta conjunta de PSC, ERC, Junts i En Comú Podem.

## Referències

* 1 2 Ultimate NBA, Entrevista a Jordi Robirosa: "Per tornar a fer partits de la NBA em deixaria tallar un dit!"
* ↑ «NBA.cat». Arxivat de l'original el 2009-03-03. [Consulta: 30 desembre 2009].
* ↑ «"Sant Cugat pateix una manca d'equipaments esportius"». [Consulta: 28 febrer 2023].
* ↑ «Jordi Robirosa presentarà el seu llibre "A prop de les estrelles de l'NBA" a Sant Cugat, Girona i Lleida». Esport3, 10-12-2009. [Consulta: 28 febrer 2023].
* ↑ «Federació Catalana de Basquetbol». [Consulta: 28 febrer 2023].
* ↑ López Puig, Àlex. «Jordi Robirosa publica el llibre 'Dream Team. El equipo que cambió la historia'». Tot Sant Cugat. Arxivat de l'original el 11 d’agost 2017. [Consulta: 11 agost 2017].
* ↑ Redacció. «El Parlament renova el consell assessor de la CCMA». Comunicació21.cat, 22-11-2023. [Consulta: 24 novembre 2023].

## Enllaços externs

* La Sotana 285 amb Jordi Robirosa a YouTube
# Gran Premi de França del 1966

Resultats del Gran Premi de França de Fórmula 1 de la temporada 1966, disputat al circuit de Reims-Gueux el 3 de juliol del 1966.

## Resultats

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 12 | Jack Brabham | Brabham - Repco | 48 | 1h 48' 31. 3 | 4 | 9 |
| 2 | 22 | Mike Parkes | Ferrari | 48 | + 9.5 s | 3 | 6 |
| 3 | 14 | Denny Hulme | Brabham - Repco | 46 | + 2 Voltes | 9 | 4 |
| 4 | 6 | Jochen Rindt | Cooper - Maserati | 46 | + 2 Voltes | 5 | 3 |
| 5 | 26 | Dan Gurney | Eagle - Climax | 45 | + 3 Voltes | 14 | 2 |
| 6 | 44 | John Taylor | Brabham - BRM | 45 | + 3 Voltes | 15 | 1 |
| 7 | 36 | Bob Anderson | Brabham - Climax | 44 | + 4 Voltes | 12 | |
| 8 | 8 | Chris Amon | Cooper - Maserati | 44 | + 4 Voltes | 7 | |
| NC | 42 | Guy Ligier | Cooper - Maserati | 42 | No Classificat | 11 | |
| Ret | 2 | Pedro Rodríguez | Lotus - Climax | 40 | Pèrdua d'oli | 13 | |
| NC | 20 | Lorenzo Bandini | Ferrari | 37 | No Classificat | 1 | |
| NC | 30 | Jo Bonnier | Brabham - Climax | 32 | No Classificat | 17 | |
| Ret | 16 | Graham Hill | BRM | 13 | Motor | 8 | |
| Ret | 38 | Jo Siffert | Cooper - Maserati | 10 | Prob. amb el combustible | 6 | |
| Ret | 32 | Mike Spence | Lotus - BRM | 8 | Embragatge | 10 | |
| Ret | 10 | John Surtees | Cooper - Maserati | 5 | Prob. amb el combustible | 2 | |
| Ret | 4 | Peter Arundell | Lotus - BRM | 3 | Caixa canvi | 16 | |

## Altres

* Pole: Lorenzo Bandini 2' 07. 8
* Volta ràpida: Lorenzo Bandini 2' 11. 3 (a la volta 30)

## Referències

* «The Official Fórmula 1 website». Arxivat de l'original el 2008-02-17. [Consulta: 10 març 2010].
# Les Escargots

Les Escargots (en francès Els cargols) és un curtmetratge d'animació fantàstica francès realitzat per René Laloux el 1965 sobre els dibuixos de Roland Topor. Va ser la segona col·laboració entre Laloux i Topor després de Les Temps morts.

## Sinopsi

Un país és gradualment envaït per caragols gegants. Aparentment inofensius, resulten carnívors i particularment descarats. Res sembla capaç de resistir-se'ls.

## Premis

El curtmetratge va rebre, entre d'altres, el gran premi del Festival d'Animació de Mamaia, el gran premi de les trobades cinematogràfiques de Prada de Conflent, el premi especial del jurat del Festival de Cracòvia i el premi especial del jurat de cinema de ciència-ficció de Trieste També va rebre el premi al millor curtmetratge en la 21a edició dels Premis Sant Jordi de Cinematografia.

## Referències

* ↑ Livret René Laloux, l'extra-terrestre, par Fabrice Blin, dans le coffret DVD regroupant La Planète sauvage et Gandahar (Argos Films et Arte Video, 2006), p. 7.
* ↑ Les Escargots a ciencia-ficcion.com
* ↑ Premis publicats al començament dels crèdits del curtmetratge.
* ↑ Entrega de los XXI Premios San Jorge de Cinematografía. Con una sesión especial que proyectó «The Last Picture Show», de Bogdanovich, La Vanguardia, 28 d'abril de 1977

## Enllaços externs

* Les Escargots a YouTube
# Gran Premi de França del 1976

Resultats del Gran Premi de França de Fórmula 1 de la temporada 1976, disputat al circuit de Paul Ricard el 4 de juliol del 1976.

## Resultats

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 11 | James Hunt | McLaren - Ford | 54 | 1h 40' 59. 4 | 1 | 9 |
| 2 | 4 | Patrick Depailler | Tyrrell - Ford | 54 | + 12.7 s | 3 | 6 |
| 3 | 28 | John Watson | Penske - Ford | 54 | + 23.55 s | 8 | 4 |
| 4 | 8 | Carlos Pace | Brabham - Alfa Romeo | 54 | + 24.82 s | 5 | 3 |
| 5 | 5 | Mario Andretti | Lotus - Ford | 54 | + 43.92 s | 7 | 2 |
| 6 | 3 | Jody Scheckter | Tyrrell - Ford | 54 | + 55.07 s | 9 | 1 |
| 7 | 34 | Hans Joachim Stuck | March - Ford | 54 | + 1' 21.55 min. | 17 | |
| 8 | 16 | Tom Pryce | Shadow - Ford | 54 | + 1' 30.67 min. | 16 | |
| 9 | 35 | Arturo Merzario | March - Ford | 54 | + 1' 53.57 min. | 20 | |
| 10 | 20 | Jacky Ickx | Wolf - Williams - Ford | 53 | + 1 Volta | 19 | |
| 11 | 7 | Carlos Reutemann | Brabham - Alfa Romeo | 53 | + 1 Volta | 10 | |
| 12 | 17 | Jean-Pierre Jarier | Shadow - Ford | 53 | + 1 Volta | 15 | |
| 13 | 21 | Michel Leclère | Wolf - Williams - Ford | 53 | + 1 Volta | 22 | |
| 14 | 26 | Jacques Laffite | Ligier - Matra | 53 | + 1 Volta | 13 | |
| 15 | 12 | Jochen Mass | McLaren - Ford | 53 | + 1 Volta | 14 | |
| 16 | 18 | Brett Lunger | Surtees - Ford | 53 | + 1 Volta | 23 | |
| 17 | 25 | Guy Edwards | Hesketh - Ford | 53 | + 1 Volta | 25 | |
| 18 | 22 | Patrick Neve | Ensign - Ford | 53 | + 1 Volta | 26 | |
| 19 | 10 | Ronnie Peterson | March - Ford | 51 | Problem. amb el combustible | 6 | |
| Ret | 19 | Alan Jones | Surtees - Ford | 44 | Suspensions | 18 | |
| Ret | 9 | Vittorio Brambilla | March - Ford | 28 | Pressió de l'oli | 11 | |
| Ret | 30 | Emerson Fittipaldi | Fittipaldi - Ford | 21 | Pressió de l'oli | 21 | |
| Ret | 38 | Henri Pescarolo | Surtees - Ford | 19 | Suspensions | 24 | |
| Ret | 2 | Clay Regazzoni | Ferrari | 17 | Motor | 4 | |
| Ret | 1 | Niki Lauda | Ferrari | 8 | Motor | 2 | |
| Ret | 6 | Gunnar Nilsson | Lotus - Ford | 8 | Caixa canvi | 12 | |
| Ret | 24 | Harald Ertl | Hesketh - Ford | 4 | Diferencial | 29 | |
| NVQ | 33 | Damien Magee | Brabham - Ford | | | | |
| NVQ | 31 | Ingo Hoffman | Fittipaldi - Ford | | | | |
| NVQ | 32 | Loris Kessel | Brabham - Ford | | | | |

## Altres

* Pole: James Hunt 1' 47. 89
* Volta ràpida: Niki Lauda 1' 51. 00 (a la volta 4)

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-12-10. [Consulta: 6 abril 2010].
# Lipscani

Lipscani és un carrer i un districte de Bucarest, Romania, que des de l'edat mitjana fins a principis del segle xix va ser la zona comercial més important de la ciutat i de Valàquia. Es troba a prop de les ruïnes de l'antiga Cort del Príncep construïda per Vlad III l’Impalador.

## Història

El barri va rebre el nom de la ciutat alemanya de Leipzig (Lipsca en romanès del segle XVII), ja que aquest va ser l'origen de moltes de les mercaderies que es podien trobar al carrer principal. La paraula lipscan (singular de lipscani) significava un comerciant que portava les seves mercaderies des de l'Europa occidental.
De mica en mica, tots els oficis es van acabar trobant a la zona, inclosos els orfebres, els barreters, els sabaters, els adobers, els sellers, etc., molts gremis (o isnafuri) que tenen el seu propi carrer. Encara avui en dia, els carrers propers porten el nom d’un comerç (Blănari = carrer Furriers, Șelari = carrer Sellers, etc.).
Durant el període comunista, es va programar que tota la zona fos enderrocada, però això no va arribar mai a bon port. El districte es va deixar de banda, però actualment és la zona més atractiva per a turistes de tot Bucarest. A partir del 2013, molts dels edificis es van restaurar. A principis del segle xxi, gran part del districte s'ha transformat en una zona de vianants.
Conegut principalment pels seus restaurants i bars, inclosos els Caru 'cu Bere, algunes botigues de marques comercials de renom, com H&M, Adidas i Yves Rocher, han començat a aparèixer a la zona i lentament han convertit Lipscani en un districte comercial també.
* Carul cu Bere i l'església Stavropoleos a la distància
* Monument a Vlad l’Impalador a l’interior de l’Antiga Cort
* Manuc's Inn
* Banc Nacional de Romania (edifici antic)
* Passatge Macca-Villacrosse

## Referències

* ↑ «Gândul vă prezintă HARTA NOUĂ A CENTRULUI VECHI AL CAPITALEI: peste 140 de restaurante, baruri şi locuri de distracţie din cel mai nou pol de atracţie al Bucureștilor» (en romanian). Gândul, 28-08-2011.
* ↑ «Pe Lipscani, Crăciunul va fi ca la Viena. Iată de ce» (en romanian). Realitatea TV, 19-11-2012. Arxivat de l'original el 19 novembre 2012.
* ↑ http://www.zfcorporate.ro/business-construct/lipscaniul-va-arata-in-2-3-ani-ca-o-artera-de-shopping-peste-70-din-spatii-vor-fi-ocupate-de-magazine-barurile-si-restaurantele-vor-pierde-masiv-teren-11592358
# Creu de terme d'Alella

La Creu de terme d'Alella és una obra gòtica d'Alella (Maresme) declarada Bé Cultural d'Interès Nacional.

## Descripció

Creu de terme gòtica situada al passeig del mateix nom, sobre el traçat de l'antic camí Ral, que conduïa al nucli històric d'Alella.. S'aixeca sobre quatre esglaons circulars de pedra amb quatre graons. El fust, de secció octogonal,s'assenta sobre un basament decorat, també de vuit cares. Per una de les cares de la Creu es representa la Mare de Déu amb les quatre figures del Tetramorf a cadascuna de les puntes de la Creu. A l'altre banda apareix la figura del Crist crucificat. Al nus, a la part superior de la columna, hi ha esculpides vuit figures possiblement de Sants.

## Història

En l'actualitat, la Creu no correspon a l'entrada o començament del terme municipal.

## Referències

* 1 2 «Creu de terme d'Alella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 4 març 2019].