OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Museu Postal d'Andorra

El Museu Postal d'Andorra és un museu del Principat d'Andorra dedicat a la història del correu postal d'Andorra. Antigament ubicat a la Borda del Raser, al Costat de la Casa d'Areny-Plandolit, al Carrer Major d'Ordino, ara és un museu digital. S'hi pot consultar la col·lecció filatèlica digitalitzada, la història de les comunicacions a Andorra, el procés d'elaboració i d'impressió dels segells o les peculiaritats del sistema postal andorrà, entre d'altres temes relacionats amb el món del correu.

## Història

Després d'una exposició sobre la història dels correus a Andorra, realitzada l'any 1982, es va creure oportú que el tema fos exposat d'una manera permanent. Aquell mateix any es creà una comissió formada per representants del Govern d'Andorra i dels serveis de correus espanyols i francesos amb la intenció de fer un museu. Fou concebut pel Musée de la Poste de París i es va emplaçar al cap de casa de l'edifici de la Casa de la Vall, seu del Parlament andorrà. Amb la visita a la casa, el públic podia visitar el Museu. Va ser desmuntat l'any 1991 arran del treball engegat per a l'elaboració de la Constitució del Principat d'Andorra.
S'hi exposava el sistema de fabricació dels segells, juntament amb la totalitat dels segells andorrans des de 1860 i altres materials presents en les imatges gravades als segells. També s'hi podia veure una petita sala dedicada a numismàtica, on s'exposava majoritàriament una col·lecció de monedes emeses per la vegueria episcopal. L'any 1998 el Museu Postal tornava a obrir les portes, a Ordino. Una museografia modernitzada mostrava, a més de la col·lecció de segells, l'evolució de les telecomunicacions a Andorra.
L’any 2022 s’inicia la transformació del museu de físic a digital amb la digitalització total del fons filatèlic i la migració de tots els elements presents al museu físic al web www.museupostal.ad.

## Referències

* ↑ «Museus d'Andorra». Portal Turístic d'Andorra. Andorra Turisme. Arxivat de l'original el 16 de juliol 2011. [Consulta: 2 desembre 2010].
* ↑ «Museu Postal d'Andorra». Portal Turístic d'Andorra. Andorra Turisme. Arxivat de l'original el 9 d’octubre 2012. [Consulta: 5 desembre 2010].
* ↑ «Història dels museus d'Andorra». Icom Andorra, 2016. Arxivat de l'original el 2016-08-16. [Consulta: 11 gener 2016].
https://www.museupostal.ad/ca, https://museus.ad/
# Neus Martín Royo

Neus Martín Royo (Barcelona, 1968) és una pintora catalana. Llicenciada en Belles Arts per la Universitat de Barcelona comença la seva trajectòria com a pintora l’any 1988, i des de llavors ha desenvolupant la seva obra a través d'exposicions principalment a Barcelona i també a d'altres ciutats de Catalunya i Espanya. La seva obra també forma part de diverses col·leccions institucionals i privades.
Coneguda com "la pintora del Poblenou", ha dedicat una part destacada de la seva obra als canvis que ha aquest barri ha viscut al llarg dels darrers anys i que ha mostrat en una exposició antològica organitzada amb la col·laboració del MUHBA i de l'Arxiu Històric del Poblenou.
Altres temes que també ha tractat són la Barcelona de les botigues i bars d'altres temps, els vells edificis de l’Havana o els fars de Menorca.

## Referències

* ↑ Realisme a Catalunya. [Barcelona]: Generalitat de Catalunya, Departament de Cultura, 1999. ISBN 84-393-4852-5.
* ↑ «Trajectòria professional». [Consulta: 29 abril 2023].
* ↑ «Neus Martín Royo — Blue Frame Gallery» (en anglès). [Consulta: 29 abril 2023].
* ↑ Martín Royo, Neus. Poblenou: La memoria pintada. Barcelona: Arxiu Històric del Poblenou, 00-09-2022, p. 172. ISBN 978-84-09-44277-5.
# Radioteletip

El RTTY o radioteletip és un sistema de telecomunicacions en què dos terminals (també anomenats teletips) es comuniquen a través d'un enllaç de ràdio. El RTTY fa ús de múltiples sistemes de modulació del senyal, inclosa la modulació de freqüència FSK. Els caràcters solen ser codificats en 5 bits, d'acord amb el Codi Baudot, també conegut com a codi CCITT Nº 2. Aquest codi s'utilitza de manera asíncrona, amb "start bit" i "stop bit". Alguns sistemes utilitzen codis CCITT Nº 2 de 6 bits. Els moderns sistemes poden operar en 7 o 8 bits. En comparació amb les modernes formes de comunicació digitals, el sistema RTTY és extremadament lent. El flux d'una comunicació típica RTTY és de 45 bauds, o aproximadament 60 paraules per minut. No obstant això, la combinació d'una baixa velocitat i una modulació robusta fan del RTTY un mètode de comunicació molt resistent a la majoria de les formes d'interferència de ràdio. En aquest sentit, al RTTY, només el sobrepassa el codi Morse en CW.

## Usuaris

Els principals usuaris són persones que necessiten moltes connexions d'ona curta RTTY:
* La marina, en diverses parts del món, i les estacions marítimes de socors (2174,5 kHz);
* Els exèrcits en diverses parts del món;
* Els diplomàtics, especialment a Àfrica i certes parts d'Àsia;
* Els radioaficionats.

## Sistemes de dades

* Sailmail, un correu comercial d'ona curta
* SITORS, una variant de RTTY amb correcció d'errors
* PACTOR, una variant de tors, basat en el concepte de paquets
* Hellschreiber, un híbrid entre el Fax i RTTY
* ACARS, utilitzat per l'aviació comercial (paquet)
* Navtex, utilitzat en la navegació
* PSK31 i PSK63
* CLOVER2000
* Q15X25, un paquet creat per aficionats
* Categoria MFSK (multi-freqüència o Polytone), que inclou la transmissió de dades utilitzant més de dues freqüències:
** MT63, utilitzats pels radioaficionats i el govern dels EUA
** COQUELET
** PICCOLO
** Olivia MFSK

## Vegeu també

* Banda lateral única
* Amplitud modulada
* Temps Universal Coordinat
* Senyal horari

## Referències

* ↑ Conveni i Estatuts la Unió Internacional de Telecomunicacions. S32 article Article S33 i els procediments operatius per a les comunicacions de socors i seguretat del sistema mundial de socors i seguretat marítims (SMSSM)

## Enllaços externs

* Articles de referència canals i usos: Manual de Mobile marins (anglès)
* Articles de referència per al temps: les estacions de ràdio del temps del Departament Hidrogràfic i Oceanogràfic de la Marina Arxivat 2007-02-26 a Wayback Machine. (anglès)
* GINEBRA Radiocomunicacions de la UIT Textos
# Patró (metrologia)

En metrologia, un patró, patró de mesura, estàndard o prototip és el primer objecte que es pren com a estàndard d'alguna quantitat física per a mesurar aquesta quantitat. Ans al contrari del prototip industrial que canvia en cada fase de desenvolupament d'un producte, se cerca un màxim de garanties per que el prototip metrològic no canvia mai. Qualsevol patró té una incertesa estàndard, una valor d'error de mesura dins del qual el patró s'aplica.
Abans dels patrons universals, o del sistema mètric decimal, introduït per la revolució francesa, cada ciutat o entitat política tenia el seu patró local, el que dificultava evidentment la comunicació. Així la ciutat de Barcelona a l'antic règim tenia la «canya de pedra» com a patró i la ciutat de Lieja tenia el «peu de Sant Llambert» i el «peu carolingí». El problema de la definició univoca d'un patró eren i són les variacions dogudes a l'expansió sota influència, per exemple, de la temperatura i l'error de mesura. Per a la mesura del temps, es va evolucionar de l'hora romana relativa (un dotzena part del temps entre l'alba i la posta del sol) que podia variar –a Roma– entre 44 minuts a l'hivern i 75 minuts a l'estiu a l'hora estandarditzada. El problema bàsic del patró és que cal poder comparar una variable (longitud, temps, pes, volum, temperatura, valor…) amb un criteri él més invariable possible. En economia, durant de molt de temps es va utilitzar el valor de l'or (considerat com invariable) per a comparar el valor de la moneda de diferents països com a variable per mesurar.
Al Sistema Internacional d'Unitats (SI), l'únic prototip que encara s'utilitza poc o gaire, és el patró o prototip del kilogram, un cilindre sòlid de platí i iridi guardat a l'Oficina Internacional de Pesos i Mesures a Sèvres, a França que per definició és la massa d'un kilogram. Moltes nacions fan còpies d'aquest prototip per representar l'estàndard nacional.

## Referències

* ↑ «Patró (metrologia)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «patró». TERMCAT.
* ↑ «La canya de pedra». Barcelona redescoberta. [Consulta: 18 abril 2021].
* ↑ «Orgue Renaissance de l'église Saint Jacques le mineur a Liège» (en francès). Eglises de Liège [Esglésies de Lieja]. [Consulta: 18 abril 2021].
* ↑ «9 curiositats de la vida de l'antiga Roma». [Consulta: 18 abril 2021].
* ↑ López, Didac. «Les unitats de mesura del Sistema Internacional (III – b): una història del segon (i d'altres unitats de temps)», 01-09-2011. [Consulta: 18 abril 2021].
* ↑ Pinot, P.; Geneves, G.; Himbert, M. «Prototype du kilogramme et constante physique fondamentale : la dissémination de l’unité de masse». Revue française de métrologie, 22, 31-05-2011, pàg. 3–18. DOI: 10.1051/rfm/2010002. ISSN: 1772-1792.
# Pere Ferreres Serrano

Pere Ferreres Serrano (Santa Coloma de Gramenet, 19 de novembre de 1958) és un periodista esportiu català.
Llicenciat en Ciències de la Informació a la Universitat Autònoma de Barcelona, fou director del Grama diari i el 1984 entrà a TVE Catalunya, on dirigí programes com 20:30 A Punt, Més que un club i ZigaZaga, entre d'altres. Formà part de l'equip d'enviats especials que feu la cobertura dels Jocs Olímpics de Seül 1988, i que, posteriorment, varen rebre un premi Ondas. També és conegut per haver sigut el narrador habitual de les retransmissions en català dels partits de basquetbol a La 2 i al Teledeporte. Per altra banda, impulsà l'edició espanyola de la Revista Oficial NBA i col·laborà a la secció de bàsquet del Mundo Deportivo i a la revista especialitzada Clinic, així com, ha publicat Cien años azulgrana. Entrevistas a la sombra del Camp Nou (1998) i Vosotros sois tontos ¿o qué os pasa? (2011).

## Referències

* ↑ Socías Bruguera, 1991, p. 98.
* ↑ «Pere Ferreres Serrano - Infoperiodistas». Infoperiodistas. [Consulta: 26 octubre 2023].
* ↑ «Pere Ferreres Serrano». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Socías Bruguera, José Luis. Qui és qui, a Santa Coloma de Gramenet. Barcelona: Edimurtra, 1991. ISBN 8486062268.
# Eugénio Tavares

Eugénio de Paula Tavares (Illa Brava, 18 d'octubre de 1867 — Nova Sintra 1 de juny de 1930), va ser un periodista, escriptor i poeta cap-verdià, un dels principals autors en crioll capverdià. És conegut pels seus poemes musicats (morna) escrits en crioll de Brava. Una plaça de Nova Sintra té el seu nom i hi ha una estàtua, i la seva casa és ara un museu.

## Biografia

No tenia titulació escolar, com José Lopes, un altre poeta Capverdià, era un autodidacta. Després d'estar un temps a Mindelo va treballar per a la Hisenda Pública de Tarrafal, on hi va descobrir la parla vernacla de l'illa de Santiago. De retorn a Brava en 1890 com a administrador d'Hisenda, ja era força coneixedor de la realitat de Cap Verd. Allí es va casar i començà a publicar poemes demanant justícia i dignitat per a Cap Verd al governador Serpa Pinto. Entre 1890 i 1900 Eugénio Tavares és el "delfim" de Cap Verd. El 1929 va col·laborar en diversos articles en la Revista de Espiritismo, òrgan de la Federació Espírita Portuguesa. De la seva ploma van sortir vigorosos articles de propaganda neoespiritualista.
El seu poema poema Mal de amor es pot trobar al CD Poesia de Cabo Verde e Sete Poemas de Sebastião da Gama d'Afonso Dias El poema 'morna aguada va ser reproduït en un bitllet d'escut capverdià el 1999.

## Obres

* Canção ao Mar Arxivat 2004-12-24 a Wayback Machine.
* Morna aguada
* Morna de Despedida Arxivat 2005-02-04 a Wayback Machine.
* Bidjica
* Nha Santana
* Hino de Brava

## Referències

* ↑ «Objectos do quotidiano de Cabo Verde mostram-se em Lisboa na "Casa Fernando Pessoa"». A Semana, 25-06-2007. Arxivat de l'original el 3 de febrer 2016. [Consulta: 9 juny 2016].

## Vegeu també

* Llista d'escriptors de Cap Verd

## Bibliografia

* VASCONCELOS, Manuela. Grandes Vultos do Movimento Espírita Português.
* Eugénio Tavares: viagens, tormentas, cartas e postais (recolha, organização e notas biográficas de Félix Monteiro; preface by Manuela Ernestina Monteiro), Instituto de Promoção Cultural, Praia, p. 338

## Enllaços externs

* Eugénio Tavares
# Eva Gonzalès

Eva Gonzalès (París, 19 d'abril de 1849 - París, 5 de maig de 1883) fou una pintora impressionista francesa d'origen espanyol i monegasc.

## Biografia

Filla de l'escriptor espanyol naturalitzat francès, Emmanuel Gonzalès, comença a estudiar pintura als setze anys. Deixeble de Charles Joshua Chaplin, més tard ho serà d'Édouard Manet. A l'estudi de Manet va ser model i alumna. La influència de Manet en la seva obra és visible fins a 1872; més endavant el seu estil es torna més personal, especialitzant-se en obres al pastel i tonalitats clares.
El 1879 es va casar amb un dels germans del gravador Henri Guérard, amb qui va tenir una filla, Julie. Gonzalès mor a causa d'una embòlia originada en el part, cinc dies després de la mort del seu mestre Manet. Està enterrada al cementiri de Montmartre, a París.

## Galeria

* La plage de Dieppe (vue prise du château), Château-Musée, Dieppe, 1871
* Enfant de troupe (ou Le clairon), Musée Gaston Rapin, Villeneuve-sur-Lot, 1870
* La promenade à dos d'âne, City Museum & Art Gallery, Bristol, Anglaterra, 1880
* Sur la terrasse (Pontoise), col·lecció privada, 1877–1878
* L'avant port (Dieppe), col·lecció privada
* L'indolence, col·lecció privada, 1871–1872
* La toilette, col·lecció privada, 1879
* La jeune élève, col·lecció privada, 1871–1872
* Le petit lever, col·lecció privada, 1875
* Le réveil, Kunsthalle Bremen, Bremen, Alemanya, 1876
* Nounou avec enfant, National Gallery of Art, Washington D.C., 1877–1878
* Petit profil aux nattes (Jeanne Gonzalès a posé pour ce tableau), col·lecció privada
* Portrait d'une jeune femme, col·lecció privada, 1873–1874
* Reading in the Forest, Musée du Petit Palais, París, 1880
* Roses dans un verre, col·lecció privada, 1880–1882
* Secretly, col·lecció privada, 1877–1878
* Une modiste, The Art Institute of Chicago, c. 1882–1883
* Une loge aux Italiens, Musée d'Orsay, París, 1874
* Souliers blancs, col·lecció privada, 1879–1880
* La nichée; «La matinée rose», Museu d'Orsay, 1873–1874

## Bibliografia

* Les femmes impressionistes. Mary Cassatt, Eva Gonzalès, Berthe Morisot (en francès). París: Musée Marmottan, Académie des Beaux-Arts, 1993.

## Referències

* ↑ «Une loge aux Italiens [A Box at the Theatre des Italiens]» (en anglès). Museu d'Orsay. [Consulta: 26 maig 2015].
* ↑ «Eva Gonzalès» (en francès). Rivage de Bohème. [Consulta: 26 maig 2015].
# ASTRO-G

L'ASTRO-G (també conegut com a VSOP-2) és un radiotelescopi orbital en desenvolupament per la JAXA. S'espera que sigui llançat el 2011 a una òrbita el·líptica al voltant de la Terra (apogeu de 25000 km, perigeu 1000 km). L'ASTRO-G va ser seleccionat el febrer del 2006 davant d'una nova missió d'estudi en raigs X (NeXT) i una missió de vela solar a Júpiter. El finançament començà l'any fiscal de 2007 amb un pressupost de 12000 milions de iens, uns 100 milions de dòlars nord-americans. Estava previst llançar-se el 2012, però la dificultat tècnica de l'antena de plat i les limitacions pressupostàries van provocar la suspensió del desenvolupament per a l'any fiscal 2010. Finalment, el projecte es va cancel·lar el 2011 per l'augment del cost i la dificultat d'assolir objectius científics.
Estava compost per una antena de 9 m de diàmetre per observar en les bandes de 8,22 i 43 GHz, i les seves imatges s'havien d'utilitzar en combinació amb les obtingudes per un grup de telescopis terrestres utilitzant una tècnica d'interferometria. S'esperava aconseguir una resolució deu vegades més gran i millor sensibilitat que el seu predecessor HALCA.

## Referències

* ↑ «ja:事業番号3-34» (en japonès). Arxivat de l'original el November 22, 2009. [Consulta: 9 març 2010].
* ↑ «ja:10-1．平成22年度予算案の概要» (en japonès), 2010. Arxivat de l'original el July 22, 2011. [Consulta: 9 març 2010].
* ↑ «ISAS | 電波天文衛星（ASTRO‐G）の状況について（報告資料） / トピックス». [Consulta: 15 agost 2021].
* ↑ «ja:平成23年宇宙開発委員会（第35回） 配付資料». Arxivat de l'original el 2017-06-24. [Consulta: 15 agost 2021].

## Enllaços externs

* http://www.vsop.isas.jaxa.jp/vsop2/ Arxivat 2012-02-04 a Wayback Machine.
# Estació de la Floresta (Adif)

Mapa sinòptic línia R13 :
Mapa sinòptic línia R14 :
La Floresta és una estació de ferrocarril propietat d'adif situada al municipi de la Floresta, a mig quilòmetre del nucli urbà, a la comarca catalana de les Garrigues. L'estació es troba a la línia Tarragona-Reus-Lleida i hi tenen parada trens de les línies R13 i R14 dels serveis regionals de Rodalies de Catalunya, operat per Renfe Operadora.
Aquesta estació es va posar en funcionament l'any 1874 quan va entrar en servei el tram construït per la Companyia del Ferrocarril de Montblanc a Lleida (posteriorment LRT) entre Vinaixa (1872) i les Borges Blanques.
S'hi accedeix des de la Floresta seguint cap al sud-est la carretera LV-2013, de la Floresta a l'Estació de la Floresta. L'any 2016 va registrar l'entrada de menys de 1.000 passatgers.

## Serveis ferroviaris

Serveis regionals de Rodalies de Catalunya :
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| Lleida Pirineus | Les Borges Blanques | | Vinaixa | Barcelona-Estació de França |

## Referències

* ↑ «Conegueu la línia R14». Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 2012-01-13. [Consulta: 23 febrer 2012].
* ↑ «Anuari estadístic DPTOP 2016. Transport per ferrocarril». Departament de Territori i Sostenibilitat. Arxivat de l'original el 2018-05-04. [Consulta: 9 setembre 2018].

## Vegeu també

* Llista d'estacions d'Adif a Catalunya
* Xarxa ferroviària de Catalunya
# Battista Dossi

Battista Dossi (c. 1490-1548), també conegut com a Battista de Luteri, va ser un pintor italià de l'Escola de Ferrara. Va dedicar gairebé tota la seva carrera al servei de la Cort de Ferrara, on treballava amb el seu germà més gran Dosso Dossi (c. 1489-1542). Es creu que Battista va treballar en l'estudi de Roma de Rafael de 1517 a 1520.

## Bibliografia

* Bénézit, Emmanuel, ed., Dictionnaire critique et documentaire des Peintres, Sculpteurs, Dessinateurs et Graveurs, Originally published 1911-1923. Paris, Librairie Gründ, 1976.
* Dizionario enciclopedico Bolaffi dei pittori e degli incisori italiani dall'XI al XX secolo, Turin, Giulio Bolaffi, 1972-1976.
* Gibbons, Felton, Dosso and Battista Dossi, Court Painters at Ferrara, Princeton, N.J., Princeton University Press, 1968.
* Groschner, Gabriele, Thomas Habersatter and Erika Mayr-Oehring, Masterworks, Residenzgalerie Salzburg, Salzburg 2002, 64.

## Enllaços externs

* Battista Dossi a ArtCyclopedia
* Battista Dossi a Census of Ferrarese Paintings and Drawings
# Daniel Morcillo Álvarez

Daniel Morcillo Álvarez (Madrid, 1975) és un arquitecte i polític espanyol, que va ser secretari general del Partit Comunista de Madrid (PCM) entre 2010 i 2014.
Daniel Álvarez Morcillo (el seu nom original), nascut el 1975 a Madrid, es va titular com arquitecte. Inclòs al número 2 de la llista d'Esquerra Unida de la Comunitat de Madrid (IU-CM) per a les eleccions municipals de 2011 a Madrid encapçalada per Ángel Pérez, va resultar elegit regidor, prenent possessió el 16 de juny.
Al maig de 2010, durant el Congrés del Partit Comunista de Madrid (PCM), Daniel Álvarez, avalat pel secretari general del Partit Comunista de Madrid (PCM) Juan Ramón Sanz, va ser elegit com a successor d'aquest, imposant-se en la votació dels compromissaris a Mauricio Valiente, obtenint Álvarez 39 vots enfront de 32 d'aquest últim. Cap a 2010 es va veure forçat a canviar l'ordre dels seus cognoms, per poder transmetre el seu cognom matern al seu fill. Amb la fi del mandat de la corporació el 2011, es van fer públiques les intencions de Morcillo de reprendre la seva ocupació com a arquitecte. El 2014 va deixar la seva responsabilitat com a secretari general del PCM. Posteriorment al seu cessament, va formar part del sector del PCM crític amb les pràctiques de la nova direcció, que tenia a Álvaro Aguilera com a secretari general.

## Referències

* ↑ «Entrevista a Daniel Morcillo Álvarez. Candidato de Izquierda Unida al Senado por Madrid». PCM, 25-10-2011. Arxivat de l'original el 2019-04-28. [Consulta: 28 abril 2019].
* ↑ Junta Electoral de Zona de Madrid: «Candidaturas proclamadas». Boletín Oficial de la Comunidad de Madrid, 162, 01-05-2007, pàg. 254-280. ISSN: 1989-4791.
* ↑ «27-M.- (Ampl.) Gallardón, reelegido alcalde con los votos de los 34 ediles del PP, que mantiene su mayoría absoluta». Europa Press, 16-06-2007. [Consulta: 28 abril 2019].
* ↑ «Daniel Álvarez, concejal de Ángel Pérez en Madrid, nuevo Secretario General del PCM, a propuesta de Juan Ramón Sanz». La República, 31-05-2010. Arxivat de l'original el 2010-06-03 [Consulta: 27 abril 2019].
* ↑ Rodríguez de Paz, Alicia; Sans, Sara «Cuatro parejas cuentan los motivos que las han llevado a poner el apellido materno a sus hijos». La Vanguardia, 06-11-2010 [Consulta: 27 abril 2019].
* ↑ Sevillano, Elena G. «Esta vez sí, el último pleno». El País, 08-11-2011 [Consulta: 27 abril 2019].
* ↑ Gallifa Olivé, Antonio «Comunistas de Madrid: las enseñanzas de la Revolución soviética». Crónica Popular, 08-11-2016. Arxivat de l'original el 2019-04-28 [Consulta: 28 abril 2019].
* ↑ «Un sector del PCM rechaza las "prácticas irresponsables" de la Dirección que "ahondan en la división" y la ruptura». Europa Press, 18-02-2015. [Consulta: 28 abril 2019].
# Ataman

Ataman (variants: ucraïnès отаман otaman, Wataman, Vataman; en rus: атаман) era un títol dels dirigents cosacs i haidamak de diversos tipus. A l'Imperi Rus, aquest terme era el títol oficial dels comandants militars suprems dels exèrcits cosacs.

## Etimologia

L'etimologia de la paraula ataman / hetman és discutida. Hi ha paraules d'orígens turc i germànic similars que es refereixen al mateix concepte. La forma hetman pot derivar de l'alemany Hauptmann per la via del polonès. La forma ataman és més probable que derivi del turc, significant literalment "pare dels cavallers".

## Tipus

Hi ha diversos tipus d'atamans:
* Exèrcit cosac Otaman (військовий отаман);
* Otaman de Campanya (похідний отаман);
* Otaman Kosh (кошовий отаман);
* Otaman Kurin (курінний отаман) era un comandant de kurin;
* Otoman Sotnia (сотенний отаман)
* Otoman de la Vila (сільський отаман) un rang administratiu dels segles XVII i XVIII;
* Otaman d'Okrug (окружний отаман) era un dirigent territorial,
* Otaman Stanytsia (станичний отаман) era un dirigent territorial,
* Otaman Khutir (хутірський отаман) era un dirigent territorial.

## Segle XX

Atamans eren el títols dels dirigents suprems de diversos exèrcits cosacs durant la Guerra Civil Russa. El cap de l'exèrcit de la República Popular d'Ucraïna, en particular, Símon Petliura, era anomenat Otaman Suprem (Головний отаман).

## Vegeu també

* Hetman

## Referències

* ↑ «Otaman» (en anglès). [Consulta: 23 desembre 2017].
* ↑ "The Cossacks: a super-ethnos in Russia's ribs", The Economist, December 21, 1996
* ↑ «Cossack Ataman». [Consulta: 23 desembre 2017].

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Ukraine main page (anglès)