OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Andreu Arpa

Andreu Arpa (Reus, 8 de gener de1826 - 18 d'abril de 1900) va ser un escultor i daurador català.
El seu pare, Lluís Arpa, també escultor i nascut a Barcelona, s'instal·là a Reus cap al 1805. Muntà un taller on Andreu Arpa hi va fer l'aprenentatge. Es desconeixen les seves primeres obres, ja que tant ell com el seu pare signaven Arpa, i no es poden atribuir a l'un o a l'altre. La seva primera obra coneguda va ser un grup escultòric de pedra que figurava a la façana de l'Ajuntament, un enorme escut de la ciutat voltat d'al·legories a les pràctiques econòmiques reusenques, la indústria, el comerç i l'agricultura, on, entre els estris industrials i agrícoles, fruits del país i manufacturats, hi ha al centre la representació de l'escut de la ciutat vigent en aquell moment, una tarja amb la rosa de cent pètals sense tija i l'Hèrcules, tot dins d'un espai ovalat coronat per la tiara i les claus. Va ser col·locat el 1861, i actualment es guarda al Museu de Reus. El 5 d'abril de 1862, la Junta Directiva del Centre de Lectura va fer pública la seva intenció de formar un "museu d'antiguitats" i va nomenar un equip d'onze persones per dur a terme tasca de recol·lecció, sota la presidència d'Andreu Arpa. Destinats al gremi d'assaonadors i blanquers, Arpa va realitzar diversos objectes religiosos, com ara una creu i Sant Crist daurats i brunyits, un joc de canelobres, va daurar diverses relíquies i altres estris religiosos. Realitzà imatges per nínxols del cementiri de Reus, i decorà algunes capelles. Va tallar en pedra imatges de la Mare de Déu i del sant Crist, repartides per Reus i per Castellvell. Els hereus de Joan Prim tenen una escultura del general feta per ell. El 1881 va construir un escolà de funcionament mecànic per a Madrid. Quan va morir la seva dona el 1889, i sense fills, va cedir el seu taller, a la plaça de sant Pere de Reus, a l'escultor també reusenc, Joan Homs. Interessat per temes de la relació entre el diàmetre i la circumferència, donà conferències sobre això i en publicà opuscles, com ara: Un nuevo cálculo para obtener la relacion del diámetro á la circunferencia. Reus: Imprenta de la Viuda e Hijo de Sabater, 1865, i Estado comparativo de la medición superficial del círculo: solución a los problemas iniciados por Arquímedes y Galileo. Reus: Imprenta de la Viuda de Torroja, 1892.

## Referències

* 1 2 Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 62-63.
* ↑ Massó Carballido, Jaume. «Notes sobre el Museu del centre de Lectura». Revista del Centre de Lectura. Centre de Lectura. [Consulta: 3-VI-2015].
# Olímpic de Milet

Olímpic (Olympicus, ̓Ολυμπικός), també anomenat de vegades Olimpíac (Olympiacus) encara que segurament de manera incorrecta, va ser un metge grec, nadiu de Milet, membre de l'Escola metòdica, una de les grans escoles de medicina del món grecollatí, encara que no seguia totes les seves doctrines. Va viure al segle i. Va ser mestre d'Apol·loni de Xipre. No era gaire ben considerat per Galè, que li va donar l'adjectiu de frívol i li va criticar alguns aspectes professionals.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionari of greek and roman biography and mothology. Vol III. Londres: John Murray, 1876, p. 23.
# Gauda

Gauda va ser un príncep i rei númida, fill de Mastanabal, net de Masinissa I i germanastre de Jugurta.
El rei Micipsa el va designar hereu del tron si Adhèrbal, Hiempsal I, i Jugurta, que van rebre tres parts del regne, morien sense fills. Sal·lusti diu que va ser exclòs del repartiment del regne perquè no era gaire intel·ligent per una malaltia (morbis confectus et ob eam causam mente paulum imminuta) però probablement això és una exageració.
A la guerra de Jugurta es va unir als romans. Va ser col·laborador de Quint Cecili Metel Numídic que no el va tractar com un aliat i li va refusar alguns honors als que considerava que tenia dret. Per això Gai Mari el va atreure fàcilment al seu partit (108 aC) en contra de Metel, i el 106 aC li va donar el regne de Numídia però sense la part occidental, unida al regne de Mauritània.
Se sap que va tenir no menys de tres fills: Adhèrbal que probablement va morir a mans de Marc Livi Emilià Drus (cònsol el 112 aC) o potser de Marc Livi Drus (tribú de la plebs el 91 aC) que el va segrestar per obtenir un rescat; Hiempsal II que el va succeir; i Mastebar o Mastanabal II, que apareix a una inscripció com "basileus" i probablement va ser associat al regne amb el seu germà o potser va obtenir una part del regne com era costum. Gauda ja era mort l'any 88 aC.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Gauda». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 25 juliol 2022].
* 1 2 Sal·lusti. La guerra de Jugurta, 65
# Honey Pie

«Honey Pie» (de l'anglès, "Pastís de Mel") és una cançó del grup britànic The Beatles, del seu àlbum de 1968 The Beatles (conegut com a The White Album). Tot i que està acreditada a Lennon-McCartney, va ser composta íntegrament per Paul McCartney. Malgrat la similitud del títol, la cançó no està relacionada amb «Wild Honey Pie», una altra cançó prèvia de l'àlbum.

## Origen

La situació social de la zona on es van formar els Beatles no era gaire bona, sobretot durant la infantesa dels seus components, ja que Anglaterra sortia d'una depressió de guerra que no permetia que els habitants de Liverpool tinguessin accés fàcilment a un nivell de vida de classe mitjana; les distraccions que es podien permetre segons els seus ingressos eren poques i més que res s'orientaven cap a la música interpretada en reunions familiars, les cançons que es cantaven solien ser velles cançons de la Primera Guerra Mundial o dels anys 20.
McCartney va adquirir llavors un gust per les melodies d'aquest tipus, al punt que no perdia oportunitat per recordar-les o per compondre-les; la nostàlgia que omplia les reunions familiars d'aquells temps es mostra perfectament en aquesta cançó.

## Lletra

La cançó és un homenatge directe a l'estil de música britànica music hall. La cançó tracta en la seva majoria la història d'una actriu, coneguda per l'hipocorístic «Honey Pie», que es fa famosa als Estats Units, i el seu antic amant, que desitja reunir-se amb ell a Anglaterra. La cançó va ser dedicada a la seva núvia Linda Eastman.

## Gravació

The Beatles van començar a gravar «Honey Pie» l'1 d'octubre de 1968, als Trident Studios a la Wardour Street de Londres.
Només se sap d'una presa gravada aquell primer dia, encara que és probable que un nombre major d'intents fossin gravats. L'endemà, McCartney va gravar la seva veu, i una part de la guitarra va ser afegida. Segons George Harrison, John Lennon tocava el solo de guitarra.

## Personal

* Paul McCartney: Piano (Bechstein Grand) i veu
* John Lennon: Guitarra elèctrica (Epiphone Casino)
* George Harrison: Guitarra baríton (Fender Bass VI)
* Ringo Starr: Bateria (Ludwig Super Classic)
* Dennis Walton: Saxo
* Ronald Chamberlain: Saxo
* Jim Chester: Saxo
* Rex Morris: Saxo
* Harry Klein: Saxo
* Raymond Newman: Clarinet
* David Smith: Clarinet

## Referències

* ↑ «Honey Pie | The Beatles Bible».
* ↑ «"Honey Pie" song by The Beatles. The in-depth story behind the songs of The Beatles. Recording History. Songwriting History. Song Structure and Style.». www.beatlesebooks.com. [Consulta: 10 febrer 2021].

## Vegeu també

* Discografia oficial de The Beatles
# Kawasaki ZXR 750 H1

La Kawasaki 750 H1, coneguda com «la telefònica» en la versió en colors verda, blanca i blava, era el model d'entrada del constructor japonès Kawasaki per als que volien una moto de carretera que es pogués convertir fàcilment en una moto de circuit. Amb 108 cv el motor no era gaire potent, però era suau i pujava molt de revolucions, amb la potència màxima per sobre de les 8000. Una posició de conducció estirada feia que fos difícil de portar amb comoditat, i la suspensió, dura i amb un xassís poc flexible, transmetia amb fidelitat totes les irregularitats del terra directament al pilot. El model H1 va ser la versió inicial de l'any 1989.

## Prestacions reals

* Potència màx. a la roda : 112,3 cv
* Règim de Potència màxima : 11.400 r.p.m
* Màx motor Parell. a la roda : 7,50 mkg
* Règim de parell motor màxim : 9.750 r.p.m
* Velocitat Màxima : 257 kmh
# Limnes (Tessàlia)

Limnes o Limnea (en llatí Limnaea, en grec antic Λιμναία) era una ciutat de Tessàlia situada al nord del país en el districte d'Hestieòtide. Es trobava en direcció a la ciutat de Metròpolis, de la que no era gaire llunyana. Segons Titus Livi, els romana la van ocupar l'any 191 aC.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Limnaea». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 15 juliol 2021].
# Muralla de Constantí

Muralla de Constantí és una obra de Constantí (Tarragonès) declarada bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

Es conserven restes de muralla de tàpia amb cantoneres de pedra picada. Moltes de les cases de l'antiga vila closa s'han excavat a la muralla, des de la qual s'hi accedeix. Les parts més elevades de la muralla solen estar revestides de morter.
Una de les parts més interessants és la que es troba al carrer de Sant Pere, amb un llamp de mur i una torre; han estat recentment restaurats.

## Història

Durant el govern de l'arquebisbe Aspàreg de la Barca es va començar la construcció de la muralla, encara que més d'un autor suposava que la seva tardança seria més llarga. No hi ha dubte de l'existència de la primera muralla des de començament de segle xiii, ja que està documentada l'any 1220.
Sembla que la muralla no era gaire sòlida i fou necessària la seva fortificació al segle xiv en època del rei Pere III el Cerimoniós, quan es varen iniciar les guerres entre Castellà i Aragó.
La tercera etapa constructiva de la muralla és del segle xiv, a la fi de l'època del rei Joan I. Varen ser fonamentalment obres de restauració. Aquestes muralles tenien un recorregut de 910 m de perímetre i segons el plànol de Beaulieu presentaven dotze torricons.
Tota la muralla convertia Constantí en una Vila Closa de la que només es podia sortir per tres portals.
La muralla va ser incendiada per Juan de Garay com a represàlia contra la Guerra dels Segadors.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Muralla de Constantí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Muralla de Constantí». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
* «Muralla de Constantí». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Agrupació guerrillera de Màlaga-Granada

L'Agrupació guerrillera de Màlaga-Granada va ser una agrupació guerrillera antifranquista que va operar en el sud d'Espanya durant els anys posteriors a la Guerra Civil.
Màlaga i Granada van ser les províncies andaluses on es va establir el maquis més sòlidament al final de la guerra. Estava pitjor armada que altres agrupacions a causa de la dificultat per a fer-los arribar armament des de França i va operar de forma aïllada, encara que va lliurar sagnants combats i va oferir resistència fins a finals de la dècada de 1940. A Granada les partides de guerrillers fins i tot actuaven en la pròpia ciutat, baixant des de la serra i lliscant-se pel Sacromonte i el Albaicín.
En aquests anys van destacar personatges com Antonio Raya González, qui durant la guerra havia estat comissari de la 88a Brigada republicana, i que en la postguerra va organitzar guerrilles rurals i urbanes que van actuar a les províncies de Màlaga, Còrdova o Granada. A Granada van adquirir caràcter llegendari els germans Quero, que van organitzar una partida de maquis que va estar actuant tant a la ciutat com a la província fins a finals de la dècada de 1940.
La guerrilla urbana també va ser molt activa, com va ser el cas de Granada. El 26 de març de 1944 l'inspector de policia Julio Romero Funes —conegut pel seu destacat paper en la repressió durant la guerra— va resultar mort durant un confús tiroteig amb guerrillers antifranquistes. La mort de Romero Funes va motivar l'enviament des de la Direcció General de Seguretat a Madrid d'un grup especialitzat de la Brigada Político-Social amb la missió de dedicar-se a la lluita contra les guerrilas antifranquistes de la serra granadina.

## Vegeu també

* Maquis

## Referències

* ↑ La guerrilla antifranquista – 1936-1952
* ↑ Engel, 1999, p. 84.
* ↑ Cerón Torreblanca, 2007, p. 239.
* ↑ Aróstegui i Marco, 2009, p. 144-169.
* ↑ Aróstegui i Marco, 2008, p. 162-163.
* ↑ Aigualit, 1975, p. 568.
* ↑ Aróstegui i Marco, 2008, p. 163.

## Bibliografia

* Aguado Sánchez, Francisco. El maquis en España. Su Historia. Madrid: Editorial San Martín, 1975.
* Aróstegui, Julio. El último frente: la resistencia armada antifranquista en España, 1939-1952. Madrid: Los Libros de la Catarata, 2008.
* Cerón Torreblanca, Cristian Matías (2007). "La paz de Franco", la posguerra en Málaga, Universidad de Málaga.
* Engel, Carlos. Historia de las Brigadas Mixtas del Ejército Popular de la República. Madrid: Almena, 1999. ISBN 84-922644-7-0.
* Romero Navas, J. A.: Censo de guerrilleros y colaboradores de la agrupación guerrillera de Málaga-Granada. Diputación Provincial de Málaga. Centro de Ediciones de la Diputación de Málaga, Málaga, enero de 2005. ISBN 84-7785-615-X
# Centre Nacional Català

El Centre Nacional Català fou un grup polític catalanista fundat a Barcelona el 3 de setembre de 1899 per antics militants de la Unió Catalanista contraris a l'apoliticisme de la Unió.
Entre els fundadors hi havia conservadors com Ramon d'Abadal i Calderó, Lluís Domènech i Montaner, Josep Puig i Cadafalch, Lluís Duran i Ventosa, Francesc Cambó, Enric Prat de la Riba o Narcís Verdaguer i Callís, i liberals i republicans com Jaume Carner i Romeu, Ildefons Sunyol o Joaquim Casas i Carbó.
El seu programa polític era el recollit a les bases de Manresa del 1892, i definia el catalanisme no pas com un partit polític, sinó com una causa política nacional oberta a tots els catalans independentment de la seva ideologia. El president del CNC fou Narcís Verdaguer i Callís, el vicepresident Jaume Carner i Romeu i el secretari Enric Prat de la Riba. El 25 d'abril de 1901 es fusionà amb la Unió Regionalista per a formar la Lliga Regionalista. La seva portaveu era el diari La Veu de Catalunya. Era l'expressió del moviment burgès català progressista, portat pels industrials que es trobaven a la periferia geogràfica d'un imperi centralitzador que quedava presoner de la seva oligarquia agrària conservadora, ben connectatada amb l'administració central corrupta. La crisi de Cuba des del 1868 va fer perdre 60% del seu mercat a la indústria catalana. Per encetar la renovació indispensable i parar l'ocàs de l'Estat, Enric Prat de la Riba va apropar-se del general Camilo García de Polavieja y del Castillo, que veia en una descentralització una eina per atènyer la modernització necessària.

## Referències

* 1 2 Helena Buffery, Elisenda Marcer, Historical Dictionary of the Catalans, tom 10 dels «Centre Nacional Català», Historical Dictionaries of Peoples and Cultures, Lanham (Maryland), Scarecrow Press, 2010, pàgina XXVI i 116-117, ISBN 9780810875142
* ↑ «Centre Nacional Català». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Safont, Joan. «Francesc Cambó: “Missió del regionalisme”». El Nacional, 10-09-2017. [Consulta: 19 agost 2020].
* ↑ Eduardo Montagut Contreras, «Centre Nacional Català» (castellà), Ieologías, 5 de març de 2011
* 1 2 Lukas Oldenburg, Recht auf Gleichheit vs. Recht auf Differenz. Dezentralisierung und peripherer Nationalismus am Beispiel Kataloniens (alemany), Múnic, Ed.GRIN, 2007, pàgines 28-29, ISBN 9783638708401 (en català: El dret d'igualtat contra el dret de diferència: descentralització i nacionalisme perifèric amb l'exemple de Catalunya)
# Nahla

Nahla (àrab: نهلة, Nahla) és una pel·lícula dramàtica algeriana del 1979 dirigida per Farouk Beloufa.Va participar en l'11è Festival Internacional de Cinema de Moscou on Yasmine Khlat va guanyar el premi a la millor actriu.

## Sinopsi

Retrat de la vida d'un grup d'artistes libanesos militants d'esquerra al Beirut occidental de la dècada del 1970.

## Repartiment

* Roger Assaf com Nasri
* Yasmine khlat com nahla
* Lina Tebbara com Maha
* Faek Homaissi com Raouf
* Youcef saïah com a periodista

## Referències

* ↑ «Nahla, de Farouk Beloufa». africine. [Consulta: 19 gener 2013].
* ↑ «Farouk Beloufa». Time Out Beirut. [Consulta: 19 gener 2013].
* ↑ «A rare Algerian vision of Lebanon». dailystar.com. [Consulta: 19 gener 2013].
* ↑ «"Nahla" by Farouk Beloufa (1979)». beirutdc. Arxivat de l'original el 11 novembre 2012. [Consulta: 19 gener 2013].
* ↑ «11th Moscow International Film Festival (1979)». MIFF. Arxivat de l'original el 3 abril 2014. [Consulta: 19 gener 2013].

## Enllaços externs

* Nahla a YouTube
# Abumi-kuchi

L'Abumi-kuchi és una estranya criatura peluda il·lustrada per Toriyama Sekien al Gazu Hyakki Tsurezure Bukuro ("La bossa de cent dimonis aleatoris il·lustrada"). El poema que l'acompanya suggereix que alguna vegada va pertànyer a un home que havia caigut en una batalla, és a dir, un soldat.

## Fonts

* Addis, Stephen, ed. Japanese Ghosts and Demons: Art of the Supernatural. George Braziller, 2001.
* Kiej'e, Nikolas. Japanese Grotesqueries. C. E. Tuttle Co., 1973.
* abbr. KYDD: Kaii-Yōkai Denshō Database. Online bibliographical database of supernatural folklore published by the International Research Center for Japanese Studies.
* Mizuki, Shigeru. Mizuki Shigeru No Nihon Yōkai Meguri. JTB, 2001.
* Mizuki, Shigeru. Aizōban Yōkai Gadan. Iwanami Shoten, 2002.
* Mizuki, Shigeru. Mujara 1: Kantō, Hokkaidō, Okinawa-hen. Soft Garage, 2003.
* Mizuki, Shigeru. Mujara 2: Chūbu-hen. Soft Garage, 2003.
* Mizuki, Shigeru. Mujara 3: Kinki-hen. Soft Garage, 2003.
* Mizuki, Shigeru. Mujara 4: Chūgoku, Shikoku-hen. Soft Garage, 2004.
* Mizuki, Shigeru. Mujara 5: Tōhoku, Kyūshū-hen. Soft Garage, 2004.
* Mizuki, Shigeru. Mujara 6: Sekai, Tokubetsu-hen. Soft Garage, 2004.
* Takehara, Shunsen. Tōsanjin Yawa - Ehon Hyaku Monogatari. Kadokawa Shoten, 2006. ISBN 4-04-383001-7.
* Toriyama, Sekien. Gazu Hyakki Yakō Zenga Shū. Kadokawa Shoten, 2005. ISBN 4-04-405101-1.
* Yanagita, Kunio. Yōkai Dangi. Kōdansha, 1977. ISBN 4-06-158135-X.
# Nikolai Andreev

Nikolai Andreev (Saràtov, Rússia, 5 febrer 1975) és un matemàtic i divulgador de les matemàtiques rus.
Nikolai és el cap del Laboratori de Popularització i Promoció de les Matemàtiques a l'Institut Matemàtic Steklov de l'Acadèmia Russa de Ciències (Moscou). Rebé un doctorat en matemàtiques de la Universitat Estatal de Moscou el 2000. Entre els seus nombrosos projectes altament valorats per la comunitat matemàtica russa es troba la creació del recurs en línia Mathematical Etudes.
Els anys 2000 i 2001 va participar en l'Olimpíada Internacional de Matemàtiques.

## Premis

* Premi del President de la Federació Russa a l'Àrea de Ciències i Innovacions per a Joves Científics (2010)
* Medalla d'Or de l'Acadèmia Russa de Ciències (2017) pels seus èxits destacats en la divulgació de la ciència
* Premi Leelavati (2022) per la seva contribució a l'art de l'animació matemàtica i de la construcció de models matemàtics, en un estil que inspira tant joves com grans, i que els matemàtics de tot el món poden adaptar als seus usos variats, així com pels seus infatigables esforços per popularitzar matemàtiques genuïnes entre el públic a través de vídeos, conferències i un llibre premiat.

## Referències

* ↑ «Nikolay Andreev - The Mathematics Genealogy Project». [Consulta: 5 juliol 2022].
# Quinta de Sant Isidre

La Quinta de Sant Isidre, o casa Baltasar Garriga, és un edifici situat al passeig de la Reina Elisenda de Montcada, 15-17, al barri de Sarrià de Barcelona. Actualment és la seu de la Clínica Creu Blanca. Està catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C).

## Història

Projectada el 1920 per l'arquitecte Joaquim Lloret i Homs, la va fer construir Isidre Pons de Pascual, com a residència familiar, quan es va urbanitzar i obrir l'avinguda Foix, sobre l’antic torrent de can Mora que baixava de la serra de Collserola. La casa va estar ocupada per la família de Baltasar Garriga, que no va tenir descendència, fins a la Guerra Civil, que s’hi va instal·lar el 'Tribunal de Alta Traición y Espionaje' constituït pel govern republicà del president Juan Negrín, amb l’objectiu de perseguir els franquistes. A la postguerra, es va jutjar el Comitè executiu del POUM al soterrani de la casa. Anys després s'hi muntà un prostíbul (The Queens). En les dècades de 1980 i 1990 s'hi instal·là l'empresa de disseny Associate Designers, que va participar en l'Expo de Sevilla i als Jocs Olímpics de Barcelona, així com en el disseny de l'interior del tren d'alta velocitat.
El 2005, la Clínica Creu Blanca, amplia l'edificació fins als carrer de Domínguez i Miralles. El nou edifici, projectat pels arquitectes Jaume de Oleza i Roncal i Fina Alomar Serrallach, perllonga el sòcol existent a l'avinguda de J. V. Foix, i s'integra en la topografia per mediació d'una coberta enjardinada.

## Descripció

L'edifici té un caràcter marcadament noucentista. Té una superfície de 1.500 m², consta de planta baixa i dues plantes superiors, així com dues plantes inferiors en semisoterrani. Té gran importància com a fita visual especialment després de l'obertura de l'avinguda de Josep Vicenç Foix, a una cota molt inferior a la de l'avinguda de la Reina Elisenda de Montcada (9 metres de desnivell), des d'on s'aprecia l'impressionant mur de contenció de maó vist i maçoneria coronat per una balustrada contínua. Destaca la torratxa de la cantonada, amb finestrals en forma d'arc a la part superior, que articula la simetria de les dues façanes, només trencada pel porxo d'accés a l'edifici. La potència del ràfec i la forta inclinació de les teulades ajuden a augmentar el volum aparent de l'edifici.

## Referències

* 1 2 3 «Quinta San Isidro». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 3 de Oleza i Roncal, Jaume. Arquitectura a Sant Gervasi, Sarrià i Vallvidrera. Passejades pel patrimoni arquitectònic. Barcelona: Premsa Local El Jardí SCCL, 2023, p. 128. ISBN 978-84-09-55644-1.
* ↑ Tort, M. Josep «Els jardins de la Clínica Creu Blanca: una ruta de petits paisatges». El Jardí, 17-10-2022.
* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
# Miercurea Nirajului

Miercurea Nirajului (en hongarès: Nyárádszereda [ˈƝaːraːt.sɛrɛdɒ]) és una ciutat del comtat de Mureș (Romania). Es troba a la terra de Székely, una regió etno-cultural a l'est de Transsilvània.
Els pobles següents són administrats per la ciutat:
* Beu / Székelybő
* Dumitreștii / Demeterfalva
* Laureni / Kisszentlőrinc
* Moșuni / Székelymoson
* Șardu Nirajului / Székelysárd
* Tâmpa / Székelytompa
* Veța / Vece
La ciutat és el lloc del jaciment de gas de Miercurea Nirajului.

## Història

La ciutat forma part de la regió de Székely Land de la província històrica de Transsilvània. El seu primer esment escrit és del 1493 com Oppidum Zereda. István Bocskay va ser elegit aquí com a príncep de Transsilvània el 1604.
Fins al 1918, la ciutat va pertànyer al comtat de Maros-Torda del Regne d'Hongria. Després de la guerra hongarès-romanesa de 1918-19 i del tractat de Trianon de 1920, va passar a formar part de Romania.

## Demografia

La comuna té una majoria hongaresa Székely. Segons el cens del 2011, té una població de 5.554 habitants, dels quals el 83,3% són hongaresos, el 10,4% romanesos i el 6,3% gitanos.

## Referències

* ↑ Population des différentes localités de la municipalité en 2002
* ↑ Statistiques officielles du recensement de 2002