OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Álvaro Jiménez Alonso

Álvaro Jiménez Alonso, nascut a Torre del Mar (Vélez-Málaga, Màlaga, Andalusia) el 29 de febrer de 2000) és un esportista espanyol que competeix en atletisme adaptat, especialitzat en llançament de pes. Des del 26 de maig de 2023 posseeix el rècord d'Espanya de la seva especialitat (classe F-41) amb 8.39 metres, aconseguit en Basauri (Bizkaia).
Es va estrenar com a esportista en el club Clíniques Rincón (després Rincón Fertilidad) de Vélez-Málaga competint en llançament de pes, disc i javelina. En 2019 es va integrar en el Club d'Atletisme Adaptat Saiatu-Javi Conde, de Basauri, compaginant l'entrenament esportiu amb els estudis d'Enginyeria Civil. Álvaro Jiménez ha estat diverses vegades campió d'Espanya tant en llançament de javelina com en pes, especialitat aquesta última en la qual va acabar concentrant-se, i en la qual ja ha guanyat els campionats d'Espanya d'Atletisme Adaptat de 2020, 2021, 2022 i 2023.
En 2021 va superar en 13 cm la marca mínima per a representar a Espanya en uns Campionats d'Europa,7.50 m, convertint-se així en el primer espanyol de talla baixa que l'aconsegueix.
En el Grand Prix de París 2022 d'atletisme adaptat, celebrat els dies 9 i 10 de juny, va quedar cinquè en llançament de pes F41 amb 8.08 metres, la qual cosa va suposar un nou rècord d'Espanya.

## Competicions internacionals

| Año | Competición | Sede | Puesto | Prueba | Marca |
| 2021 | Campeonato Europeo | Bydgoszcz | 5.º | Peso | 7.96 m |

## Campionats d'Espanya

* Campió d'Espanya de llançament de pes adaptat (2020, 2021, 2022, 2023)

## Televisió

* 2023: El conqueridor del Carib VI, com a concursant.

## Referències

* ↑ https://www.feddf.es/seccion-deporte/540/n.html
* ↑ https://dxtadaptado.com/2023/05/29/ocho-records-de-espana-en-el-campeonato-de-atletismo-en-basauri/ Arxivat 2023-08-03 a Wayback Machine.
* ↑ https://www.diariosur.es/deportes/mas-deportes/malagueno-alvaro-jimemez-20190613125052-nt.html
* ↑ https://www.diariosur.es/deportes/mas-deportes/malagueno-alvaro-jimenez-lanzamiento-peso-20210411230101-nt.html
* ↑ https://dxtadaptado.com/2022/06/11/el-atletismo-espanol-deja-buenas-sensaciones-en-el-grand-prix-de-paris/ Arxivat 2023-08-12 a Wayback Machine.
* ↑ https://www.eitb.eus/es/television/programas/el-conquistador/participantes/detalle/9064553/alvaro/
# Parc Natural Grădiștea Muncelului-Cioclovina

El Parc Natural Grădiștea Muncelului-Cioclovina (en romanès: Parcul Natural Grădiștea Muncelului-Cioclovina) és una zona protegida (parc natural categoria V UICN) situada a Romania, al comtat de Hunedoara.

## Ubicació

El parc natural està situat a les muntanyes Şureanu (Carpats del Sud), a la part centre-sud del comtat de Hunedoara, al territori administratiu de les poblacions Baru, Boșorod, Bănița, Orăştioara de Sus i Pui.

## Descripció

El parc natural de Grădiștea Muncelului-Cioclovina té una superfície de 38.184 ha, i va ser declarat espai natural protegit per la llei número 5 el 6 de març de 2000 (publicat al paper oficial romanès número 152 el 12 d'abril de 2000) i representa una zona muntanyosa que inclou boscos, cims de muntanya, pastures, prats, valls, zones càrstiques , coves, canons ; què acull varietat de flora i fauna.
Àrees protegides incloses al parc: Complex càrstic Ponorâci-Cioclovina (1,50 ha), cova Tecuri (2 ha), cova Șura Mare (5 ha), cova Bolii (0,50 ha), canó Crivadia (10 ha) i Reserva fòssil Ohaba-Ponor (10 ha).

## Referències

* ↑ protectedplanet.net - Grădiștea Muncelului - Cioclovina Natural Park (location) Arxivat 2014-03-06 a Wayback Machine.; consultat a l'11 de juny de 2012
# Domícia Lèpida

Domícia Lèpida (en llatí Domitia Lepida) va ser una dama romana. Era filla de Luci Domici Aenobarb i d'Antònia Major. Era germana de Gneu Domici Aenobarb i tia de l'emperador Neró.
Es va casar amb Marc Valeri Messal·la Barbat Messal·lí, amb el que va tenir a Valèria Messal·lina, l'esposa de l'emperador Claudi. Es va tornar a casal amb Faust Corneli Sul·la, amb el que va tenir un fill, Faust Corneli Sul·la, cònsol l'any 52. I encara, a petició de Claudi, es va casar per tercera vegada amb Appi Juni Silà.
Va tenir una forta rivalitat per qüestions d'enveja i vanitat amb Agripina, la mare de Neró, que finalment va convèncer el seu fill per fer-la executar l'any 55.

## Referències

* ↑ Smith, William (editor). Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 1060.

## Bibliografia

* E. Klebs, H. Dessau, P. Von Rohden (ed.), Prosopographia Imperii Romani, 3 vol., Berlin, 1897-1898. (PIR¹)
* E. Groag, A. Stein, L. Petersen - e.a. (edd.), Prosopographia Imperii Romani saeculi I, II et III, Berlin, 1933 -. (PIR²)
* Levick, Barbara, Claudius. Yale University Press, New Haven, 1990.
* Barrett, Anthony A., Agrippina: Sex, Power and Politics in the Early Roman Empire. Yale University Press, New Haven, 1996.
* Raepsaet-Charlier M.-Th., Prosopographie des femmes de l'ordre sénatorial (Ier-IIe siècles), 2 vol., Louvain, 1987, 285 ff.
# Oriol Riba i Arderiu

Oriol Riba i Arderiu (Barcelona, 1923 - 31 de maig de 2011) fou un doctor en geologia i professor emèrit d'estratigrafia de la Facultat de Geologia de la Universitat de Barcelona.

## Família

Oriol Riba era el segon fill de Carles Riba i Bracons i Clementina Arderiu. Era net d'Antoni Riba i oncle de Carles Riba i Romeva, Mercè Riba i Pau Riba, i besoncle de Caïm Riba.

## Biografia

Llicenciat en ciències naturals i doctor en geologia per la Universitat de Barceolona (UB), va ser un dels geòlegs més reconeguts i dels que més bé coneixien el país. Va ser investigador del Consell Superior d'Investigacions Científiques, a Wageningen (Països Baixos), a Angers i Rennes (França) i catedràtic a la Universitat de Saragossa i a la Facultat de Geologia de la Universitat de Barcelona. Va ser membre de la Secció de Ciència i Tecnologia i president de la Institució Catalana d'Història Natural (ICHN), de l'Institut d'Estudis Catalans.
A la UB hi va fundar el Departament d'Estratigrafia i Geologia Històrica i també hi va promoure les especialitats de sedimentologia, geologia marina i geologia del petroli. Va fer recerca d'hidrocarburs al País Basc, a Navarra, a La Rioja i a la Catalunya central; també a Guinea i al Sàhara. Va investigar la conca terciària de l'Ebre i la serralada Ibèrica.
Riba va orientar part de la seva recerca a l'estudi del subsòl de la ciutat de Barcelona, una activitat capdavantera, aleshores, al país. Fruit d'aquesta recerca, l'any 2009 va publicar, juntament amb Ferran Colombo, l'obra Barcelona: la Ciutat Vella i el Poblenou. Assaig de geologia urbana. També va ser coautor, i un dels promotors, del Diccionari de geologia (1997). A més de membre de l'Institut d'Estudis Catalans va formar part del Consell de Protecció de la Natura, de la zona volcànica d'Olot. També era membre fundador de l'Associació Internacional de Sedimentologia. Va rebre la Medalla Narcís Monturiol al mèrit científic i tecnològic de la Generalitat de Catalunya l'any 1992.

## Referències

* ↑ «Mor el geòleg Oriol Riba, membre de l'IEC i fundador del Departament d'Estratigrafia i Geologia Històrica a la UB», 01-06-2011. [Consulta: 1r juny 2011].
* ↑ «Oriol Riba i Arderiu». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Redacció «Mor el geòleg Oriol Riba, fill del poeta Carles Riba». Avui [Barcelona], 02-06-2010 [Consulta: 2 juny 2011].
* ↑ Riba i Arderiu, Oriol; Colombo i Piñol, Ferran. Institut d'Estudis Catalans. Barcelona: la Ciutat Vella i el Poblenou. Assaig de geologia urbana. Planeta, 2009, p. 278. ISBN 9788492583393.
* ↑ Riba, Cèlia «El diccionari del doctor Riba». Terminàlia, 9, 27-06-2014, pàg. 55–57. ISSN: 2013-6706.

## Enllaços externs

* International Commission on Stratigraphy (ICS) (anglès)
* International Association of Sedimentology (IAS) (anglès)
# Goémon

Les goémon (també conegudes com a goëmon; del bretó gwemon o del gal·lès gwymon) o herba de mar (traducció literal de l'anglès seaweed), són una barreja indeterminada d'algues brunes, vermelles i verdes deixades per l'acció de les marees i que són recollides al llarg de les costes marítimes durant la baixamar. En aquest sentit restringit, també es coneixen com a «derelicte d'algues», sinònim de sart en poiteví, i varech en normand (warec significa derelicte, d'origen anglo-escandinau i que prové del nòrdic antic wrec, *wrek o vagrek, amb el mateix significat).
Es distingeix les goémon de riba (que apareixen a la costa) i les goémon submarines (recollides amb vaixells amb «scoubidou»).
Per extensió, també s'anomena Goémon al fertilitzant de goémon.

## Referències

* ↑ Descoloració obtinguda durant el seu tradicional assecat sobre les dunes.
* ↑ Cabioc'h, Jacqueline; Floc'h, Jean-Yves; Le Toquin, Alain; Boudouresque, Charles François. Guide des algues des mers d'Europe (en francès). Delachaux et Niestlé, 2006, p. 67.
* ↑ Chavannes, Carole Dougoud. Les algues de A à Z (en francès). Jouvence, 2014, p. 67.
* ↑ Péret, Jacques. Terres marines (en francès). Presses universitaires de Rennes, 2015.

## Vegeu també

* Forn per goémon
# Țara Hațegului

Țara Hațegului ("Terra Hațeg"; alemany: Wallenthal, hongarès: Hátszegvidék, llatí: terra Harszoc) és una zona històrica i etnogràfica al comtat de Hunedoara, Romania, al cantó sud-oest de Transsilvània. Es troba al centre de Hațeg.
Țara Hațegului es troba a la depressió de Hațeg. S'hi pot trobar el jaciment d'Ulpia Traiana Sarmizegetusa (la capital de la Dàcia romana, establerta al segle II dC), l'església de Densuș i restes paleontològiques (l'illa Hațeg i Hatzegopteryx).
Durant el temps del Regne d'Hongria, el districte de Hátszeg formava part del comtat de Hunyad.
La regió està formada per una ciutat i deu comunes: Hațeg, Baru, Densuș, General Berthelot, Pui, Răchitova, Râu de Mori, Sarmizegetusa, Sălașu de Sus, Sântămăria-Orlea i Totești.

## Referències

* ↑ «History of Transylvania». mek.oszk.hu.
* ↑ https://library.hungaricana.hu/hu/view/KozMagyOkmanytarak_documenta_historiam_1941/?pg=393&layout=s - Fekete Nagy, Antonius – Makkai, Ladislaus: Documenta historiam Valachorum in Hungaria illustrantia, usque ad annum 1400 p. Christum. (Budapest, 1941. Études sur l'Europe Centre-Orientale. 29.) p. 326
* ↑ http://mek.oszk.hu/02100/02114/html/304.html

## Enllaços externs

* http://www.visithateg.com Arxivat 2021-11-28 a Wayback Machine.
# Paul Martin

Paul Edgar Philippe Martin (Windsor (Ontario), 28 d'agost de 1938) va ser el 21è Primer ministre del Canadà ocupant el càrrec entre 2003 i 2006.
Conegut també com a Paul Martin Jr. (ja que el seu pare, Paul Joseph James Martin és més conegut com a Paul Martin Sr.), va succeir el 14 de novembre de 2003 a Jean Chrétien com a líder del Partit Liberal, i esdevingué en primer ministre el 12 de desembre d'aquell mateix any.

### Primer ministre

Després de les eleccions federals de Canadà de 2004, Martin va mantenir el poder tot i que passà a liderar un govern en minoria amb el suport extern del Nou Partit Democràtic (NPD) de Jack Layton. Forçat per una moció de confiança de Partit Conservador del Canadà (PCC), Bloc Québécois i NPD el 28 de novembre de 2005, convocà eleccions anticipades el 2006, que van ser guanyades amb un estret marge pels conservadors de Stephen Harper, que formà govern en minoria. Martin refusà convertir-se en líder opositor i el 18 de març de 2006 dimití com a líder del partit, deixant el càrrec en mans de Bill Graham.

## Referències

* ↑ «Paul Martin sucede a Chrétien al frente del gobierno de Canadá» (en castellà). La Nacion, 13-12-2003. [Consulta: 26 novembre 2024].
* ↑ «Layton surprises locals: Supporters 'blown away' by win over Blaikie, Nystrom». Star-Phoenix, 27-01-2003, p. A1.
* ↑ «The vote that toppled Paul Martin's minority government» (en anglès). CBC, 28-11-2018. [Consulta: 20 novembre 2024].
* ↑ Harrison, Trevor W. «Conservative Party» (en anglès). The Canadian Encyclopedia, 16-11-2011. [Consulta: 20 novembre 2024].
# Gran Enciclopèdia de Mallorca

La Gran Enciclopèdia de Mallorca és una enciclopèdia dedicada a Mallorca i la primera obra d'aquest tipus. A l'inici era publicada com un suplement als diaris Ultima Hora i Diari de Balears, iniciada per Pere Antoni Serra Bauzà.
Fou començada a editar el 1988. Es publicà el darrer volum amb la segona part de l'apèndix i l'índex el 1991. En principi, idò, l'obra constava de 19 volums i 28.082 veus i més de 20.000 fotografies. Un segon apèndix sortí a la llum amb unes 3.000 entrades més i encara un tercer, l'any 2004 (volum 24). Actualment, amb els tres apèndixs, consta d'unes 34.000 veus. Els volums 20, 21, i 22 constitueixen l'Atles de la Gran Enciclopèdia de Mallorca, el 25 l'Atles d'història. És editada per la societat Promomallorca, patrocinada pel Consell Insular de Mallorca i dirigida per Miquel Dolç i Dolç. A la seva màxima expansió va tenir uns cinquanta col·laboradors completats d'especialistes.
L'enciclopèdia ha tengut quatre directors: Ferran Aguiló (1987-1991), Lourdes Mazaira (1991-1992), Pere Fullana Puigserver (1992-1999) i Margalida Tur (1999-2005).

## Referències

* ↑ Palma, Promomallorca, 1989-2005, 25 volums, ISBN 8486617022
* ↑ «Gran Enciclopèdia de Mallorca». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 Pere Antoni Pons, «25 anys d'Enciclopèdia de Mallorca», Ara, 15 de gener de 2014
* ↑ Toni Limongi, «El nou apèndix de la Gran Enciclopèdia de Mallorca a les 34.000 veus registrades», Diari de Balears, 5 de desembre de 2004

## Bibliografia

* Miquel Dolç i Dolç, «Sentit i abast de la Gran Enciclopèdia de Mallorca». Serra d'Or, juny del 1990
* Pere Fullana Puigserver, «Miquel Dolç i Dolç i la 'Gran Enciclopèdia de Mallorca' : Retrobar-se amb la realitat illenca». El Mirall, setembre-octubre del 1995
* Pere Fullana Puigserver, «La Gran Enciclopèdia de Mallorca», Serra d'Or, febrer del 1999

## Vegeu també

* Enciclopèdia de Menorca
* Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera
# Geoagiu

Geoagiu (en hongarès: Algyógy, en alemany: Gergesdorf) és una ciutat del comtat de Hunedoara, a la regió històrica de Transsilvània, Romania, situada al riu Mureș a una altitud de 217 metres sobre el nivell del mar. El riu amb el mateix nom (Geoagiu) desemboca en aquest lloc al Mureș. La ciutat té una població de 5.049 habitants. Segons el cens del 2011, el 89,7% dels habitants eren romanesos, el 8,81% gitanos i el 0,71% hongaresos.
Administra deu pobles: Aurel Vlaicu (fins al 1925 Binținți ; Bencenc), Băcâia (Bakonya), Bozeș (Bózes), Cigmău (Csigmó), Gelmar (Gyalmár), Geoagiu-Băi (Feredőgyógy), Homorod (Homoród), Mermezeu-Vemezeu (Nyírmező), Renghet (Renget) i Văleni (Valény).

## Història

Els primers assentaments de la zona es poden trobar a l'època dels dacis, al segle I aC, com demostren els descobriments arqueològics. Després de la conquesta romana, els romans van construir el fort de Germisara al segle II, no obstant això, va mantenir el nom daci original. Germisara va ser defensada per la Legió XIII Gèmina.
El nom de Germisara significava "aigua calenta" (germi = "calor", sara = "cascada") i mostrava que els dacis ja coneixien les fonts termals de la zona. Una altra opinió que el nom prové del nom hongarès del riu Geoagiu (Gyógy), que significa "curatiu". Però, més probablement, el nom prové de la paraula hongaresa dió (nou com a fruita) amb el sufix -d, de manera que, després de la primera cita documental, "villa Gyog" del 1291 va aparèixer com a Dyod és Dyog (1397), Aldyogh (1407), Algyogh (1412), Aldyod (1439), Alsodyod alio nomine Alsoffalwa (vers 1444).
La primera cita documental de Geoagiu (es va escriure com a "villa Gyog") va ser l'any 1291, quan es va utilitzar com a terra a les rodalies de Bintinti (actual poble Aurel Vlaicu).
Hi ha restes de l'antiga via romana feta amb pedres de placa de Geoagiu a Geoagiu Băi. Els dies de la ciutat són del 14 al 17 d'agost.

## Fills il·lustres

* Ion Budai-Deleanu
* Aurel Vlaicu

## Referències

* ↑ «Geoagiu Primaria». [Consulta: 5 octubre 2021].
* ↑ «Tab8. Populația stabilă după etnie – județe, municipii, orașe, comune». Arxivat 2016-01-18 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2016-01-18. [Consulta: 5 octubre 2021]..
* ↑ «Istoric». [Consulta: 5 octubre 2021].
* ↑ Iulia, Web Marketing Alba. «Centru Național de Informare și Promovare Turistică, Stațiunea Geoagiu Băi – Investim în viitorul tău!» (en romanès). [Consulta: 5 octubre 2021].
# Cristuru Secuiesc

Cristuru Secuiesc (pronunciació en romanès: [ˌKristuru sekuˈjesk]; en hongarès: Székelykeresztúr, pronunciat [ˈSeːkɛjkɛrɛstuːr]) és una ciutat del comtat de Harghita, Romania. Es troba a la terra de Székely, una regió etno-cultural a l'est de Transsilvània.
La ciutat administra dos pobles:
* Betești / Betfalva, part de Mugeni fins al 2004
* Filiaș / Fiatfalva

## Història

La ciutat formava part de la zona de la Terra Székely de la província històrica de Transsilvània. Va pertànyer a Udvarhelyszék fins a la reforma administrativa de Transsilvània el 1876, quan va caure dins del comtat d'Udvarhely del Regne d'Hongria. Després del tractat de Trianon de 1920, va passar a formar part de Romania i va passar a formar part del comtat d'Odorhei durant el període d'entreguerres. El 1940, el Segon arbitratge de Viena va concedir el nord de Transsilvània a Hongria.
Hongria va mantenir la ciutat fins al final de la Segona Guerra Mundial. Després de l'ocupació soviètica, l'administració romanesa va tornar el 1945 i va passar a formar part oficialment de Romania el 1947. Entre 1952 i 1960, la ciutat va caure dins la regió autònoma magiar, entre 1960 i 1968 la regió autònoma Mureș-Magyar. El 1968, la província va ser abolida i, des de llavors, la ciutat forma part del comtat de Harghita.

## Demografia

A partir del cens romanès 2002, la ciutat té una població de 9672 dels quals 9.201 (95,13%) són ètnics hongaresos, 2,47 ètnica gitana, 2,27% ètnics romanesos i 0,12% d'altres.
Pel que fa a la religió, el 46,02% dels seus habitants són reformats, el 35,99% són unitaris, el 14,27% són catòlics, el 2,33% són ortodoxos romanesos.

## Fills il·lustres

* Alexandru Gergely

## Ciutats germanes

Cristuru Secuiesc està agermanada amb:
* Ajka, Hongria (1992)
* Csurgó, Hongria
* Derecske, Hongria
* Dévaványa, Hongria (1994)
* Dunakeszi, Hongria
* Kalocsa, Hongria
* Karcag, Hongria (1990)
* Kúnszentmiklós, Hongria
* Lánycsók, Hongria
* Senta, Sèrbia
* Pesterzsébet, Hongria

## Referències

* ↑ 2002 Census
# Vlăhița

Vlăhița ( escolta (?·pàg.), en hongarès: Szentegyháza, pronunciat [ˈSɛntɛchaːzɒ]), fins al 1899 Szentegyházas-Oláhfalu) és una ciutat del comtat de Harghita (Romania). Es troba a la terra de Székely, una regió etno-cultural a l'est de Transsilvània.
La ciutat administra dos pobles:
* Băile Homorod / Homoródfürdő
* Minele Lueta / Szentkeresztbánya
El seu nom romanès és d'origen eslau, que significa "petit valac", mentre que el seu nom hongarès significa "Església del Sant".

## Història

A l'època romana, un fort romà funcionava al proper Băile Homorod.
Vlăhița (Oláhfalu) es va esmentar per primera vegada com a assentament romanès (Villa Olachalis). La ciutat formava part de la zona de la Terra Székely de la província històrica de Transsilvània. Va pertànyer a Udvarhelyszék fins a la reforma administrativa de Transsilvània el 1876, quan va caure dins del comtat d'Udvarhely de l'Àustria-Hongria. Després del tractat de Trianon de 1920, va passar a formar part de Romania i va caure dins del comtat d'Odorhei durant el període d'entreguerres.
El 1940, el segon Arbitratge de Viena va atorgar el nord de Transsilvània a Hongria i fou ocupat per Hongria fins al 1944. Després de l'ocupació soviètica, l'administració romanesa va tornar i l'assentament va passar a formar part oficialment de Romania el 1947. Entre 1952 i 1960, la ciutat va caure dins la regió autònoma magiar, entre 1960 i 1968 la regió autònoma Mureș-Magyar. El 1968, la província va ser abolida i, des de llavors, la ciutat forma part del comtat de Harghita.

## Demografia

La ciutat té una població total de 6.820 habitants, dels quals 6.749 (98,96%) són hongaresos de Székely, cosa que la converteix en la ciutat amb la proporció més alta d'hongaresos de Romania (cens del 2011).

## Ubicació

La ciutat està situada entre Odorheiu Secuiesc i Miercurea-Ciuc. La seva altitud de 860 m la converteix en la ciutat més alta del comtat de Harghita.

## Cultura

La ciutat és famosa per la seva Orquestra Infantil (Filarmonica de nens / Gyermekfilharmónia), en la qual més de 140 joves canten i toquen instruments.

## Ciutat agermanada

* Szarvas, Hungary (1994)

## Referències

* ↑ G. Popa Lisseanu, Originea secuilor și secuizarea românilor.
* ↑ «Fili Hírek». [Consulta: 9 octubre 2021].
# Alena Veselá

Alena Veselá (Brno (Moràvia), 7 de juliol, 1923), és una organista i professora de música txeca, filla del químic Vítězslav Veselá.

## Carrera

El 1951, va estudiar orgue a la Facultat de Música de l'Acadèmia Janáček d'Arts Escèniques (JAMU) a Brno. A partir de 1952, va treballar durant gairebé cinquanta anys a la JAMU de Brno (aquí va ser la cap del departament d'instruments de teclat els anys 1986-1990 i la rectora els anys 1990-1997) - entre els seus alumnes més importants hi ha Věra Heřmanová, Kamila Klugarová, Petr Kolař, Zdeněk Nováček, David Postránecký. Va ajudar a reactivar les activitats de l'Associació d'Amics de la Música de Brno a la Filharmònica de Brno. És la presidenta de l'Associació per a la Construcció d'una Sala de Concerts a Brno i participa en l'organització del Festival Internacional de Música de Brno. Va contribuir significativament a la finalització de la reconstrucció de la Casa Beseda a Brno.

## Valoració

Ha rebut molts premis, per exemple, medalles d'or de la Universitat de Masaryk i JAMU, dos premis de la ciutat de Brno (1979 i 2001), el premi Czech Music Fund per la promoció de la música txeca contemporània a l'estranger (1980) i el premi de la regió de Moràvia del Sud (2011). En el seu 90è aniversari, el bisbe de Brno Vojtěch Cikrle li va atorgar la medalla de St. Ciril i Metodi. El dimecres 28 d'octubre de 2020, el president Miloš Zeman li va atorgar la Medalla al Mèrit pels seus mèrits en art i educació.

## Referències

* ↑ Acadèmia Vivat. Brno: Acadèmia Janáček d'Arts Escèniques de Brno, 1997/https://www.digitalniknihovna.cz/mzk/view/uuid:41015640-7e57-11e6-bb23-005056827e51?page=uuid:734422b0-94b7-11e6-9328-005056825209/S. 155

## Bibliografia

* FRYDRYCH, Karol. Státní vyznamenání Aleny Štěpánkové–Veselé. Zpravodaj Musica sacra, Brno, 2020, roč. 28, č. 3, s. 23–24. ISSN 2336-5374.

## Enllaços externs

* Alena Veselá al Diccionari musical txec de persones i institucions-(txec)
* Entrevista a iDnes.cz-(txec)