OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sembra en estria

En microbiologia, la sembra en estria en medi sòlid és una de les tècniques utilitzades per obtenir un cultiu axènic d'una espècie o soca de microorganisme, sovint bacteris.
La sembra en estria es fa utilitzant una eina estèril, com ara un bastonet de cotó o comunament una ansa d'inoculació. Aquesta se submergeix en un inòcul tal com una mostra d'un cultiu en brou enriquit o d'una mostra que contingui moltes espècies de bacteris. L'inòcul de la mostra s'estén sobre una placa de Petri que conté un medi de cultiu, generalment una placa d'agar que s'ha esterilitzat en una autoclau. La tria del medi de cultiu depèn de quin microorganisme es vol cultivar o seleccionar. Els medis de cultiu són en general formes d'agar-agar, una substància gelatinosa procedent d'algues marines. Depenent de la soca, la placa se sol incubar, en general, de 24 a 36 hores, per permetre que els bacteris es reprodueixin. Al final de la incubació hi ha d'haver prou bacteris que formin colònies visibles i diferenciades. A partir d'aquestes colònies mixtes, individuals espècies bacterianes o fúngiques poden ser identificats a partir de les seves diferències morfològiques (mida / forma / color), i després tornades a cultivar en una nova placa per obtenir un cultiu axènic.

## Bibliografia

* Black, Jacquelyn G. Microbiology: Principles and Explorations Marymount University, 1999

## Enllaços externs

* http://www.tgw1916.net/movies.html
# Martí Marín Corbera

Martí Marín i Corbera (Sabadell, 1965) és historiador, professor i escriptor català.
El 1993 es va doctorar en història contemporània a la Universitat Autònoma de Barcelona, on des de 1994 treballa de professor. La seva tesi doctoral va ser publicada l'any 2000 sota el títol Els ajuntaments franquistes a Catalunya. Política i administració municipal, 1938-1979. Ha estudiat durant anys la immigració a Catalunya durant el període franquista i ha col·laborat amb diverses publicacions com L'Avenç, Recerques, Hispania, entre d'altres. El 2004 va comissariar l'exposició "D’immigrants a ciutadans. La immigració a Catalunya del franquisme a la recuperació de la democràcia" al Museu d'Història de la Immigració de Catalunya. Antimilitarista, va fer diverses campanyes d'activisme a favor de la insubmissió contra el servei militar obligatori. També ha sigut membre de l'Assemblea Antimilitarista de Catalunya, des d'on ha promogut campanyes d'objecció fiscal.

## Obres

* El catalanisme conservador (1996)
* Volums 10 i 11 d’Història, política, societat i cultura dels Països Catalans (1997 i 1998)
* Les ruptures de l'any 1939 (2000)
* Violència i repressió a Catalunya durant el franquisme. Balanç historiogràfic i perspectives (2001)
* Catalanisme, clientelisme i franquisme: Josep Maria de Porcioles (2000)
* Joan Sallarès i Pla, industrial i polític (2001)
* Història del franquisme a Catalunya (2006)
* Memòries del viatge (1940-1975) (2009)
* «¡Ha llegado España!» La política del franquisme a Catalunya 1938-1977 (Eumo, 2019)
* Franquisme, suburbalització i dictadura a Catalunya: Sabadell 1939 - 1962, un cas paradigmàtic (Dstoria Edicions, 2019)

## Referències

* 1 2 3 dixibit, Xindes,. «Marín Corbera, Martí». [Consulta: 23 febrer 2017].
* ↑ Barcelona, Universitat Autonoma de. «Analizan la intelectualidad franquista en Catalunya - UAB Barcelona» (en castellà). [Consulta: 15 febrer 2017].
* ↑ País, Ediciones El «La soldadesca intelectual» (en castellà). EL PAÍS, 10-06-2012.
* ↑ «El professor de la UAB, Martí Marín, explica com es fa l'objecció fiscal». www.cugat.cat.
* ↑ «Martí Marín i Corbera - Dialnet» (en castellà). [Consulta: 15 febrer 2017].
* ↑ dixibit, Xindes,. «PORCIOLES». [Consulta: 15 febrer 2017].
* ↑ «MEMORIES DEL VIATGE (1940-1975) - La llar del llibre». Arxivat de l'original el 2017-02-15. [Consulta: 15 febrer 2017].
# La Pedra Alta

La Pedra Alta o Pedra Dreta és un monolit històric del terme municipal de El Montmell a prop de Can Ferrer. Podria ser un menhir, però hi ha més llegendes que fets sobre aquesta pedra monumental. Alguns el consideren una marca de territori, altres el vinculen a aspectes relacionats amb el calendari. Data de l'edat del bronze. Amb 3,50 metres, és un dels més alts de Catalunya. El 1909 va ser descrit científicament per primera vegada pel metge i escriptor Agustí Maria Gibert i Olivé (1852-1928).
És al quilòmetre sis de la carretera local TV-2443, de Vila-rodona a Can Ferrer de la Cogullada, a 700 metres d'aquest darrer.

## Referències

* ↑ «la Pedra Alta». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «La Pedra Alta - El Montmell». Pobles de Catalunya, 2011. [Consulta: 16 febrer 2025].
* 1 2 «Pedra Alta o Pedra Dreta». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona. [Consulta: 16 febrer 2025].
* ↑ Gibert i Olivé, Agustí Maria. Tarragona prehistòrica y protohistòrica. Barcelona: L'Avenç, 1909, p. 74.
* ↑ «Agustí Maria Gibert i Olivé». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Josep, Tarrús; Carreras, Enric «El menhir o pedra fita de Botarell (Baix Cam)». Butlletí Arqueològic, V, 41, pàg. 26.
* ↑ «Pedra Alta». Institut Cartogràfic de Catalunya. Cal fer dos passos d'aproximació.
# Miquel de Cortiada

Miquel de Cortiada (Lleida, ? - Barcelona, 1691) fou un jurisconsult català.
Doctorat en dret a la Universitat de Lleida, esdevingué catedràtic de Dret romà l'any 1650. Exercí de fiscal patrimonial a Sardenya i Barcelona, així com de regent de l'Audiència de Barcelona. Fou l'autor de Decisiones cancellarii et Sacri Regni Senatus Cathaloniae (1661-65), llibre d'importància cabdal per conèixer la legislació de la Corona d'Aragó i del Dret canònic, reeditat a Lió (1692) i a Venècia (1727). També escrigué un alegado contra l'abat del monestir de Bellpuig de les Avellanes amb l'objectiu de defensar el patronat reial, l'any 1671.
La seva ciutat natal li va dedicar un carrer a l'eixample.

## Referències

* ↑ «Miquel de Cortiada». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ 41° 37′ 32.23″ N, 0° 38′ 22.3″ E﻿ / ﻿41.6256194°N,0.639528°E﻿ / 41.6256194; 0.639528
# Morris 1100

El 'BMC ADO16' ("Dibuix #16 de l'Oficina de projectes d'Austin") és una família de cotxes petits construïts per la British Motor Corporation (BMC) i, més tard, British Leyland. Va ser llançat el 1962 i, durant tota aquesta dècada, el ADO16 va ser el cotxe més venut en el Regne Unit.
Els models inclouen:
* Austin 1100 i 1300.
* Austin America, Glider i Victoria.
* BMC 1100.
* Innocenti IM3.
* MG 1100 i 1300.
* Morris 1100 i 1300.
* Riley Kestrel 1300 i.
* Wolseley 1100, 1275 i 1300.
* XC/9002.
Encara que la majoria dels cotxes van ser fabricats a Anglaterra, també van ser construïts a Espanya per AUTHI, a Itàlia per Innocenti i a la planta propietat de la companyia a Bèlgica. Va ser la base per a l'adaptació local d'automòbils similars fabricats a Austràlia i Sud-àfrica.
El vehicle va ser llançat com el Morris 1100, el 15 d'agost de 1962. La gamma es va ampliar per incloure diverses versions de submarques, inclòs el MG 1100 de doble carburador SU, el Vanden Plas Princess (a partir d'octubre de 1962), l'Austin 1100 (agost de 1963), i, finalment, el Wolseley 1100 (1965) i Riley Kestrel (1965).
El Morris 1100/1300 va acabar la seva comercialització el 1971, però l'Austin i versions del Vanden Plas es van mantenir en producció al Regne Unit fins al juny de 1974.

## Vegeu també

* Peugeot 203
* Renault 4
* Renault 5
* Renault 6
* Twingo
* Smart
* Saab 96
* Simca 1200
* Ford Escort
* Opel Kadett GTE

## Referències

* Holloway, Hilton; Buckley, Martin. 20th Century Car Design Car Design. Carlton Books. ISBN 1-84222-835-8.
* Adams, Keith. «The Unofficial Austin Rover web resource – ADO16 section».

## Enllaços externs

* 1100/1300 development history
* http://www.the1100club.com/ Website of The 1100 Club, UK ADO16 club
* http://www.authi.net Website of Authi enthusiasts (en castellà)
# Marta Tafalla

Marta Tafalla (Barcelona, 1972) és una filòsofa i professora universitària catalana.
Es va llicenciar en Filosofia per la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB) mentre treballava com a voluntària per a Amnistia Internacional. Posteriorment, va ser becària FPI, període durant el qual va fer estades d'investigació a les universitats de Friburg i Münster, així com cursos complementaris a les universitats de Heidelberg i Bamberg.
L'any 2002 es va doctorar en Filosofia amb una tesi sobre Theodor Adorno, publicada per Herder Editorial (Theodor W. Adorno. Una filosofía de la memoria, 2003). El 2004 va ser becària postdoctoral DAAD a la Universitat de Potsdam, i el 2006 va fer una estada d'investigació a la Universitat de Londres gràcies a un programa de la UAB i a una beca de la Generalitat de Catalunya. Des de 1998 imparteix docència a la UAB i compagina la seva feina com a professora i investigadora en filosofia amb la creació literària.
És membre del consell científic del Center for Animal Ethics de la Universitat Pompeu Fabra. La seva recerca se centra en la relació entre animals, humans i natura des d'una perspectiva ètica i estètica. És autora de diverses publicacions, entre les quals destaquen les novel·les La Biblioteca de Noé (Herder, 2006) i Nunca sabrás a qué huele Bagdad (UAB, 2010). També és editora de l'antologia de textos Los derechos de los animales (Idea Books, 2004). L'any 2011 va rebre el premi Aposta 2011 pel seu estudi Olfato y anosmia en la apreciación estética. La seva darrera publicació es titula Ecoanimal (Plaza y Valdés, 2019), un assaig en el qual repensa la nostra relació amb la natura i desplega una proposta estètica plurisensorial, ecologista i animalista imprescindible per abordar els reptes actuals.

## Referències

* ↑ Burdeus, Joan. «El Delta ens diu que hauríem d'enretirar-nos». Núvol, 31-01-2020. [Consulta: 19 març 2020].
* 1 2 «Marta Tafalla». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 23 març 2016].
* ↑ «Para todos La 2 - Marta Tafalla sobre Anosmia». RTVE, 03-11-2010. [Consulta: 19 març 2020].
* ↑ Riechmann, Jorge. «Marta Tafalla publica su estética de la naturaleza: 'Ecoanimal'». eldiario.es, 26-04-2019. [Consulta: 19 març 2020].

## Enllaços externs

* Articles de Marta Tafalla a l'Ara
# Sclerophrys camerunensis

Sclerophrys camerunensis és una espècie de gripau de la família Bufonidae. El nom Amietophrynus camerunensis és obsolet des de l'estudi d'Ohler & Dubois del 2016. Va ser descrit com a Bufo camerunensis per Hampton Wildman Parker el 1936. Segons Rödel & Branch, S. camerunensis, S. togoensis i S. cristiglans s'assemblen molt i caldria una reavaluació acurada de l'estatut taxonòmic.

## Distribució

Habita a Camerun, República Centreafricana, República Democràtica del Congo, Guinea Equatorial, el Gabon, Nigèria, possiblement en República del Congo i possiblement a Tanzània. Viu boscs tropicals o subtropicals fins a 1.000 metres d'altitud. Es reprodueix en llacs, estanys i rieres de cabal molt lent en boscos poc drenats.
En certes zones la població en pot minvar per mor de la deforestació, però roman en la categoria risc mínim de la Llista vermella.

## Referències

* ↑ «Bufo camerunensis Parker, 1936» (en anglès). GBIF. [Consulta: 11 desembre 2022].
* ↑ Ohler, Annemarie; Dubois, Alain «The identity of the South African toad Sclerophrys capensis Tschudi, 1838 (Amphibia, Anura)» (en anglès). PeerJ, 4, 11-01-2016, pàg. e1553. DOI: 10.7717/peerj.1553. ISSN: 2167-8359. PMC: PMC4715445. PMID: 26788431.
* ↑ Parker, Hampton Wildman «A collection of reptiles and amphibians from the Upper Orino». Bulletin du musée d'Histoire Naturelle de Belgique, 12, 26, 1936, pàg. 1-4.
* ↑ Rödel, Mark-Oliver; Branch, William R. «Herpetological survey of the Haute Dodo and Cavally forests, Part I: Amphibians» (pdf) (en anglès). Salamandra, 38, 4, 2002, pàg. 251. Arxivat de l'original el 2022-12-11 [Consulta: 11 desembre 2022].
* 1 2 3 «Sclerophrys camerunensis: IUCN SSC Amphibian Specialist Group: The IUCN Red List of Threatened Species 2016» (en anglès). Llista Vermella de la UICN, 2016. DOI: 10.2305/iucn.uk.2016-3.rlts.t54600a107344318.en.
# Noia amb un barret de flors

Noia amb barret de flors (en francès, Jeune fille au chapeau fleuri) és una escultura d'Auguste Rodin, conservada a París, al Museu Rodin. Feta en terracota, és una obra de joventut de Rodin, quan treballava sota la direcció de l'eclèctic escultor Albert-Ernest Carrier-Belleuse, la influència del qual es nota en aquest bust d'una jove amb caràcter decoratiu, sobretot amb aquest barret inclinat decorat amb flors i les línies ondulades de la indumentària que donen un moviment i una animació neo-barroca. La mirada de la jove -els ulls enfonsats- dóna una certa presència a l'obra i anuncia una modernitat inquietant, tot i que aquest resultat és fruit d'accidents de cuina. Rodin també accentua el joc d'ombres i llum treballant l'argila amb nombrosos relleus.
Rodin es va inspirar en Rose Beuret (1844-1917), la seva musa i la seva dona, per esculpir aquesta obra.

## Característiques

* Data: entre 1870 i 1875
* Dimensions: 34 × 69 × 30
* Materials: terracota

## Referències

* ↑ «Rose BEURET». les Actus DN.

## Enllaços externs

* «Portraits sculptés»., al web del Museu Rodin.
# Felip Hurepel

Felip de França i de Merània o Felip Hurepel (1200 - 1234) fou príncep de França i comte de Clermont (1218-1234) i de Mortain (1223-1234) i consort dels comtats d'Aumale, Boulogne i del Dammartin (1216-1234)

## Família

Fou el primer fill del tercer matrimoni del rei Felip II de França amb Agnès de Merània. Fou germà, per part de pare, del futur rei Lluís VIII de França.
El 1216 es casà amb la comtessa Matilda II de Bolonya, filla de Renaud de Dammartin i Ida de Lorena. Del matrimoni nasqueren:
* la princesa Joana de França (1219-1252), casada amb el comte de Nevers, Gaucher de Châtillon, no va tenir successió
* el príncep Alberic (Aubri) de França (1222-després de 1284), comte de Clermont, que abandonarà les seves possessions a la seva germana per marxar a Anglaterra

## Política

En 1216 el rei Felip II el va fer casar amb Mafalda de Dammartin (vers 1202-1259), comtessa titular de Boulogne, de Dammartin i d'Aumale, filla de Renald de Dammartin i d'Ida de Lorena. El 1218 el seu pare li va cedir el comtat de Clermont. Com a comte de Boulogne va decidir integrar la vila baixa a la resta de la vila o alta, i va fer reconstruir les muralles basant-se en les restes romanes fent construir també un castell sobre les ruïnes d'un fortí, el que va donar a la vila alta el seu aspecte actual. El 1223 el rei li va cedir el comtat de Mortain.
El 1226 va fer la croada albigesa amb el seu germà Lluís VIII de França. El 1229 fou part dels senyors descontents amb la regència de Blanca de Castella i va participar en la revolta, però després fou perdonat. Va fer construir llavors un sistema de fortificacions i muralles a l'entorn de Calais i Hucqueliers, i la nau de l'església de Nostra Senyora. Algunes fonts diuen que va matar accidentalment al comte Florenci IV d'Holanda en el curs d'una justa o torneig organitzat a Corbie el juliol de 1234 i al seu torn fou mort pel comte Teodoric V de Clèveris († 1260).
La seva filla Joana va heretar els comtat de Clermont i Mortain (per renúncia del seu germà Alberic o Aubri) però a la seva mort (1252) van tornar a la corona. La vídua va conservar els altres comtats i es va casar en segones noces amb Alfons III de Portugal i a la seva mort les comtats se separaran passant el d'Aumale a una neboda (filla del seu germà Simó), el de Dammartin a Mateu de Trie i el de Boulogne a Adelaida de Brabant.

## Bibliografia

* Anselme de Sainte Marie (Père Anselme), Histoire généalogique et chronologique de la Maison Royale de France, 9 volums, París, 1725 et années suivantes, Tom I, pag. 80 (francès)
# Acrostichum

Acrostichum és un gènere de falgueres dins la família Pteridaceae. L'espècie tipus Acrostichum aureum té un alta tolerància a l'aigua salada i creix als manglars.

## Taxonomia

* Acrostichum aureum L.
* Acrostichum danaeifolium (Langsd.) Fisch.
* Acrostichum speciosum Willd.
* Acrostichum preaureum fossil plant.

## Referències

* ↑ Christenhusz et al., 2011 Maarten J. M. Christenhusz, Xian-Chun Zhang & Herald Schneider: "A linear sequence of extant families and genera of lycophytes and ferns," Phytotaxa, 19: 7-54 (18 Feb. 2011)
* World species list for Acrostichum: http://homepages.caverock.net.nz/~bj/fern/acrostichum.htm Arxivat 2009-09-21 a Wayback Machine.
* C.Michael Hogan. 2010. Fern. Encyclopedia of Earth. National council for Science and the Environment. Washington, DC
# Creu de Sant Isidre (Subirats)

La Creu de Sant Isidre és una creu de terme al municipi de Subirats (Alt Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Creu de ferro decorada amb elements de forja. D'una base massissa (pedra o formigó), aparentment encastada en el terreny, surten quatre espigons (45 cm d'alçada) acabats en forma lanceolada que delimiten un espai quadrangular. Del centre surt la columna, quadrangular, guarnida amb elements de forja a la part baixa, central i superior. La creu mostra els braços rectes acabats amb forma florençada i està decorada amb una planxa soldada damunt els plans en forma de creu.

## Notes

* ↑ «Creu de Sant Isidre». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 setembre 2015].
# Ana Rodríguez Rosell

Ana Rodríguez Rosell (Madrid, 11 d'abril de 1975) és una directora de cinema, guionista i productora espanyola.
Va estudiar periodisme en la Universitat Complutense de Madrid. L'any 2007 va fundar la productora Jana Films S.L. juntament amb un grup de professionals del món cinematogràfic, amb la finalitat de produir, dirigir i distribuir un tipus de pel·lícules centrades en les inquietuds humanes i a transmetre esperança. És sòcia de CIMA (Associació de Dones Cineastes i de Mitjans Audiovisuals).
Va iniciar la seva marxa professional amb la realització de cinc curtmetratges: La Musa, Nueve, Una mujer para Ibu (2004), Esta es la noche (2005), Yo y im mi terraza (2006)', i dos documentals ¡EsperaFati! (2007), Quiero ser una gacela (2009), treballs amb els quals va aconseguir diversos premis. Amb el seu primer llargmetratge Buscando a Eimish, de 2011, va participar en nombrosos festivals internacionals i va ser premiat en diversos certàmens. És protagonitzat per Óscar Jaenada, Manuela Vellés, Emma Suárez, Jan Cornet, Carlos Leal, Clara Würnell, Roberto Hoyas, Birol Ünel. Aquesta pel·lícula tracta sobre el paper que juguen les intuïcions, el destí i les energies en les relacions humanes.
El seu segon llargmetratge Falling de 2016, és una coproducció entre República Dominicana i Espanya, i és protagonitzada per Emma Suárez i Birol Ünel. Aquesta pel·lícula parla de l'amor, de la vida i de la mort i la possibilitat de trobar-se en una altra vida. És una història d'alliberament i d'esperança.
El seu primer llargmetratge, Buscando a Eimish, va aconseguir el premi "Signis" del Festival de Màlaga, el Premi Revelació Alfa i Omega (2012), dues nominacions a les Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics (música i director revelació), dos premis del Festival Evolution (millor directora novella i millor actriu principal) i una nominació al Cercle Precolombí. La seva segona pel·lícula, Falling, va aconseguir 15 candidatures als Premis Goya en 2016.

## Referències

* 1 2 3 «El 12 de noviembre en la Biblioteca Provincial de Huelva, encuentro con Ana Rodríguez Rosell, directora de cine» (en castellà). , 04-11-2016 [Consulta: 28 abril 2018].
* ↑ «Málaga 2012: Premio SIGNIS-España para ”Buscando a Eimish”» (en castellà). , 05-11-2012 [Consulta: 28 abril 2018]. Arxivat 2020-07-16 a Wayback Machine.
* ↑ «Entrevista a Ana Rodríguez Rosell: “Dedicarte al mundo del cine hoy en día es una auténtica locura”» (en castellà). , 09-12-2016 [Consulta: 28 abril 2018].
* ↑ «Búsqueda de "Ana Rodríguez Rosell" - FilmAffinity» (en castellà). [Consulta: 28 abril 2018].
* ↑ , <https://www.filmaffinity.com/es/film358452.html>
* ↑ , <https://www.filmaffinity.com/es/film942361.html>
* ↑ «Ana Rodríguez Rosell - Mujeres de Cine» (en castellà-es). [Consulta: 28 abril 2018].
* ↑ «Falling» Premios Goya 2018» (en castellà). [Consulta: 28 abril 2018].

## Enllaços externs

* Página oficial de Jana Films S.L.
# Andreu Costafreda Montoliu

Andreu Costafreda Montoliu (Alfarràs, Segrià, 1909 - 5 de maig de 1998) fou un empresari català.

## Biografia

Pertanyia a una família de moliners. Es quedà orfe de pare el 1914 quan aquest va morir electrocutat en un molí elèctric a Tamarit de Llitera. La seva mare marxà a Lleida a treballar com a minyona i ell mateix començà a treballar al molí el 1921. El 1928 es traslladà a Barcelona, on va obrir un forn de pa amb la seva mare i la seva germana. Amb els anys anà ampliant el negoci i el 1952 esdevindria Costafreda y Sugarline, empresa que produïa additius per al pa.
El 1962, després d'un viatge als Estats Units, portà la popularitat del dònuts al mercat estatal. L'empresari Costafreda creà la Donut Corporation per a la fabricació i comercialització d'un producte anomenat Donuts, un nom genèric convertit en marca registrada, fet que ha originat diverses demandes judicials. El mateix 1962 Costafreda, juntament amb la família Rivera i amb un capital inicial de 2.400 €, fundà l'empresa Panrico (Panificio Rivera Costafreda) per a la fabricació de Donuts, i palets de pa Grisines, als quals més endavant s'afegirien productes tan populars com Bollycao i Donettes.
En els anys 1970 es constituí en Grup Panrico i assolí el lideratge del mercat panificador, amb el llançament dels productes donettes i bollycao, productes adaptats als hàbits de consum propis de nens i adolescents. A la fi d'aquesta dècada, en 1978 s'instal·la la primera fàbrica de pa de motlle a Madrid, per a abastir aquest mercat creixent sota la marca Panrico. El 1984 s'expandiren a Portugal, a les ciutats de Sintra i Porto, i el 1997 a la Xina. El 1997 va rebre la Creu de Sant Jordi. També va rebre la Medalla al treball President Macià.

## Obres

* La escuela de la vida (1995)
* Memorias de un hombre de acción (1990)

## Referències

* ↑ Necrològica a La Vanguardia, 7 de maig de 1998
* ↑ Brotons, Ròmul. El triomf de la imaginació, 60 invents que han canviat el món (o gairebé). Barcelona: Albertí Editor, 2010, p. 63. ISBN 978-84-7246088-1 [Consulta: 14 maig 2013]. Arxivat 2014-10-06 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Andreu Costafreda, fundador del grupo Panrico, necrològica a El País, 7 de maig de 2008.