OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sofia Mata de la Cruz

Sofia Mata de la Cruz (Santa Cruz de Tenerife, 4 d'agost de 1955) és historiadora de l’art, especialitzada en l’estudi de la pintura i l’escultura de la diòcesi tarragonina en l’època moderna.
El 1977 es llicencia en Filosofia i Lletres, especialitat Història de l’Art. Deu anys més tard, entra a treballar a la Delegació del Patrimoni Artístic i Art Sacre de l’Arquebisbat de Tarragona (1987). Mata continua la seva trajectòria professional com a conservadora, des del 1989, del Museu Diocesà de Tarragona, institució que dirigirà entre 2014 i 2020.
En l’àmbit acadèmic, el 2001 es doctora a la Universitat Rovira i Virgili (URV) amb la tesi La pintura del siglo XVI en la diócesis tarraconense (catalogo razonado), dirigida per Emma Liaño. La recerca, primera monografia a estudiar aquest període històric a les comarques tarragonines, va permetre establir un corpus de 133 obres i 82 autors. El 2004 comença a impartir docència a la URV com a professora associada del Departament d’Història i Història de l’Art.
Mata ha inventariat el patrimoni artístic de la catedral de Tarragona, el fons del Museu-Pinacoteca Romà Comamala i el mateix Museu Diocesà de Tarragona. També ha col·laborat en catàleg d’exposicions i publicat articles acadèmics en revistes de proximitat: Butlletí de l’Arxiu Bibliogràfic de Santes Creus, Quaderns d’Història Tarraconense, Urtx (Tàrrega), Quaderns de Vilaniu (Valls), Miscel·lània Cerverina, Butlletí Arqueològic (Tarragona), Aplec de Treballs (Montblanc), entre d'altres.

## Llibres publicats

* Tarragona y el concilio de Trento. Las construcciones religiosas de la diócesis tarraconense entre 1560 y 1603. Tarragona, 1990.
* Isaac Hermes Vermey: el pintor de l’Escola del Camp. Tarragona, 1992.
* La pintura del cinc-cents a la Diòcesi de Tarragona (1495-1620): entre la permanència del Gòtic i l’acceptació del Renaixement. Tarragona, 2005
* Els Bonifàs, una nissaga d’escultors (en coautoria amb Jordi París Fortuny). Valls, 2006.
* Museu Diocesà de Tarragona: pinacoteca gòtica. Barcelona, 2012.
* Conegui la Catedral i el Museu Diocesà de Tarragona. Tarragona, 2013.
* Piles baptismals singulars del Camp de Tarragona i les terres de l’Ebre. Tarragona, 2015.
* El crim de Saifores (Baix Penedès) i el seu procés (1885-1886). Les audiències criminals de Tarragona, Tortosa i Reus entre 1883 i 1892. Tarragona, 2018.
* Museu Diocesà de Tarragona. Fortuna i adversitat d’una institució centenària. Tarragona, 2020

## Referències

* ↑ Grau Pujol, Josep Maria; Grau Puig, Armand «Sofia Mata de la Cruz, historiadora de l’Art, docent i directora del Museu Diocesà de Tarragona». Aplec de Treballs, n.38., 2020, pàg. 62.
* ↑ «La pintura del Siglo XVI en la diócesis tarraconense (catálogo razonado)» (en casellà). Fundación Dialnet. [Consulta: 31 agost 2022].
* ↑ «Mata de la Cruz, Sofia». Institut d'Estudis Catalans, 22-07-2014. [Consulta: 29 agost 2022].
* ↑ Grau Pujol, Grau Puig, 2020, p. 68-72.
# Steve Sem-Sandberg

Steve Sem-Sandberg (Oslo, 16 d'agost de 1958) és un periodista, novel·lista, escriptor de no ficció i traductor suec. Va fer el seu debut literari l'any 1976 amb les dues novel·les de ciència-ficció Sländornas värld i Sökare i dödsskuggan. Va ser guardonat amb el Premi Dobloug de ficció l'any 2005.
La seva novel·la del 2009, L'emperador de les mentides, va ser guardonada amb el Premi August. Relata la vida del gueto de Łódź i del seu líder Chaim Rumkowski a la Polònia ocupada pels nazis durant la Segona Guerra Mundial.
Daphne Merkin al New York Times va dir que havia aconseguit escriure "una novel·la totalment absorbent sobre l'Holocaust", una tasca encara més difícil quan estava escrivint sobre un personatge històric conegut com Rumkowski. En combinar visions íntimes i història general, transmet un efecte "superrealista i surrealista, a la manera d'un documental d'animació".

## Premis i reconeixements

* Premi Dobloug 2005
* 2013 Premi Jan Michalski de Literatura (finalista)
* 2016 Prix Médicis etranger, guanyador, Les élus

## Obres destacades

* Sländornas värld and Sökare i dödsskuggan (1976)
* De ansiktslösa, novel (1987)
* I en annan del av staden, essays (1990)
* Den kluvna spegeln, reportage (1991)
* En lektion i pardans, novel (1993)
* Theres, novel (1996)
* "Allt förgängligt är bara en bild", novel (1999)
* Prag (no exit), essays (2002)
* Ravensbrück, novel (2003)
* Härifrån till Allmänningen, novel (2005)
* De fattiga i Łódź (2009)
* "Tre romaner" (2011)
* De utvalda, (2014),
* Stormen, (2016)

## Referències

* 1 2 Anne Marit Godal. (en noruec).
* ↑ Anne Marit Godal. (en noruec).
* 1 2 Daphne Merkin, "The Man Who Ruled the Lodz Ghetto", New York Times, 4 September 2011, accessed 17 May 2013
* ↑ Doblougprisen (Store norske leksikon)
* ↑ «Edition 2013». Jan Michalski Foundation. [Consulta: 14 setembre 2013].
* ↑ M.A.O.. «Jan Michalski Prize shortlist». complete review, 14-09-2013. [Consulta: 14 setembre 2013].
* ↑ Vincy Thomas. «Le Médicis 2016 couronne Ivan Jablonka, Jacques Henric et Steve Sem-Sandberg». Livres Hebdo, 02-11-2016. [Consulta: 2 novembre 2016].
* ↑ «An island’s dark secrets: The Tempest, by Steve Sem-Sandberg, reviewed» (en anglès americà). The Spectator, 09-02-2019. [Consulta: 10 febrer 2019].
# Susan Abulhawa

Susan Abulhawa (Kuwait, 3 de juny de 1970) és una escriptora estatunidenca d'origen palestí. Ha viscut a diversos països com ara Kuwait, Jordània, i va viure a la part oriental de Jerusalem abans d'instal·lar-se als Estats Units. Va completar els estudis de Biomedicina a la Universitat de Carolina del Sud i va assolir una reeixida carrera.
Descontenta amb la cobertura mediàtica parcial sobre la complicada situació dels palestins, Abulhawa començà a escriure a la premsa columnes molt crítiques al respecte, per a diversos diaris nord-americans, com ara el New York Daily News, el Chicago Tribune, el Christian Science Monitor, o el Philadelphia Inquirer, entre d'altres.
És també la fundadora de Playgrounds for Palestine («Parcs per a Palestina»), una ONG que defensa el dret a jugar per als xiquets palestins que viuen sota l'ocupació i promou la construcció de parcs infantils a Palestina i en els camps de refugiats de les Nacions Unides al Líban.

## Obra literària

Mornings in Jenin (publicada originalment el 2006 com The Scar of David), la seua primera novel·la, fou un bestseller internacional traduït a més de vint-i-cinc idiomes. Narra el cas d'un xiquet palestí segrestat per un soldat israelià. L'infant creix i és educat amb una família jueva i, en arribar a l'edat adulta, ensopega amb una veritat difícil de pair. L'han seguida altres narracions i llibres de poesia i ha contribuït en dues antologiesː
* Mornings in Jenin, novel·la (Bloomsbury, 2010).
* The Blue Between Sky and Water, novel·la (Bloomsbury, 2015).
* Shattered Illusions, antologia (Amal Press, 2002)
* Searching Jenin, antologia (Cune Press, 2003).
* Seeking Palestine, antologia (2012)
* My Voice Sought The Wind, poesia (Just World Books, novembre 2013)

## Referències

* 1 2 3 4 «Susan Abu Alhawa». All 4 Palestine. Talal Abu-Ghazaleh Global. [Consulta: 2 abril 2020].
# Sylvia Steinbrecht

Sylvia Steinbrecht (Berna, 1977) és una directora artística andorrana d'origen suís. Es va graduar en la segona promoció de l'Escola Superior de Cinema i Audiovisuals de Catalunya (ESCAC), i actualment també n'és professora.
Debutà en cinema el 1996, formant part del departament artístic d'El domini del sentits. Va continuar el 2002 com a decorador a Darkness de Jaume Balagueró i a produccions internacionals com El maquinista (2004) Sahara (2005), El perfum: història d'un assassí (2006), Vicky Cristina Barcelona (2008). El 2010 va guanyar el premi del jurat al Global Nonviolent Film Festival pel seu treball a Floquet de neu i el 2012 fou nominada als CinEuphoria Awards pel seu treball a Biutiful. Fou nominada al Gaudí a la millor direcció artística pel seu treball a 3 bodas de más el 2014 i El rei borni el 2017. El 2020 va rebre el premi a la millor direcció artística per Elisa y Marcela. El 2022 fou nominada als Premis Goya per la direcció d'art a la pel·lícula Los renglones torcidos de Dios, d'Oriol Paulo.

## Filmografia
### Dissenyadora de producció

* Cruzando el límite (2010)
* Floquet de neu (2011)
* Una pistola a cada mà (2012)
* 13 dies d'octubre (2015)
* Foodie Love (sèrie de televisió, 2019)

### Directora artística

* Iris (2001)
* Joc de mentides (2003)
* Biutiful (2010)
* 3 bodas de más (2013)
* The Gunman (2015)
* Sweet Home (2015)
* Summer Camp (2015)
* Ahora o nunca (2015)
* El rei borni (2016)
* 100 metros 82016)
* La enfermedad del domingo (2018)
* Elisa y Marcela (2019)

## Referències

* ↑ Sylvia Steinbrecht, directora artística: «Anar de la mà de l'ESCAC, t’obre portes», ub.edu, 21 de juliol de 2016
* ↑ Sylvia Steinbrech nominada als Gaudí per "Tres bodas de más", Andorra Difusió, 8 de gener de 2014
* ↑ Steinbrecht, a pel premi Gaudí, El Periòdic d'Andorra, 31 de desembre de 2016
* ↑ L'andorrana Sylvia Steinbrecht s'emporta el Gaudí a la millor direcció artística per 'Elisa y Marcela', ara.cat, 21 de gener de 2020
* ↑ «El Periòdic d'Andorra - Actualitat Andorra, Notícies Andorra». [Consulta: 9 desembre 2022].
* ↑ «L'andorrana Sylvia Steinbrecht, nominada als Goya». [Consulta: 9 desembre 2022].
# Tabula rasa

Tabula rasa és una locució llatina que significa «taula rasa» és a dir, una tauleta de cera sense inscriure. La tauleta de cera permetia de prendre notícies i d'esborrar-les en escalfar-la i per a allisar-la, id est fer taula rasa i tornar a tenir un «full en blanc».
En la llengua quotidiana, s'utilitza l'expressió «fer tabula rasa» per a expressar l'acció d'esborrar fets passats, similar a l'expressió més moderna de «fer creu i ratlla».
En filosofia, tabula rasa fa referència a la tesi epistemològica que cada individu neix amb la ment «buida», és a dir, sense contingut innat, de manera que tots els coneixements i habilitats de cada ésser humà són exclusivament fruit de l'aprenentatge a través de les seves experiències i percepcions sensorials.
La idea que l'esperit neix com una taula rasa no admet fases intermèdies entre allò que s'ha adquirit i allò que és innat ni admet tampoc la possibilitat que certs continguts fossin «inscrits» abans de néixer. El corrent filosòfic que es deriva d'aquest concepte és l'empirisme, que també proclama que l'experiència és el primer constituent de qualsevol coneixement humà. La idea la taula rasa va ser popularitzada pel filòsof anglès John Locke, però ja es troba, endre d'altres, als escrits de Plató, que l'utilitza per a descriure la memòria, Aristòtil i sant Tomàs d'Aquino.
En urbanisme es fa servir l'expressió tabula rasa per indicar l'operació d'eliminar qualsevol existència d'un sector en desenvolupament i traçar-hi una configuració urbana de bell nou.

## Referències

* ↑ Iannone, A. Pablo. Dictionary of World Philosophy (en anglès). Routledge, 2013, p. 250. ISBN 1134680449.
* ↑ «Tabula rasa». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Aristòtil, Sobre l'ànima, III, 4, § 9 (430a).
# Taca ocre

La taca ocre és una malaltia fitopatològica causada pel fong patogen Polystigma fulvum, també anomenat Polystigma ochraceum.
Els membres del gènere Polystigma ataquen els arbres del gènere Prunus, L'ametller és un dels cultius principals atacats per p. fulvum. La infecció es manifesta per una coloració de les fulles, groc-marró a la primavera i més tard ocrosa. Si els atacs són importants les fulles deixen de fer la fotosíntesi i poden arribar a caure i defoliar completament els arbres i causar un debilitament general de l'arbre.
Es pot tractar amb fungicides o en agricultura ecològica amb oxiclorur de coure. La sensibilitat de la malaltia varia segons la varietat cultivada. Les varietats sensibles són Tuono, Guara Marcona, Garrigues i Ramillete, les tolerants Ferragnes i Ferraduel i les resistents: Cristomorto, Texas.

## Referències

* ↑ «Sanitat vegetal en producció ecològica de l'ametller i l'avellaner», Fitxa tècnica n°43, rural.cat, pàgina 5
* ↑ «Taca ocre (Polystigma ochraceum)», Butlletí de Sanitat Vegetal, Govern de les Illes Balears, març de 2009, pàgina 2
* ↑ Jordi Mateu, Plagues i malalties de l'ametller, Generalitat de Catalunya, Servei de Sanitat Vegetal, SSTT Tarragona, 2008, pàgina 109
# Tara Brach

Tara Brach (17 de maig de 1953) és una psicòloga i escriptora estatunidenca especialitzada en meditació budista. És professora i fundadora de la Insight Meditation Community de Washington DC.
Brach és una budista compromesa, llicenciada en Psicologia i Ciències Polítiques per la Universitat de Clark. És doctora en Psicologia Clínica per la Fielding Graduate University amb una tesi que analitza l'efectivitat de la meditació en la curació dels trastorns alimentaris.
Brach viu a Virgínia amb el seu marit, Jonathan Foust, professor de ioga i meditació. Va ser educada el l'església cristiana unitària.

## Obra publicada

* Radical Acceptance: Embracing Your Life with the Heart of a Buddha. Bantam, 2003. ISBN 0-553-80167-8.
* "Mindful Presence: A Foundation for Compassion and Wisdom", a Wisdom and Compassion in Psychotherapy: Deepening Mindfulness in Clinical Practice, 2012, editat per Christopher K. Germer i Ronald D. Siegel. Guilford Press ISBN 978-1462518869
* True Refuge: Finding Peace and Freedom in Your Own Awakened Heart. Bantam, 2013. ISBN 978-0553807622.
* "Healing Traumatic Fear: The Wings of Mindfulness and Love", a Mindfulness-Oriented Interventions for Trauma: Integrating Contemplative Practices, 2014, editat per Follette, Briere, Rozelle, Hopper and Rome. Guilford Press ISBN 978-1462518586
* Radical Compassion: Learning to Love Yourself and Your World with the Practice of RAIN. Viking, 2019. ISBN 978-0525522812.
* Trusting the Gold: Uncovering Your Natural Goodness. Sounds True, 2021. ISBN 978-1-68364-713-3.

## Referències

* ↑ «Tara Brach - Teacher page». imcw.org. Insight Meditation Community of Washington. [Consulta: 31 gener 2016].
* ↑ Publishers Weekly Review Publisher's Weekly review of Radical Acceptance Retrieved January 31, 2016.
* ↑ «Tara Brach». Kripalu.org. Kripalu Center for Yoga & Health. Arxivat de l'original el 21 de gener 2016. [Consulta: 28 novembre 2015].
* ↑ «Tara Brach, PhD». Eomega.org. Omega Institute for Holistic Studies, Inc, 12-02-2012. [Consulta: 29 novembre 2015].
* ↑ Omega Institute Teacher Page Retrieved November 28, 2015
* ↑ Adelman, Ken «What I've learned: Tara Brach». Washingtonian, 01-05-2005 [Consulta: 9 agost 2011].
* ↑ «Riding the wave of secular meditation», 02-06-2013. [Consulta: 22 agost 2015].
* ↑ «Meditation guru Tara Brach is calm eye of Washington's storm - OnFaith». [Consulta: 22 agost 2015].
* ↑ «"Allow life to be as it is"». [Consulta: 5 abril 2019].
# Teatre Cirviànum

El Teatre Cirvianum és un complex teatral situat a la plaça Nova de la població de Torelló, (Osona). Va ser inaugurat l'any 1925.

## Origen del teatre

L’any 1925, Francesc Vidal Cuatrecasas, propietari d’una important torneria mecànica de Torelló, besavi d’Isona Passola Vidal, productora, guionista i directora de cinema i, des de 2013, presidenta de l’Acadèmia del Cinema Català, va inaugurar un teatre cinema als terrenys de la plaça Nova del municipi. El projecte el va encarregar al prestigiós arquitecte barceloní Ricard Segalà, autor, entre altres obres, de l’Alberg Pau Casals a Prada de Conflent.
El Teatre Cirvianum fou gestionat per diversos empresaris de l’espectacle. Acollí funcions dramàtiques, musicals, cinema mut amb música en directe i cinema sonor. També fou escenari de multitud d’actes diversos de la història de Torelló: mítings de tota mena, saló de ball i residència de presoners de guerra a finals de 1940 per fer les tasques de neteja de les destrosses del catastròfic Aiguat de 1940.
L’edifici annex fou la seu del Casino La Constància, amb diverses sales de reunions i cafè propi comunicat amb el teatre. Aquest casino era freqüentat per bona part dels petits i mitjans empresaris de la població.
A finals dels 80, principis dels 90, els dos edificis, Teatre i Casino, desaparegueren o canviaren el seu aspecte. Va ser precisament a principis dels 90 que el Teatre Cirvianum va ser rehabilitat per tornar a obrir les portes el maig de 1994, i des d'aleshores fins a l'actualitat.

## Origen del nom

En els documents antics (pergamins) de Torelló, segles IX-X, abans de fixar-se el nom de Sant Feliu de Torelló, hi ha diversos noms que assenyalen el que seria la nostra vila. Un dels noms parla del Castro Cirvianum, nom llatí del castell de Cervià (un mas del poble porta el nom de Cervià).
Així doncs, Cirvianum remet a un dels primers noms -en llatí- designats per situar Torelló.
Va ser rehabilitat i va tornar a obrir les portes el maig del 1994, amb tots els condicionaments tècnics d'un teatre modern del nostre temps. Ofereix una programació estable local, comarcal, amateur o professional, de teatre, música i dansa.
Des de la seva reobertura és gestionat pel Patronat Municipal del Teatre Cirvianum segons els criteris dels seus estatuts. Des de la seva constitució, el Patronat, ha apostat decididament per les arts escèniques i visuals a través de la programació estable del teatre, creant el Festus, festival jove d'arts al carrer i convocant el Suport a la creació i producció d'arts escèniques i visuals.
Té 516 localitats. També disposa de l'Espai Foyer, amb un escenari practicable i amb capacitat per a 100 persones i l'Espai Sala B, un espai multifuncional per assaigs, tallers i conferències, amb una capacitat també de 100 persones.

## Enllaços externs

* Web del Teatre Cirvianum
# Ramon Boqueras i Llort

Ramon Boqueras i Llort (Reus, 31 d'agost de 1914 - La Canonja, 12 de desembre de 1983) fou un mossèn i músic català del segle xx.

## Biografia

Fou fill de Francesc Boqueras i Puig (Montbrió,1879 - La Riba, 1972). i de Maria LLort i Dalmau (l'Espluga calba1893 - Reus 1936).Passà part de la seva infantesa i de la seva vida adulta a Reus. S'inicià en la música a l'escolania de Saragossa abans d'exercir com a docent. Treballà a l'escolania i la capella arxiprestal de Montblanc (Conca de Barberà, Tarragona). Fou organista de l'església de Santa Maria de Montblanc entre els anys 1949 i 1955. Durant la refundació de l'escolania i la capella arxiprestal entre els anys 1948 i 1956 exercí magisteri. També fou rector de Barberà de la Conca, La Riba, Mont-roig del Camp (entre els anys 1975 i 1979) i de la Canonja .

## Obra

Una de les seves obres destacades a l'època fou un responsori per a 6 veus i Orgue en Do M que porta per nom Responsorio 2º de la Dominica de la Ressurrección a 6 voces i órgano obligado, publicada el 1929. També es conserva repertori d'oposicions. Es conserven obres seves al fons musical de la Catedral de Tarragona (TarC).

## Bibliografia

* Enciclopèdia.cat
* Ressó Mont-rogenc, número 31, p. 17

## Referències

* ↑ «Necrológicas». Reus Semanario de la Ciudad (1952-1981), 6/5/1972,, 06-05-1972, pàg. 13.
* ↑ Memòries de Mn Ramon Boqueras
* 1 2 Contijoch, Josep M. «Rectors de la parròquia de Rojals (anys 1725-2001)». Aplec de treballs, 2001, Núm. 19, p. 75-88. (en català) Consultat el 03 de novembre de 2023.
* ↑ Sánchez Real, J. El órgano y los organistas de la Iglesia Mayor de Montblanc (en castellà), 1983 [Consulta: 3 novembre 2023].
* ↑ Obres de Ramon Boqueras i Llort a l'IFMuC. Base de dades dels fons musicals de Catalunya (en català) Consultat el 20 d'octubre de 2023.
# Barbara Brix

Barbara Brix (Breslau, Alemanya –actualment Wrocław a Polònia– 1941) és una historiadora alemanya.
Després de la segona guerra la seva família es va establir als afores de Dortmund i després Barbara se'n va anar a viure a la ciutat d'Hamburg on va ensenyar història a l'ESO Klosterschule.
Poc abans de jubilar-se el 2006 va descobrir per atzar que son pare, Peter Kröger (1912-1980) no només va ser un metge militar que va servir a la Wehrmacht per a tractar els soldats ferits, però també va ser un membre actiu de les Einsatzgruppen, la milícia que seguia l'exèrcit per a «netejar» les terres ocupades i assassinar totes les persones indesitjades: jueus, gitans i persones amb discapacitat.
De mitjan 2007 fins a 2008 va passar un any com a voluntària del Servei d'Acció Reconciliació per la Pau al memorial de Ribesaltes, prop de Perpinyà, a la Catalunya del Nord. És membre de la junta de l'Amicale Internationale KZ Neuengamme i fa molts anys que hi participa en el treball de memòria.
És membre del grup Mémoire à quatre voix (Memòria a quatre veus), compost de dos fills de deportats que van morir a Neuengamme (Yvonne Cossu-Alba, filla del resistent Robert Alba, i Jean-Michel Gaussot) i dos fills de perseguidors nazis (la mateixa Brix i Ulrich Gantz) que es dediquen a un treball conjunt de memòria per advertir contra les ideologies nacionalistes. Propaguen la idea que
| « | Els fills dels resistents no poden presumir dels actes heroics dels seus pares, els fills dels perseguidors no s'han de sentir culpables dels crims dels seus pares. | » |

## Referències

* ↑ Marimon Molas, Sílvia «Barbara Brix: "La unitat del meu pare anava de poble en poble buscant jueus per aniquilar-los"». Ara, 22-11-2021, pàg. 25.
* ↑ Schröter, Friederike «Nazi Eltern: Vater als Arzt bei den SS-Einsatzgruppen» (en alemany). Der Spiegel, 17-04-2014. ISSN: 2195-1349.
* 1 2 Schellen, Petra «Nazi-Vergangenheit: „Ich hatte vor Entsetzen kein Gefühl“» (en alemany). Die Tageszeitung: taz, 15-05-2016. ISSN: 0931-9085.
* 1 2 «Dunkles Familiengeheimnis: Der geliebte Vater als SS-Arzt» (en alemany). Frankfurter Allgemeine Zeitung, 20-11-2020 [Consulta: 23 novembre 2021].
* ↑ «Une mémoire à quatre voix des enfants de persécutés à la librairie Torcatis» (en francès). Le Journal Catalan, 27-02-2017. [Consulta: 23 novembre 2021].
* 1 2 «Mémoire à quatre voix» (en francès). Amicale de Neuengamme et de ses Kommandos, 25-03-2020. [Consulta: 23 novembre 2021].
* ↑ Brix, Barbara. Land, mein Land, wie leb'ich tief aus dir: Dr. Walter Bacher, Jude, Sozialdemokrat, Lehrer an der Klosterschule. Hamburg: Gymnasium Klosterschule, 1997, p. 68. ISBN 3-930802-60-0.

## Enllaços externs

* «Familiengeschichten aus der NS-Zeit. Ein Interview mit Barbara Brix [Històries familiars de l'època nazi. Una intervista amb Barbara Brix]» (vídeo) (en alemany). Bezirksamt Hamburg-Mitte, 12-11-2021. Arxivat de l'original el 23 de novembre 2021. [Consulta: 23 novembre 2021].