OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Hans Heß

Hans Heß (1902) va ser un pilot de bobsleigh alemany que va competir a començaments del segle xx.
El 1928 va prendre part en els Jocs Olímpics de Sankt Moritz, on guanyà la medalla de bronze en la prova de bobs a 5 formant equip amb Sebastian Huber, Hanns Kilian, Valentin Krempl i Hanns Nägle.

## Referències

* ↑ «Hans Heß Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 d’abril 2020. [Consulta: 8 febrer 2017].
# Elena Săcălici

Elena Săcălici (Huedin, 18 de juliol de 1935 - 1 d'octubre de 1959), de casada Petroșanu, fou una gimnasta artística romanesa que va competir durant la dècada de 1950.
El 1956 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Melbourne, on disputà les set proves del programa de gimnàstica. Guanyà la medalla de bronze en la competició del concurs complet per equips, mentre en la del concurs per aparells per equips fou cinquena. En les altres proves finalitzà en posicions més endarrerides.
En el seu palmarès també destaca una medalla de bronze al Campionat del Món de gimnàstica artística de 1958.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Elena Săcălici». [Consulta: 21 gener 2024].
* ↑ «Elena Sacalici - Comitetul Olimpic si Sportiv Roman». [Consulta: 21 gener 2024].
# Valentin Krempl

Valentin Krempl (Rosenheim, 15 d'abril de 1904 - 31 de desembre de 1945) va ser un pilot de bobsleigh alemany que va competir a començaments del segle xx.
El 1928 va prendre part en els Jocs Olímpics de Sankt Moritz, on guanyà la medalla de bronze en la prova de bobs a 5 formant equip amb Hans Heß, Sebastian Huber, Hanns Kilian i Hanns Nägle.

## Referències

* ↑ «Valentin Krempl Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 14 de setembre 2011. [Consulta: 8 febrer 2017].
# Euteris

Els euteris (Eutheria, ‘bèsties autèntiques’) són una infraclasse de mamífers formada pels placentaris (Placentalia) i tots aquells mamífers extints que són més propers als placentaris que a qualsevol altre grup.
Es caracteritzen pel fet que són vivípars placentaris, és a dir, l'embrió es desenvolupa a l'úter matern i es relaciona amb la mare per mitjà de la placenta, tot i que es té dubtes que fos del tot així en Eomaia scansoria. Comprenen la major part dels mamífers vivents.
Hi ha una tendència evolutiva cap a un menor nombre de dents (en la qual les incisives posteriors desapareixen abans que les anteriors, les premolars anteriors abans que les posteriors i les molars posteriors abans que les anteriors) que troba la seva màxima expressió en animals com els formiguers gegants i els pangolins, que no en presenten cap. Les úniques excepcions a aquesta tendència són l'otoció, que té fins a 50 peces, l'armadillo gegant, que en pot arribar a presentar 100, i la majoria dels odontocets, que en tenen fins a 260 i són dels pocs mamífers essencialment homodonts.

## Història evolutiva

| | Milions d'anys enrere — = Placentaris — = Altres euteris Origen dels euteris = Fòssils asiàtics = Fòssils nord-americans = Període en què les classes de placentaris divergiren, d'acord amb les estimacions de filogènia molecular Murtoilestes Prokennalestes Eomaia Montanalestes Ukhaatherium Asioryctes Kennalestes Zalambdalestes Daulestes Aspanestes Eoungulatum Protungulatum Gypsonictops Cimolestes Registre fòssil dels euteris del Cretaci. |
| Cynodontia † Tritylodontidae Mammaliaformes Hadrocodium † Mammalia Australosphenida Monotremata Theria Metatheria Marsupialia Eutheria Placentalia Línia simplificada de l'evolució dels euteris des dels teràpsids cinodonts. † = extint | Milions d'anys enrere — = Placentaris — = Altres euteris Origen dels euteris = Fòssils asiàtics = Fòssils nord-americans = Període en què les classes de placentaris divergiren, d'acord amb les estimacions de filogènia molecular Murtoilestes Prokennalestes Eomaia Montanalestes Ukhaatherium Asioryctes Kennalestes Zalambdalestes Daulestes Aspanestes Eoungulatum Protungulatum Gypsonictops Cimolestes Registre fòssil dels euteris del Cretaci. |

## Referències

* ↑ «Mammalogy Lecture 6 — Dentition» (en anglès). Universitat d'Idaho, 2009. [Consulta: 12 abril 2023].
* ↑ Martin, Pine i DeBlase, 2011, p. 106.
* ↑ Martin, Pine i DeBlase, 2011, p. 19.

## Bibliografia

* Martin, R. E.; Pine, R. H.; DeBlase, A. F. A Manual of Mammalogy, with Keys to Families of the World (en anglès). 3a edició. Waveland Press, 2011. ISBN 9781478609537.
# Boscos muntanyencs de Talamanca

Els boscos muntanyencs de Talamanca és una ecoregió, en els biomes del bosc tropical de frondoses humits, es troben en les muntanyes de Costa Rica i Panamà a l'Amèrica Central. Els boscos muntanyencs de Talamanca cobreixen una àrea discontínua de 16.300 quilòmetres quadrats en les serralades muntanyenques, incloent-hi la Sierra de Guanacaste, Sierra de Tilarán, Sierra Central i la Sierra de Talamanca, des del nord-oest de Costa Rica fins a l'oest de Panamà, amb valors extrems en la península d'Azuero. Els boscos muntanyencs enganyen sobre l'elevació del 750 a 1.500 metres, fins aproximadament 3000 metres d'altitud, on la transició cap als pasturatges i matolls del Páramo de Costa Rica en els cims més alts.
Els boscos muntanyencs són envoltats en elevacions més baixes pels boscos de terres baixes, incloent-hi els boscos humits de l'Atlàntic i de l'Istme del vessant de l'Atlàntic (Carib), els boscos humits del Pacífic i de l'Istme, al sud del vessant del Pacífic, i al nord-oest dels boscos humits estacionals de Costa Rica.

## Ecologia

Els boscos estan formats per arbres perennifolis, incloent-hi moltes espècies del (gènere Ocotea, Persea, Nectandra, i Phoebe) de la família de llorer (Lauraceae), i dos roures endèmics, Quercus costaricensis i Quercus copeyensis.
El bosc de Talamanca és molt ric en biodiversitat, ja que s'ha realitzat un càlcul científic on entre el 3 i el 4 per cent de la biodiversitat està en aquesta regió. Els mamífers característics són el jaguar, puma, tapir, cérvol, formiguer gegant i diverses espècies de micos.
El bosc de Talamanca té 450 espècies d'aus (a Costa Rica, la selva de Panamà en té 225 espècies d'aus). L'au més amenaçada al bosc és l'àguila harpia, comú en els boscos de Panamà.
Els boscos muntanyencs de Talamanca és una de les ecoregions més intactes d'Amèrica Central, encara que els boscos de roure en particular, han estat talats per pastures i carbó vegetal. El quaranta per cent de l'ecoregió està protegida per parcs nacionals com internacionals, inclosa la Reserva de la Biosfera La Amistad, el Parc Nacional de Chirripó, Parc Nacional de Braulio Carrillo, Parc Nacional del Volcán Poas, Parc Nacional el Rincón de la Vieja i la Reserva Forestal de Monteverde.

## Referències

* ↑ «Talamancan montane forests». Terrestrial Ecoregions. World Wildlife Fund. [Consulta: 19 setembre 2013].
* ↑ World Wildlife Fund. «Talamancan montane forests». WildWorld Ecoregion Profile. National Geographic Society, 2001. Arxivat de l'original el 2010-03-08.
* ↑ Talamancan and Isthmian Pacific Forests Arxivat 2012-10-15 a Wayback Machine. a wwf.panda.org
* ↑ Talamancan montane forests Arxivat 2017-04-18 a Wayback Machine. a globalspecies

## Enllaços externs

* La Amistad Biosphere Reserve: Data Sheet Arxivat 2007-02-05 a Wayback Machine.
# Palau Roznovanu

El palau Roznovanu o palau Roset-Roznovanu (en romanès: Palatul Roznovanu o Palatul Roset-Roznovanu) és un edifici situat a Iași (Romania). Va ser construït a la segona meitat del segle xviii i reconstruït entre 1830 i 1833 per Iordache Ruset-Roznovanu, membre de la família Rosetti. Durant la Primera Guerra Mundial, va acollir el govern romanès. Avui acull l’ajuntament de Iași.
El palau Roset-Roznovanu figura en el Registre nacional de monuments històrics.

## Referències

* ↑ «Fascinanta istorie a Palatului Roznovanu», 19-11-2012.
* ↑ «The Romanian Register of Historical Monuments in Iași County». Arxivat de l'original el 23 novembre 2010.

## Enllaços externs

* Roset-Roznovanu Història de palau Arxivat 2021-07-15 a Wayback Machine. (romanès)
# Duiliu Marcu

Duiliu Marcu (Calafat (Romania), 1885 - Bucarest, 1966) fou un arquitecte romanès. La seva obra combina la tradició nacional amb les formes arquitectòniques contemporànies. Estudià a l'Escola de Belles Arts de París. Fou professor de l'Institut d'Arquitectura Ion Mincu.

## Obres

* Hotel Athenée Palace, 1925 - 1927.
* Pavelló de Romania per a l'Exposició Internacional de Barcelona de 1929.
* Biblioteca de l'Acadèmia Romana, 1936 - 1938.
* Palau Monopolurilor de Stat, 1934 - 1941.
* Acadèmia Militar, 1937 - 1939.
* Consell de Ministres.
* Palau Victòria.
* Plaça Unirii, Oradea.
* Teatre de Timişoara.
* Politècnica de Timişoara.

## Referències

* ↑ «Bucharest Centennial: Duiliu Marcu, an architect of modernist Bucharest» (en anglès). Romanian Insider, 06-12-2018. [Consulta: 7 maig 2022].
* ↑ Marcu, Duiliu. Arhitectura, 1912-1960: 50 lucrari executate sau projectate de la 1912 la 1960 ... (en romanian). Bucuresti: Ed. Tehnica, 1960.
* ↑ «MARCU, Duiliu. Comentariu critic» (en romanès). e-Architecture. Arxivat de l'original el 2018-04-25. [Consulta: 7 maig 2022].

## Bibliografia complementària

* Dicţionar enciclopedic român (en romanès). Editura Politicǎ, 1962.
# Crișul Alb

El Crișul Alb - (hongarès) Fehér-Körös - és un riu de l'oest de Romania (Transsilvània) i el sud-est d'Hongria (comtat de Békés). Neix al sud de les muntanyes Apuseni, a Romania. Flueix a través de les ciutats de Brad, Ineu, Chișineu-Criș a Romania i Gyula a Hongria. S'uneix al riu Crișul Negru pocs kilòmetres després de Gyula, donant lloc al riu Criș.

## Afluents

Els rius següents són afluents del riu Crișul Alb:
* Esquerra: Valea Laptelui, Plai, Valea Satului, Bucureșci, Luncoiu, Țebea, Birtin, Vața, Prăvăleni, Valea Mare, Valea Rea, Sighișoara, Mustești, Bodești, Almaș, Chisindia, Cleceova, Hodiș, Potoc, Trei Holâmburi, Gut, Cigher, Valea Nouă Chișer.
* Dreta: Artan, Brad, Junc, Ribița, Baldovin, Obârșa, Ociu, Bănești, Leasa, Valea de la Lazuri, Tăcășele, Gruieț, Zimbru, Feniș, Crocna, Dumbrăvița, Craicova, Topasca, Sebiș.

## Referències

* ↑ Planul de management al riscului la inundații - Administrația Bazinală de Apă Crișuri, p. 7
* ↑ Atles cadastral de l'aigua de Romania Arxivat 2022-09-22 a Wayback Machine. (en romanès). Bucharest: Ministerul Mediului. 1992. p. 143 River code: IV.1.67
# Farinera El Progreso

La farinera El Progreso era una fàbrica del Poblenou de Barcelona, desapareguda junt amb la resta del sector d'Icària, engolit per la construcció de la Vila Olímpica. Una part de la seva maquinària es conserva al Museu de la Ciència i de la Tècnica de Catalunya (Terrassa) com a patrimoni industrial.

## Història

A la fi del segle xix, el Poblenou (conegut com «la Manchester catalana») era una de les majors zones industrials del país, essent la indústria farinera el seu cinquè sector productiu: Can Gili Nou i Can Gili Vell o La Fama (família Gili), El Progreso (família Rovira), La Perfección (família Salisachs), etc. Algunes d'aquestes famílies d'industrials fariners van emparentar, com ara els Salisachs i els Rovira.
La farinera El Progreso va ser fundada l'any 1879 per la societat Prats i Creuheras, i entre el 1888 i el 1893 va ser comprada i ampliada per l'industrial Ramon Rovira i Casanella, pare de l'industrial i polític Josep Rovira i Bruguera.
A la mort d'aquest darrer el 1925, n'esdevingué successor el seu cunyat Antoni Masferrer i Bartra, marit de la seva germana Clotilde, que va ser també president de l'Associació de fabricants de farines de la província de Barcelona (1928), i el 1948 va ser inscrita a títol d'aportació a la societat mercantil Antoni Masferrer SA, la qual signà un contracte de subministrament amb la societat Panificio Rivera Costafreda (Panrico) fins al seu enderrocament l'any 1988.

## Descripció

Es tractava d'un edifici de planta baixa i dos pisos, situat al xamfrà dels carrers dels Pirineus i Hortolans, a l'illa formada per aquest dos, el passeig del Cementiri (actual avinguda d'Icària) i el carrer de Drumen. Segons Josep Corredor Matheos, la composició de la façana, caracteritzada singularment pels seus capitells de tres cossos, recordava l'arquitectura militar de Catalunya de finals del segle xviii.

## Referències

* ↑ Cañellas Julià, Cèlia; Toran Belver, Roda «Entrada biogràfica de Pere Salisachs i Jané». Els governs de la ciutat de Barcelona (1875-1930): eleccions, partis i regidors. Diccionari biogràfic. Ajuntament de Barcelona, 2013.
* 1 2 3 Puchals i Canals, Marta «La farinera El Progreso». I Jornades d'Arqueologia Industrial de Catalunya. Ajuntament de l'Hospitalet. Museu de l'Hospitalet, 1991, pàg. 277-282.
* 1 2 3 «Estudi Històrico-arquitectònic d'Icària. C/ Hortolans, 14-20; C/ Pirineus, 17-19». Q158 intervencions arqueològiques. ADMSM, 01-06-1987.
* ↑ Hernando, Alberto «De la memoria y el olvido». La Vanguardia, 22-11-1988, pàg. 52.
* ↑ Corredor Matheos, Josep. Arquitectura industrial a Catalunya, 1984.

## Enllaços externs

* «Barrio de Icària, el Manchester catalán». Archivo Fotográfico Martí Llorens, 2013. Arxivat de l'original el 05-03-2014.
# Georgeta Gabor

Georgeta Gabor (Onești, 10 de gener de 1962) és una gimnasta artística romanesa, ja retirada, que va competir durant la dècada de 1970.
El 1976 va prendre part en els Jocs Olímpics de Mont-real, on va disputar sis proves del programa de gimnàstica. Guanyà la medalla de plata en la competició del concurs complet per equips, mentre en les altres proves quedà en posicions força endarrerides.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Georgeta Gabor». [Consulta: 31 agost 2021].
* ↑ «Georgeta Gabor - Comitetul Olimpic si Sportiv Roman». [Consulta: 31 agost 2021].
# Molí del Ferrer

El Molí del Ferrer és una obra del municipi de Saldes (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Del molí fariner de Llenes únicament en restes dempeus algunes parets de les pallisses del casal moliner, així com la mola i el cacau. Era una construcció molt senzilla feta amb maçoneria i coberta de fusta que de d'un petit replà s'allargava fins al peu del riu on hi havia les moles i el cacau, la bassa(...)

## Història

El molí fou construït a finals del s. XVII o començaments del XVIII al peu de la riera de Gresolet i funcionava temporalment quan les aigües permetien omplir la bassa. És l'únic molí fariner d'aquest petit curs d'aigua i era utilitzat per les cases de pagès situades en aquest sector del peu del Pedraforca. Es va mantenir actiu fins després de la Guerra Civil però, un cop abandonat, el materials s'aprofitaren per altres construccions.

## Referències

* 1 2 «Molí del Ferrer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 desembre 2015].
# Mioveni

Mioveni (pronunciació en romanès: [mi.oˈvenʲ]) és una ciutat del comtat d'Argeș, Romania, aproximadament 15 km al nord-est de Pitești. A 2011, tenia 31.998 habitants. La ciutat administra quatre pobles: Clucereasa, Colibași, Făgetu i Racovița.

## Història

Es va esmentar per primera vegada en un registre escrit el 1485. Es va desenvolupar molt als anys setanta després de la construcció de la planta de fabricació d’Automòbils Dacia, inaugurada el 1968. També hi ha un Institut d’Investigació Nuclear, que construeix components i materials per a la Central Nuclear de Cernavodă i una presó d’alta seguretat.
Es va convertir oficialment en una ciutat el 1989, com a resultat del programa de sistematització rural romanès. Abans d'abril de 1989, quan es va declarar ciutat, el lloc era una comuna amb el nom de Colibași. El 1996 es va recuperar el nom històric de Mioveni, tot i que l’antic poble havia estat completament arrasat sota el règim comunista per tal de deixar pas a una nova construcció urbana.

## Economia

Automobile Dacia té la seva seu central a la ciutat.

## Esports

El seu equip de futbol, el CS Mioveni (abans Dacia Mioveni), va jugar a la primera lliga romanesa durant dues temporades: la 2007-08 i la 2011-12. També van arribar a les semifinals de la Copa de Romania de 2007-08.

## Fills il·lustres

* Andrei Panait

## Referències

* ↑ Rezultatele finale ale Recensământului din 2011: «Tab8. Populația stabilă după etnie – județe, municipii, orașe, comune». Arxivat de l'original el 2016-01-18.
# Yves Dreyfus

Yves Dreyfus (Clarmont d'Alvèrnia, 17 de maig de 1931 - Ceyrat, 16 de desembre de 2021) fou un tirador d'esgrima francès, especialista en espasa, que va competir entre les dècades de 1950 i 1970. De família jueva, de petit va sobreviure a l'ocupació nazi de França.
El 1956 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Melbourne, on va guanyar la medalla de bronze en la competició d'espasa per equips del programa d'esgrima. Quatre anys més tard, als Jocs de Roma, fou sisè en la prova d'espasa individual, mentre en la d'espasa per equips fou novè. El 1964, a Tòquio, va disputar els seus tercers, i darrers, Jocs Olímpics. Guanyà la medalla de bronze en la competició d'espasa per equips, mentre en la d'espasa individual quedà eliminat en sèries.
En el seu palmarès també destaquen nou medalles al Campionat del Món d'esgrima, tres d'or, quatre de plata i dues de bronze, entre les edicions de 1954 i 1967. Als Jocs del Mediterrani de 1963 guanyà una medalla d'or, així com el campionat nacional francès de 1964.
El 1966 va ser condecorat pel general Charles de Gaulle. El 1967 el Consell de Ministres francès li va concedir l'Orde Nacional del Mèrit. Posteriorment va publicar tres llibres sobre l'esgrima.

## Referències

* ↑ Yves Dreyfus' obituary (francès)
* ↑ Yves Dreyfus - Auteur - Ressources de la Bibliothèque nationale de France
* ↑ Yves Dreyfus Bio, Stats, and Results | Olympics at Sports-Reference.com
* ↑ Day by Day in Jewish Sports History - Bob Wechsler
* ↑ Encyclopedia of Jews in Sports - Bernard Postal, Jesse Silver, Roy Silver
* ↑ Jews and the Olympic Games: sport: a springboard for minorities - Paul Yogi Mayer
* 1 2 3 «Olympedia – Yves Dreyfus». [Consulta: 28 novembre 2024].
* ↑ "Yves Dreyfus et escrime"
* ↑ The Wisconsin Jewish Chronicle from Milwaukee, Wisconsin on September 29, 1967 · Page 17
# Eulàlia Barrière Figueroa

Eulàlia (Lali) Barrière Figueroa (Barcelona, 1964) és una música, matemàtica, professora universitària i investigadora espanyola que analitza les relacions entre les matemàtiques, l'art i la tecnologia.

## Biografia

Llicenciada en Matemàtiques per la Universitat de Barcelona es va doctorar a la Universitat Politècnica de Catalunya (UPC). És professora de la UPC a l'Escola d'Enginyeria de Telecomunicació i Aeroespacial de Castelldefels (EETAC) i al Centre de la Imatge i la Tecnologia Multimèdia (CITM) de Terrassa, tots dos dependents de la UPC. Desenvolupa la seva recerca entorn de la teoria de grafs, els algoritmes de comunicació i la geometria combinatòria. Des del 2019 investiga les relacions existents entre les matemàtiques, l'art i la tecnologia, i forma part del professorat del Màster en Innovació Audiovisual i Entorns Interactius de la BAU.
Des del 2008 que s'interessa per les aplicacions creatives de la programació. En aquesta àrea, ha participat en diversos projectes, entre els quals destaquen: Lykt (2018), una performance multisensorial (Lali Barrière, colors; Ferran Fages, so; i Yolanda Uriz, olors); Sediment (2017-2018), un duet audiovisual amb el músic Ferran Fages; la programació de la interfície gràfica per al projecte GeMuSe (2016) d'Iván Paz; i Genera Esfera amb Anna Carreras, una instal·lació interactiva presentada al Festival MIRA l'any 2015. Barrière també ha impartit tallers amb la intersecció d'art i ciència com a tema principal. Com a música, ha participat al Festival Sónar (Barcelona, 2003), al Zarata fest (Bilbao, 2011, 2012 i 2013) i a la BCN ImproFest 2012, en aquest cas amb Alfredo Costa Monteiro i Ruth Barberá, entre d'altres actuacions.

## Referències

* 1 2 3 «Lali Barrière». Centre de Cultura Contemporània de Barcelona, 01-05-2019. [Consulta: 13 setembre 2020].
* 1 2 3 «Lali Barrière · academic page» (en anglès). Universitat Politècnica de Catalunya, 2018. [Consulta: 13 setembre 2020].
* 1 2 «Lali Barrière». Mujer y Musica, s/f. [Consulta: 13 setembre 2020].
* ↑ «Lali Barrière, processing en Tenerife». laagenda.org, 29-06-2013. [Consulta: 13 setembre 2020].
* 1 2 «Lali Barrière». BAU, Centro Universitario de Diseño de Barcelona, s/f. [Consulta: 13 setembre 2020].
# Vasile Milea

Vasile Milea (1 gener 1927 – 22 desembre 1989) era el ministre de defensa de Nicolae Ceaușescu durant la Revolució romanesa de 1989 i implicat en la fase de repressió militar i policial de la revolució que va causar la mort de 162 persones.
El 22 de desembre de 1989, Ceaușescu el va acomiadar per no ordenar als seus homes que disparessin contra els manifestants que havien ocupat els carrers de Bucarest un dia abans. Segons la versió oficial, Ceaușescu va considerar aquest fet un acte de traïció, i Milea se suïcidaria poc després. Tanmateix, diversos membres de la seva família afirmaven que fou assassinat sota les ordres de Ceaușescu. Milea es va mostrar clarament contrari a enviar tropes per reprimir la revolta de Timișoara sense munició. Independentment de la causa real de la seva mort, la desaparició de Milea va causar un canvi de posició en massa dels soldats romanesos en favor de la revolució, acabant així amb el règim comunista a Romania.
Un informe de 2005, després d'una recerca detallada incloent-hi una autòpsia, va concloure que Milea es va suïcidar amb l'arma d'un dels seus subordinats. S'ha suggerit que el seu objectiu era ferir-se lleument per a alliberar-se de qualsevol responsabilitat en aquell moment, però la bala va afectar una artèria i morí poc després.

## Treballs

* Vasile Milea, Victor Atanasiu, România în anii primului război mondial: caracterul drept, eliberator al participării României la război, vol. 2, Ed. Militară, Bucarest, 1987. OCLC 18616519

## Referències

* ↑ Sebetsyen, Victor. Revolution 1989: The Fall of the Soviet Empire. Nova York: Pantheon Books, 2009. ISBN 0-375-42532-2.
* ↑ Jeremy Bransten (1999), "Romania: The Bloody Revolution in 1989: Chaos As The Ceausescus Are Executed", Ten Years After: The Fall of the Communism in East/Central Europe.
* ↑ Flavius Cristian Marcau, "Revolution of 1989: Milea's Suicide", University of Târgu Jiu, Letter and Social Science Series, Issue 4, 2013, Consultat 27 de febrer de 2016.
# Jean Levavasseur

Jean Levavasseur (Chatou, 8 de juny de 1924 - Poissy, 10 de febrer de 1999) fou un tirador d'esgrima francès, especialista en sabre, que va competir entre les dècades de 1930 i 1950.
El 1948 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Londres, on va disputar dues proves del programa programa d'esgrima. En ambdues quedà eliminat en sèries. Quatre anys més tard, als Jocs de Hèlsinki, va guanyar la medalla de bronze en la competició de sabre per equips, mentre en la de sabre individual quedà eliminat en semifinals.
En el seu palmarès també destaquen quatre medalles al Campionat del Món d'esgrima, una d'or, dues de plata i una de bronze, entre les edicions de 1949 i 1954. Als Jocs del Mediterrani de 1951 guanyà una medalla de plata.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Jean Levavasseur». [Consulta: 31 agost 2023].