# Batalla dels Aubiers (1793)

La primera batalla dels Aubiers (1793) té lloc el 13 d'abril de 1793 durant la Revolta de La Vendée. Acaba amb la victòria dels Vendeans, que aporten la ciutat d'Aubiers a les forces republicanes.

## Preludi

El 2 d'abril de 1793, Henri de La Rochejaquelein va decidir unir-se a la insurrecció contra la levée en massa, preocupat pel decret que s'aplicava a totes les persones solteres de 18 a 40 anys. Inicialment, va intentar, a la rodalia de Saint-Aubin-de-Baubigné, convèncer els seus parcers perquè s'unissin a la revolta, però sense massa èxit. Mentre els Mauges estan en insurrecció, els Bressuirais encara es mantenen tranquils a principis d'abril, marcats per la repressió de la revolta d'agost de 1792.
Amb només una quarantena d'homes, La Rochejaquelein es va unir als insurgents angevins comandats per D'Elbée, Bonchamps i Stofflet i va oferir els seus serveis. Però els líders dels rebels, derrotats per les forces republicanes del general Berruyer, es troben en plena retirada contra Tiffauges i li responen que consideren la revolta condemnada al fracàs. La Rochejaquelein decideix llavors tornar al seu castell de la Durbelière. Tanmateix, el mateix dia, la columna republicana del general Quétineau, procedent de Bressuire, va arribar als Aubiers, on va dispersar una petita concentració3. Uns quants camperols es dirigeixen a La Durbelière i ofereixen a La Rochejaquelein el lideratge, prometent-li prop de 10.000 homes en la propera concentració. Va acceptar i l'endemà, el cornetí va sonar a les rodalies de Châtillon-sur-Sèvre i diversos milers de camperols es van reunir al castell de la Durbelière. En aquesta ocasió, La Rochejaquelein va pronunciar una arenga que va continuar sent famosa: "Si avanço, segueix-me; si faig un pas enrere, mata'm; si mor, venja'm!».

## Forces implicades

Menys del que es va anunciar, els insurrectes liderats per La Rochejaquelein eren al voltant de 3.000. Segons les memòries de la marquesa Victoire de Donnissan, només 200 estan armades amb rifles de caça, les altres només tenen pals, falques o falç. Al costat dels republicans, el general Pierre Quétineau mana 2.500 guàrdies nacionals1, amb tres canons.

## Procés

El 13 d'abril, els insurrectes van marxar cap a Les Aubiers. El general Quétineau desplega les seves tropes al "Champ des Justices", al sud del poble, i té vigies situats al campanar de l'església1. Per la banda de la Vendée, el progrés de la batalla és conegut pels records de la marquesa Victoire de Donnissan de La Rochejaquelein i pels d'un simple lluitador, Jacques Poirier.
Arribats a prop del poble, els insurgents segueixen un camí enfonsat que condueix a les Halles. Allà, La Rochejaquelein va dividir la seva tropa en dos grups: es va posar al capdavant del primer per atacar el Camp de Justícia, mentre que l'altre va haver de desplaçar-se cap a Nueil per tallar la retirada de l'adversari. Amagats darrere de les bardisses, els insurgents van començar llavors a envoltar els republicans, cridant "Visca el rei!" Altres combatents, inclòs La Rochejaquelein amb una dotzena dels millors tiradors, ocupen posicions a cases i jardins. Reconegut com un expert tirador, La Rochejaquelein va llançar 200 trets amagades darrere d'una bardissa, els seus companys li van passar rifles completament carregats.
Difícil de veure l'enemic, Quétineau va ordenar a les seves tropes que tornessin a caure al cementiri, que tenia altes parets. Les armes també es posicionen per prendre el carrer principal seguidament. Tanmateix, aquesta aparent retirada va galvanitzar els camperols, mentre la moral dels republicans es va afeblir, sobretot quan explotava una caixa de polvora. De sobte, els insurrectes es van llançar sobre els republicans i se'n van emportar els canons. Sorpresos, els homes de Quétineau s'espanten i tornen a desordenar-se a Bressuire. El grup, després d'haver-se posicionat a Nueil, va sortir a la seva recerca i només es va aturar a dues llegües de la ciuta.

## Pèrdues

Segons Pierre Quétineau, les pèrdues de les seves tropes són de gairebé 30 morts i 52 ferits. La marquesa Victoire de Donnissan de La Rochejaquelein, per la seva banda, afirma a les seves memòries que els republicans han matat 70 persones, un major nombre de ferits i abandonen els seus dos canons. Émile Gabory evoca 70 morts i tres canons perduts del costat dels republicans. Les memòries anònimes d'un administrador militar donen pèrdues de 130 morts o ferits i tres canons perduts.
Per a Thérese Rouchette, els republicans van abandonar un canó i dues colebrines, a més de dos barrils de pólvora, diversos caixons de munició, 1.200 rifles i 28 cotxes de subministrament diversos. En el seu informe al ministre, el general Berruyer també informa de la pèrdua de tres canons petits, però especifica que els homes de Quétineau van tenir temps de fixar-los. Per la banda de la Vendée, les pèrdues són molt baixes segons la marquesa de La Rochejaquelein. Els ferits van ser col·locats en tres carros que es van portar a Châtillon-sur-Sèvre.

## Conseqüències

La Rochejaquelein no persegueix Quétineau a Bressuire, sinó que es dirigeix immediatament cap a Tiffauges, d'on marxa per reforçar l'exèrcit d'Anjou, en dificultats. Si el reforç que aporta als homes és modest, el subministrament de pólvora i municions, que els insurgents manquen molt, és, en canvi, decisiu. La victòria de La Rochejaquelein a Les Aubiers va frustrar l'ofensiva de Berruyer a les Mauges.

## Notes

"M'aturo a parlar de la batalla que va salvar la Vendée en aquell moment; m'ho han descrit més d'un centenar de testimonis; fou degut íntegrament a Henri. Reprendré la història d'aquest, des del dia que va marxar, de Clisson. Va arribar a casa de la seva tia després del passeig més dolorós i perillós, i hi va deixar el senyor de la Cassaigne. Va saber que l'exèrcit estava al costat de Cholet i Chemilié; hi anaven joves de l'entorn de Chatillon, ell també hi era i va arribar a presenciar la pèrdua d'una batalla que va fer retirar l'exèrcit cap a Tiffauges, bé a l'interior del país. D'Elbée, de Bonchamps, Sfofflet i altres, li van dir que consideraven la revolta fracassada; només hi havia dos quilos de pólvora a l'exèrcit en total i s'anava a dissoldre.
Henri, superat pel dolor, va tornar a casa sol; hi va arribar el mateix dia que els Blaus, de Bressuire, havien pres els Aubiers i havien dissipat una petita concentració que volia oposar-s'hi. No hi havia cap líder, que encara no s'havia format cap nucli en aquesta part, els camperols dels quals simplement anessin a formar part de l'exèrcit d'Anjou, després d'haver alçat la bandera blanca a les seves parròquies que encara no havia atacat; totes les tropes republicanes fins ara havien anat al bàndol d'Anjou o a Nantes i Montaigu, Henri creia que tot estava perdut i ni tan sols suposava que no es pogués fer res, quan els camperols, assabentats que havia vingut d'arribada; El van trobar i li van dir que, si es volia posar al capdavant, revifaria tot el país i que a la nit es faria una concentració de vuit a deu mil homes; Henri ho va consentir amb alegria. L'endemà al matí, hi havia gairebé el nombre promès, de les parròquies d'Aubiers, Nueil, Saint-Aubin, les Echaubroignes, Yzernay, etc., però totes armades amb pals, falques, falçs; no hi havia ni dos-cents rifles, fins i tot eren escopetes. Henri havia descobert en un paleta seixanta lliures de pólvora que tenia per casualitat, ja que havia explotat prèviament roques a la mina, per construir, com és la pràctica al país. Aquesta petita munició era un tresor, perquè no n'hi havia d'altres, Henry va aparèixer al capdavant dels camperols i els va dir: Amics meus, si el meu pare fos aquí, us inspiraria més confiança. Però gairebé no em coneixeu i sóc un nen; Espero almenys demostrar-vos per la meva conducta que soc digne d'estar al capdavant. Si avanço, segueix-me; Si torno enrere, mata'm; Si mor, venja'm. Aquestes eren les seves pròpies paraules. Els camperols li van respondre amb grans alegries. Tot i això, tot i el seu zel, tenien una mica de por; la majoria no havien vist el foc, la resta acabaven de ser derrotats i estaven desarmats. Van començar, però, a envoltar els republicans i, amagats darrere de les bardisses, a cridar: Visca el rei! el que repetia tots els ressons. Mentrestant, Henri, amb una dotzena dels millors tiradors, va relliscar sense soroll als jardins d'Aubiers; els blaus eren a la ciutat. A l'abric d'una bardissa, Henri, que era el millor tirador del país, va matar i ferir molts; es va donar temps a apuntar amb el seu món; els cops rarament es disparaven, però sempre colpejaven. Els rifles d'Henri sempre estaven carregats, va disparar més de dos-cents trets i gairebé tots anaven sobre homes o cavalls.
Els republicans, avorrits de ser afusellats com a blanc, sense veure els seus enemics, volien desplegar-se i classificar-se en la batalla en un petit turó darrere dels Aubiers; aquest moviment retrògrad els va perdre; els camperols creien que fugien. Henry va córrer cap a ells, els va convèncer; de seguida els crits de Visca el rei! redoblat. Els Vendeans armats amb pals es precipitaven com homes furiosos; se’ls va veure sortir d'una multitud per darrere de les bardisses, on estaven amagats; Van saltar als canons i els blaus, sorpresos, aterrits per un atac tan sobtat, van fugir desordenats abandonant dos peces de canó, els únics que van empassar, i dos caixons. Van patir setanta morts i un major nombre de ferits; els nostres els van perseguir fins a mitja llegua de Bressuire.
Tal és l'informe exacte d'aquest memorable dia i, des de llavors, es troba aquesta manera de lluitar contra els camperols a gairebé totes els encontres, especialment als inicis. Les seves tàctiques consistien en envoltar silenciosament els Blaus, apareixent inesperadament dins de la portada de les pistoles, cridant fort, corrent cap als canons per evitar que els fessin mal, van dir, disparant poques vegades, però amb un objectiu just. Els camperols deien: "Tal i qual, sou els més forts, salteu a cavall al canó", i aquest home hi va saltar, cridant: Visca el rei! mentre els seus companys van matar els artillers. També podem veure la conducta dels líders: el més important era inspirar confiança en els soldats que, al començament de l'atac, sempre van dubtar un moment, però es van tranquil·litzar i es van tornar invencibles quan van veure els seus generals llençar-se en perill evident.

## Referències

* ↑ Rouchette 2010, p. 34
* ↑ Rouchette 2010, p. 35
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 Gabory 2009, p. 149.
* 1 2 3 Rouchette 2010, p. 36.
* 1 2 3 4 Gras 1994, p. 33.
* 1 2 3 4 Rouchette 2010, p. 37.
* 1 2 3 4 Tabeur 2008, p. 76.
* 1 2 3 4 5 La Rochejaquelein 1994, p. 116.
* ↑ Gras 1994, p. 32.
* 1 2 3 4 Rouchette 2010, p. 41.
* 1 2 La Rochejaquelein 1994, p. 115-117.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 Rouchette 2010, p. 40.
* 1 2 3 La Rochejaquelein 1994, p. 117.
* ↑ Chassin t. I 1893-1895, p. 284.
* ↑ Administrateur militaire 1823, p. 38.
* ↑ Savary, t. I, 1824, p. 162.
* ↑ La Rochejaquelein 1994, p. 119.
* ↑ Gras 1994, p. 34.
* ↑ Martin 2014, p. 96-97.

## Bibliografia

* Charles-Louis Chassin, La Vendée Patriote (1793-1800), t. I, édition Paul Dupont, 1893-1895.
* Émile Gabory, Les Guerres de Vendée, Robert Laffont, 1912-1931 (réimpr. 2009), 1476 p.
* Yves Gras, La guerre de Vendée: 1793-1796, Paris, Economica, coll. « Campagnes et stratégies », 1994, 184 p. (ISBN 978-2-717-82600-5).
* Jean-Clément Martin, La guerre de Vendée 1793-1800, Points, 2014, 368 p.
* Mémoires sur la Vendée comprenant les mémoires inédits d'un ancien administrateur miliaires des armées républicaines, et ceux de Madame de Sapinaud, Baudoin frères, Libraires, 1823, 224 p.
* Victoire de Donnissan de La Rochejaquelein, Mémoires publiés d'après son manuscrit autographe, Éditions du bocage, 1994, 506 p.
* Thérese Rouchette, La Rochejaquelein, Centre vendéen de recherches historiques, 2010, 128 p.
* Jean Tabeur (préf. Jean Tulard), Paris contre la province: les guerres de l'ouest, 1792-1796, Paris, Economica, coll. «Campagnes & stratégies/Les grandes batailles» (no 70), 2008, 286 p. (ISBN 978-2-717-85641-5).
* Jean Julien Michel Savary, Guerres des Vendéens et des Chouans contre la République, t. I, 1824