OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Canal Haccourt-Visé

El Canal Haccourt-Visé és un curt canal d'0,866 km de la xarxa de les vies navegables de Bèlgica que des de 1939 serveix d'enllaç entre el Canal Albert a Haccourt i el Mosa a Visé. Només hi ha una resclosa a Haccourt. El canal fou construït el 1863, per a connectar el Mosa amb el canal de Lieja a Maastricht, de la qual el tram inferior més tard va ser integrat en el canal Albert. El canal ha perdut tot paper per a la navegació comercial, del 2005 al 2013 no hi ha hagut cap càrrega o descarrèga.

## Infraestructures

* El port turístic i esportiu de Visé
* La resclosa d'Haccourt que s'ha batejat resclosa de les muscles per què les seves parets s'han cobert de muscles minúsculs.
Resclosa :
| Localitat | amplada | profunditat | desnivell | alçària llibre |
| Haccourt | 55,00m | 7,50 m | 1,90m | 5,70 m | 5,3 m |

## Enllaços externs

* Port turístic i esportiu de Visé Arxivat 2014-02-11 a Wayback Machine.
* http://www.opvn.be Arxivat 2013-08-16 a Wayback Machine. hom hi troba mapes, fotos, l'horari de la resclosa i altres informacions útils.

## Referències

* ↑ «Canal de Haccourt à Visé», Fluvialnet.com [Consulta 19 de febrer del 2014]
* ↑ «Le canal Liège Maastricht» Arxivat 2014-02-25 a Wayback Machine. Web del museu de Visé, [consulta 19 de febrer de 2014]
* ↑ Bilan global wallon 1r trimestre 2006 Direction générale des voies hydrauliques, 2006
* ↑ «Rapport statistique 2013» Namur, Direcció general operacional de la mobilitat i de les vies hidràuliques, 2014, pàgina 29
* ↑ Nom official: Office de promotion des voies navigables
# Card girgoler

El card girgoler, carcanical, card sant, cardot petit, panical femella, espinacard, herba de la parrella, panical campestre o centcaps (Eryngium campestre) és una espècie de planta amb flors del gènere Eryngium i de la família de la pastanaga (Apiàcia). Es tracta d'una planta herbàcia vivaç on (sobre la soca o les arrels) hi creix la gírgola de panical un bolet molt cercat i apreciat. A les seves fulles s'hi fa una concrescència per l'acció d'un paràsit anomenat Euleia heraclei.

## Distribució

Es troba a la conca del Mediterrani fins al Caucas i d'Europa Central fins a Holanda, és rar a les Illes Britàniques. Es fa en camins, camps abandonats, i pastures sobrepasturades (els ramats no se la mengen i aleshores prospera sobre les altres plantes)

## Morfologia

Planta espinosa, però no pilosa, amb arrel molt llarga i bastant engruixida. A la primavera apareixen les fulles i a la tardor la part aèria es trenca i pot ser emportada pel vent. La tija és erecta i pot arribar a fer 70 cm d'alt. Les fulles estan cobertes d'espines i dividides en lòbuls. Floreix en un capítol de finals de primavera a l'estiu, quan en els ambients de clima mediterrani hi queden poques flors, la pol·linitzen molts insectes. El seu fruit és un aqueni transportat pel vent (anemocòria).

## Usos

Antigament es considerava l'arrel com a planta medicinal a la que se li atribuïen tota mena de propietats des de filtre amorós a remei contra les infeccions urinàries. També s'havien utilitzat les arrels, endolcides, com a llaminadura mentre que bullides i torrades eren una hortalissa. Conté olis essencials, saponines i tanins.

## Referències

* ↑ https://dcvb.iec.cat
* Plini el Vell, Història natural, (traducció al francès d'Émile Littré, p.77.)
# Carles Sindreu i Pons

Carles Sindreu i Pons (Barcelona, 6 de novembre de 1900 - la Garriga, 6 de juliol de 1974) fou un escriptor, periodista i poeta català.

## Biografia

Estudià comerç. Va fer d'antiquari i treballà en publicitat. Periodista esportiu, escrigué signant Fivaller a La Nau dels Esports. Fou molt actiu i conegut en els ambients del tennis. Inquiet avantguardista, fou fundador d'ADLAN i d'Amics del Circ, col·laborà amb el GATCPAC i es relacionà amb grans intel·lectuals, afins a l'avantguarda, de París i Madrid.
Al Principat fou pioner en el llançament o la crítica militant d'artistes plàstics, poetes i músics. Es relacionà especialment amb Joan Miró, J.V. Foix, Joan Prats, Àngel Ferrant, Sebastià Gasch, Josep Lluís Sert, etc. Col·laborà a Mirador, La Publicitat, D'Ací i d'Allà, El Be Negre, etc. Els seus poemes oscil·len entre el cal·ligrama o la greguería surrealista, fins a l'evocació del paisatge, del suburbi o del temps de la infantesa. Se'l considera, juntament amb el seu amic Joan Brossa, un dels creadors de la poesia visual catalana.
Després de la guerra, col·laborà a La Vanguardia i a El Noticiero Universal, a banda de fer nombroses aportacions a mitjans de comunicació locals i conferències, sobretot al voltant del poble on residia, l'Ametlla del Vallès i d'on provenia la seva família. El 1962, arran d'una campanya en contra d'ell a causa d'un article a La Vanguardia promoguda per prohoms del règim, Sindreu marxà a viure al poble veí de la Garriga, on se li reteren diversos homenatges i on morí.

## Obres

* Radiacions i Poemes (1928)
* La klàxon i el camí (1931)
* Onze epigrames. Vallès (1932), presentat als Jocs Florals de Barcelona
* Darrere el vidre (1933)
* El senyor Joanet del Guinardó (1954)
* La singular història d'un club de tennis (1954)
* Les figures del pessebre de l'Ametlla del Vallès (1960)

## Referències

* ↑ Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona. Fons 6B-Jocs Florals, Sèrie III-Pliques, any 1932, document 48

## Enllaços externs

* «Carles Sindreu i Pons». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Sindreu i Pons, Carles - Endrets - Geografia Literària dels Països Catalans Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* Carles Sindreu i Pons a CIVTAT Ideari d'Art i Cultura
* ARENAS NOGUERA, Carme. "Carles Sindreu i Pons o el compromís amb l'avantguarda" PDF
* Fons personal Carles Sindreu a la Biblioteca de Catalunya.
# Carrossera Beulas

Beulas és una empresa carrossera creada l'any 1934 a Arbúcies per Ramon Beulas i Narcís Pujol. A l'inici, es dediquen a la construcció de carrosseries de fusta. Durant la guerra Civil Espanyola es va dedicar a la construcció d'ambulàncies per l'exèrcit i en aquella època és carrossava a mida i a gust de cada client, unes sis unitats a l'any.
Avui dia s'ha especialitzat en la fabricació de carrosseries d'autocars damunt xassís construïts a Alemanya. Forma part d'una concentració de carrossers i de proveïdors, un sector cabdal d'Arbúcies que al seu auge ocupava 25% de la població.
Junts amb les empreses Indcar i Ayats, van crear el clúster carrosser d'Arbúcies. El quart membre, Noge, tocat per la crisi va tancar a l'inici de 2013. Amb l'ajuntament i la Generalitat, es dediquen a estimular la recerca, la innovació i la formació dels treballadors.

## Models en producció

* Aura
* Aura HGL
* Cygnus
* Glory
* Jewel
* Spica'C
* Stergo Spica
* Gianino

## Models anteriors

* Eurostar
* Stergo
* Stel·la (Produït conjuntament amb Mercedes-Benz)
* Midistar

## Referències

* ↑ « Tanca l'històric fabricant de carrosseries d'autocars Noge i acomiada 93 persones a Arbúcies», Ara, 23 de gener de 2013
* ↑ Moisès Jordi Pinatella, «Innovar a Arbúcies», Revista de Girona, 2012, n°272, pàgina 53
* ↑ O.P., «La carrossera Indcar d'Arbúcies obre una fàbrica a Romania», Diari de Girona, 9 de maig de 2013
* ↑ «La indústria carrossera i les administracions impulsen a Arbúcies un cicle formatiu per construir autocars» Arxivat 2013-12-30 a Wayback Machine., Ajuntament d'Arbúcies, 5 de novembre de 2008

## Enllaços externs

* Carrossera Beulas - Lloc web oficial
# Centre Cultural Els Catalanistes

El Centre Cultural Els Catalanistes és una entitat cultural del barri barceloní de Sant Andreu de Palomar. Va néixer l'any 1866. És una de les primeres societats de caràcter cultural de Sant Andreu, associada a la Federació d'Ateneus de Catalunya.
És una entitat sense ànim de lucre que vol fomentar l'art líric, la dansa, l'esport i la cultura. Disposa d'un auditori i d'un bar restaurant. Durant una colla d'anys (als voltans de 1965) va ser un local de ball per a joves amb música de discos i en directe, principalment interpretada pels grups de "pop" Yakers i Teen Agers.

## Referències

* ↑ «Centre Cultural Els Catalanistes», Web de Sant Andreu de Palomar, [Consulta 15 d'agost de 2013]
* ↑ «Centre Cultural Els Catalanistes», Time Out Barcelona, 26 de febrer de 2012
# Basses de Can Barrot

Les Basses de Can Barrot és una zona humida formada per tres basses d'origen antròpic i de característifiques força diferents, situades entre la riera de Santa Coloma i el mas de Can Barrot. La bassa inferior, de nivell força variable, presenta un estret bosc de ribera perimetral i se situa al peu d'un turó, ja molt pròxima a les pollancredes que ocupen la plana adjacent. La bassa situada a mig vessant és la de majors dimensions i la més interessant pel que fa a la vegetació associada, ja que presenta un nivell relativament constant. La bassa superior és la més petita, està envoltada de fruiters i s'utilitza per al reg.
La fauna és el principal element d'interès d'aquesta zona humida. S'hi troba tortuga d'estany (Emys orbicularis) i tant les basses com el seu entorn constitueixen hàbitats destinats a l'alimentació i la reproducció de diverses espècies d'amfibis, com gripau d'esperons (Pelobates cultripes), gripau comú (Bufo bufo), salamandra (Salamandra salamandra), tritó palmat (Lissotriton helveticus), tritó verd (Triturus marmoratus), etc.
Les basses se situen majoritàriament en un entorn forestal, format per pinedes de pi pinyer amb abundants sureres i roure martinenc, amb un sotabosc de brolla acidòfila de terra baixa. Hi són presents els hàbitats d'interès comunitari 9540 Pinedes mediterranies i 9339 Suredes. Pel que fa a les basses, només la bassa de majors dimensions presenta una bona representació de comunitats aigualoses, en forma de bogues, jonqueres, herbassars humits, comunitats de llenties d'aigua, etc. Els principals impactes que afecten aquest espai són l'alteració del règim hidrològic (sobreexplotació de l'aigua de les basses per al reg, sobreexplotació dels aqüífers) i l'abocament de residus.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Barrot». Zones humides de Catalunya. Gencat. Arxivat de l'original el 18 de febrer 2015. [Consulta: 18 febrer 2015].
# Tlatelolco, verano del 68

Tlatelolco, verano del 68 és una pel·lícula basada en fets reals realitzada el 2013, que tracta sobre els esdeveniments succeïts en la ciutat de Mèxic en els mesos previs als Jocs Olímpics d'Estiu de 1968.

## Argument

Enmig de les protestes del Moviment del 68 hi ha dos adolescents, de diferents estrats socials Félix (Christian Vázquez) i Ana María (Cassandra Ciangherotti) amb una història d'amor que està a punt de començar. La història comença amb l'augment de la repressió per part del govern de Díaz Ordaz al moviment estudiantil en els mesos previs a la Massacre del 2 d'octubre de 1968. La relació d'Ana María i Félix transcorre en el context de repressió, desaparicions forçades i un intent d'invisibilitzar la protesta social.

## Repartiment

* Christian Vazquez - Félix
* Cassandra Ciangherotti - Ana María
* Juan Manuel Bernal
* Armando Hernández
* Alex Perea
* Juan Carlos Colombo
* Jorge Zarate
* Mario Zaragoza
* Luis Ernesto Franco
* Luis Fernando Peña
* Giovanna Zacarías
* Teresa Ruiz
* Alejandra Ambrosi
* Roberto Sosa
* Ricardo Kleinbaum
* Iván Arana
* Arnulfo Reyes Sánchez
* Pascacio López
* José Ángel Bichir
* Claudette Millé
* Fernando Becerril

## Recepció

Fou estrenada el 18 d'abril de 2013 al Chicago Latino Film Festival. Va participar en la XX Mostra de Cinema Llatinoamericà de Catalunya, on va guanyar el premi al millor llargmetratge i va compartir el premi del públic amb Esclavo de Dios i l'argentina Vino para robar.

## Referències

* ↑ «Tlatelolco, verano del 68». Chilango. [Consulta: 9 setembre 2016].
* ↑ «Reseña "Tlatelolco: Verano del 68"». San Diego Red. [Consulta: 9 setembre 2016].
* ↑ «TLATELOLCO VERANO DEL 68». [Consulta: 9 setembre 2016].
* ↑ «Tlatelolco, verano del 68». chicagotribune.com. [Consulta: 20 maig 2020].
* ↑ La mexicana 'Tlatelolco, verano del 68' gana la XX Mostra de Cinema Llatinoamericà, 20 Minutos, 12 d'abril de 2014

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Paula Klamburg i Roque

Paula Klamburg i Roque (Barcelona, 20 de setembre de 1989) va ser una nedadora catalana de natació sincronitzada. Va ser guanyadora d'una medalla olímpica i va ser 4 vegades campiona del món.

## Biografia

El seu naixement va tenir lloc el 1989, concretament, al 20 de setembre d'aquest mateix any, a Barcelona. Actualment, equilibra la seva exigent vida en l'àmbit esportiu amb els estudis de disseny a ESDI. Va iniciar la seva pràctica en la natació artística a la primerenca edat de 7 anys i des de llavors ha estat part del famós Club Natació Kallipolis.
Paula Klamburg destacava com a una de les integrants de l'equip absolut de natació artística. Després de nombrosos anys de dedicació, va aconseguir formar part d'aquest selecte grup de joves talentoses que no paraven de collir èxits i trofeus.
Va rebre entrenament d'Anna Tarrés, que ha guiat destacades nedadores com Gemma Mengual, entre d'altres.

## Carrera esportiva

Va participar, als 22 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 2012 celebrats a Londres (Regne Unit), on va aconseguir guanyar la medalla de bronze en la competició per equips.
Al llarg de la seva carrera ha aconseguit entre d'altres 3 medalles d’or al Campionat Mundial celebrat a Rússia l’any 2010, medalla d’or i dos de plata al Mundial de Roma del 2009, també va fer presència en el campionat del món de Barcelona, en aquest va guanyar 3 medalles de plata i doble medalla de plata en el Campionat Europeu de Budapest del 2010.
Abans que siguin els Jocs Olímpics d'Estiu de 2016, va decidir retirar-se de la natació sincronitzada.

## Medaller

| | Any | Ciutat/País | Medalles d'or | Medalles de plata | Medalles de bronze |
| Jocs Olímpics | 2012 | Londres (Regne Unit) | 0 | 0 | 1 |
| Campionat del món | | | | | |
| | 2009 | Roma (Italia) | 1 | 2 | 0 |
| | 2010 | Rússia | 3 | 0 | 0 |
| | 2011 | Shanghai (Xina) | 0 | 0 | 2 |
| | 2013 | Barcelona (Espanya) | 0 | 3 | 0 |
| Campionat Europeu | | | | | |
| | 2010 | Budapest (Hongria) | 0 | 2 | 0 |

## Referències

* ↑ «dones esportives Paula klamburg».
* ↑ «Olimpic games».
* ↑ «Dones esportives Paula klamburg».
* ↑ «El adios de Paula Klamburg».

## Enllaços externs

* (castellà) https://www.ecured.cu/Paula_Klamburg
* (català) https://donesesportistes.wordpress.com/les-esportistes/paula-klamburg/
* (castellà)https://www.isabadell.cat/esports/el-adios-de-paula-klamburg-cn-sabadell/
* (castellà)https://olympics.com/es/atletas/paula-klamburg-roque
# Courtney Love

Love Michelle Harrison, més coneguda pel nom artístic de Courtney Love (San Francisco, 9 de juliol de 1964), és una cantautora, actriu i pintora estatunidenca. Va començar a destacar el 1989 com a cantant i guitarrista del grup d'indie rock Hole, de Los Angeles, que va formar amb Eric Erlandson.
Com a actriu, ha destacat amb el seu paper a la pel·lícula L'escàndol de Larry Flynt (1996). Més tard, va estar cantant en solitari i va tenir alguns problemes legals degut a les seves addiccions. El 2009 va reconstituir el grup Hole i el 2012 debutà com a pintora amb una exposició.
Va estar casada amb Kurt Cobain, líder del grup grunge Nirvana, amb qui va tenir una filla: Frances Bean Cobain. La seva tendència a fer accions esbojarrades dalt de l'escenari i les seves actituds de feminisme radical li han valgut el qualificatiu de "la dona més polèmica de la història del rock".

## Referències

* ↑ Larkin, Colin. The Encyclopedia of Popular Music (en anglès). Omnibus Press, 2011-05-27. ISBN 978-0-85712-595-8.
* ↑ Piñeiro, Raquel. «El puñetazo con el que comenzó todo: la boda de Kurt Cobain y Courtney Love» (en castellà). Vanity Fair, 29-02-2020. [Consulta: 18 maig 2020].
* ↑ Lorite, Jaime «Courtney Love: crónica de una mujer demasiado salvaje incluso para el rock» (en castellà). El País [Madrid], 28-10-2019. ISSN: 1134-6582.
# Ričardas Gavelis

Ričardas Gavelis (8 de novembre de 1950, Vílnius, Lituània – 18 d'agost de 2002) va ser un escriptor, dramaturg i periodista lituà.

## Bibliografia

* Neprasidėjusi šventė, històries curtes, Vílnius: Vaga, 1976
* Įsibrovėliai, històries curtes, Vílnius: Vaga, 1982
* Nubaustieji, històries curtes, Vílnius: Vaga, 1987
* Vilniaus pokeris, novel·la, Vílnius: Vaga, 1989
* Jauno žmogaus memuarai, novel·la, Vílnius: Vaga, 1991. - 140 p
* Vilniaus džiazas, novel·la, Vílnius: Vaga, 1993
* Paskutinioji žemės žmonių karta, novel·la, Vílnius: Vaga, 1995
* Taikos balandis, històries curtes, Vílnius: Alma littera, 1995. - 146 p.
* Prarastų godų kvartetas, novel·la, Vílnius: Tyto alba, 1997 - 228 p. ISBN 9986-16-071-5
* Septyni savižudybių būdai, novel·la, Vílnius: Tyto alba, 1999
* Sun–Tzu gyvenimas šventame Vlniaus mieste, novel·la, Vílnius: Tyto alba, 2002. - 290 p.

## Enllaços externs

* Open Letter Press - Catalog Arxivat 2012-02-13 a Wayback Machine.

## Referències

* ↑ «Ričardas Gavelis». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Robert Mapplethorpe

Robert Mapplethorpe (Floral Park, 4 de novembre de 1946 - Boston, 9 de març de 1989) va ser un fotògraf estatunidenc, conegut pel seu tractament de temes controvertits a gran escala amb fotografies en blanc i negre altament estilitzades. El seu treball va abastar una gran varietat de temes, incloent-hi retrats de celebritats, nus masculins i femenins, autoretrats i les imatges de natura morta de flors. El seu treball més controvertit és el de l'escena BDSM underground de finals dels anys 1960 i de principis dels 70 de la ciutat de Nova York. L'homoerotisme d'aquest treball va alimentar un debat nacional sobre el finançament públic d'obres controvertides.

## Exposicions seleccionades

* 1973: Polaroids, Light Gallery, New York, 1977; Holly Solomon Gallery, New York, 1977
* 1979: Robert Mapplethorpe: 1970-1975, Robert Samuel Gallery, New York
* 1980: Black Males, Jurka Gallery, Amsterdam, Netherlands
* 1983: Lady, Lisa Lyons, Leo Castelli Gallery, New York
* 1988:
** Whitney Museum of American Art, New York
** New Color Work, Robert Miller Gallery, New York, NY
** Robert Mapplethorpe, the Perfect Moment, Institute of Contemporary Art, Philadelphia; Washington Project for the Arts, Washington D.C., 1989
* 1991: Robert Mapplethorpe, Early Works, Robert Miller Gallery, New York
* 1994: The Robert Mapplethorpe Gallery, Solomon R. Guggenheim Museum, New York
* 1996: Children, Robert Miller Gallery, New York
* 2017: Robert Mapplethorpe: A perfectionist, Kunsthal, Rotterdam
* 2018: Robert Mapplethorpe: Pictures, Museo Serralves, Porto

## Referències

* ↑ «Robert Mapplethorpe: A perfectionist». Kunsthal. [Consulta: 23 abril 2017].
* ↑ Barrio, Javier Martín del «Imágenes sadomasoquistas de Mapplethorpe provocan la dimisión del director de un museo en Oporto» (en castellà). El País [Madrid], 22-09-2018. ISSN: 1134-6582.
* ↑ «La provocación de Mapplethorpe causa polémica y una dimisión en el Serralves» (en castellà). eldiario.es.

## Enllaços externs

* Exposició a la galeria Xavier Hufkens (anglès).
* 26 Photos: Mapplethorpe, Photography and Sculpture (anglès).
# Robert Motherwell

Robert Motherwell (Aberdeen, Washington, 24 de gener de 1915 − 16 de juliol de 1991) va ser un pintor estatunidenc i una figura destacada de l'expressionisme abstracte. Va ser un dels membres més joves de l'anomenada New York School (Escola de Nova York), que també incloïa a Jackson Pollock, Mark Rothko i Willem de Kooning.

## Trajectòria artística

Es va llicenciar en filosofia a la Universitat Stanford el 1937, i un any abans de finalitzar els seus estudis de doctorat a la Universitat Harvard va canviar d'orientació i va començar a estudiar art i història a la Universitat de Colúmbia, sota les ordres de Meyer Schapiro. La seva extensa formació retòrica seria molt útil per a ell i els seus companys expressionistes abstractes, ja que gràcies a ella Motherwell va recórrer els Estats Units donant conferències sobre el que ell i els seus companys estaven creant a Nova York. Sense les seves grans capacitats comunicatives (a més de la seva prolífica creació pictòrica), altres expressionistes abstractes potser no haguessin vist la llum (com per exemple Rothko, que era extremadament tímid i rara vegada sortia del seu estudi). Els escrits complets de Motherwell ofereixen una excepcional visió del món de l'expressionisme abstracte. Era un escriptor lúcid i seductor, i els seus assajos es consideren una introducció perfecta per als que volen llegir sobre art no figuratiu però no s'aventuren en extensos i complicats tractats sobre art.
Motherwell va passar bastant temps a Provincetown, Massachusetts. Cy Twombly va ser alumne seu.
El major objectiu de Motherwell era mostrar a l'espectador el compromís mental i físic de l'artista amb el llenç. Preferia utilitzar la duresa de la pintura negra com a element bàsic, una de les seves més conegudes tècniques consistia a diluir la pintura amb aiguarràs per crear un efecte d'ombra. La seva extensa sèrie de pintures coneguda com a "Triaves a la República Espanyola" és generalment considerada el seu projecte més significatiu. Va ser membre de la direcció editorial de la publicació vinculada al Surrealisme "VVV".
El Museu d'Art Modern de Fort Worth conserva la major col·lecció d'obres de Motherwell. A l'Empire State Plaça es poden trobar a més algunes de les seves obres. El Walker Art Center té una col·lecció gairebé exhaustiva dels seus gravats.
Va participar en la restauració de la Volta de la Capella Sixtina.

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.101. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 5 desembre 2014].

## Bibliografia

* Una Encuesta Ilustrada sobre el Expresionismo Abstracto Americano de 1950s, Prensa de la Escuela de Nueva York 2003 ISBN 0-9677994-1-4
* Artistas Abstractos Expresionistas de Escuela de Nueva York Elegidos Por Artistas, Prensa de la Escuela de Nueva York 2000 ISBN 0-9677994-0-6