OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lògica computacional

La lògica computacional és la mateixa lògica matemàtica aplicada al context de les ciències de la computació. El seu ús és fonamental a diversos nivells: en els circuits computacionals, a la programació lògica i a l'anàlisi i optimització (de recursos temporals i espacials) d'algorismes.

## Circuits computacionals

El nivell menys abstracte dins d'un ordinador està constituït per circuits electrònics que responen a diferents senyals elèctrics, seguint els patrons de la lògica booleana, és a dir, comportes lògiques que tornen un valor depenent de les entrades que se li donen al sistema. Hi ha vuit comportes lògiques bàsiques amb les quals es poden formar sistemes molt complexos: AND, OR, Inverter, Buffer, NAND, NOR, XOR i XNOR. Totes elles es representen mitjançant un símbol i una taula de valors de veritat, que és simplement un quadre on s'ubiquen totes les possibles entrades i els valors que tornaria la comporta donats aquests valors.
Tot sistema computacional, per molt complex que sigui, no està compost per més que circuits electrònics que únicament entenen un llenguatge binari. La lògica computacional s'encarrega de modelar i optimitzar aquests sistemes a aquest nivell.

## Bibliografia

* Augusto, Luis M. Logical consequences. Theory and applications: An introduction. Londres: College Publications, 2017. ISBN 978-1-84890-236-7.
* Ben-Ari, Mordechai. Mathematical Logic for Computer Science. 2a edició. Springer-Verlag, 2003. ISBN 1-85233-319-7.
* Huth, Michael; Ryan, Mark. Logic in Computer Science: Modelling and Reasoning about Systems. 2a edició. Cambridge University Press, 2004. ISBN 0-521-54310-X.
# 1,4-Diclorobutà

L'1,4-diclorobutà és un compost orgànic, un haloalcà amb la fórmula molecular (CH$_2$CH$_2$Cl)$_2$. És un dels diversos isòmers estructurals del diclorobutà. Tots són líquids incolors de baixa inflamabilitat i d'interès per a usos sintètics especialitzats.

## Propietats

L'1,4-diclorobutà a temperatura ambient és un líquid d'olor mitjanament agradable. El seu punt de fusió és de –37,3 °C, el d'ebullició 154 °C i la seva densitat 1,14 vegades la de l'aigua. A 20 °C té una pressió de vapor de 4 mmHg,

## Preparació

L'1,4-diclorobutà es pot obtenir a partir de l'1,4-butandiol per reacció amb clorur de tionil, així com del tetrahidrofurà, segons les següents reaccions:

## Usos

Els 1,4-dihalobutans són molt adequats per a la síntesi de composts heterocíclics d'anells de 5 membres. Per exemple, el tractament amb sulfur de sodi dona tetrahidrotiofè. El tractament amb filferro de liti dona 1,4-dilitiobutà.
L'1,4-diclorobutà es pot utilitzar, entre d'altres, com a precursor del niló 6,6 (via adiponitril).

## Referències

* 1 2 Rossberg, Manfred; Lendle, Wilhelm; Pfleiderer, Gerhard; Tögel, Adolf; Dreher, Eberhard-Ludwig; Langer, Ernst; Rassaerts, Heinz; Kleinschmidt, Peter; Strack. Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry (en anglès). Weinheim, Alemanya: Wiley-VCH, 2005. DOI 10.1002/14356007.a06_233.pub2. «Chlorinated Hydrocarbons»
* ↑ PubChem. «1,4-Dichlorobutane» (en anglès). [Consulta: 4 juliol 2024].
* ↑ Vogel, A.I.. Practical Organic Chemistry. 5a. Longman Scientific & Technical, 1974.
* ↑ «Tetrahydrothiophene». Organic Syntheses, vol. 36, 1956, pàg. 89. DOI: 10.15227/orgsyn.036.0089.
* ↑ «Spiroannelation Via Organobis(Cuprates): 9,9-Dimethylspiro[4.5]Decan-7-One». Organic Syntheses, vol. 70, 1992, pàg. 204. DOI: 10.15227/orgsyn.070.0204.
* ↑ Mark S. M. Alger. Polymer Science Dictionary. Springer, 1997, p. 241. ISBN 0-412-60870-7.
# 140

L'any 140 és un any de traspàs que comença un dijous.

## Esdeveniments

* 1 de gener: comença el tercer consolat d'Antoní Pius i el primer de Marc Aureli.
* Tardor: Antoní Pius i Marc Aureli visiten Pompeu Falco, governador de Bretanya a l'inici del regnat d'Adrià. Potser el van consultar sobre la possibilitat d'estendre la dominació romana sobre l'illa.
* Claudi Ptolemeu acaba la seva obra Almagest.
* Comença el pontificat del Papa Pius I.
* L'oli ibèric comença a ser famós a l'Imperi Romà i se'n multipliquen les exportacions.

## Referències

* ↑ Charles Robustel. Histoire des empereurs et des autres princes qui ont régné durant les six premiers siècles de l’Église. 2, 1691.
* ↑ Continuum International Publishing Group. Chronology of the Roman Empire (en anglès), 2011. ISBN 978-1-4411-5478-1.
* ↑ N. T. Hamilton, N. M. Swerdlow, G. J. Toomer. "The Canobic Inscription: Ptolemy's Earliest Work". In Berggren and Goldstein, eds., From Ancient Omens to Statistical Mechanics. Copenhagen: University Library, 1987.
* ↑ Wace i Piercy, 1911.

## Bibliografia

* Wace, Henry; Piercy, William Coleman. «Pius I., bp. of Rome». A: Wikisource. Dictionary of Christian Biography and Literature to the End of the Sixth Century (en anglès). Londres: John Murray, 1911.
# 380
## Esdeveniments

* L'Edicte de Tessalònica oficialitza de iure el cristianisme com a religió oficial de l'Imperi Romà

## Naixements

* (data aproximada) Marcià Mineu Fèlix Capel·la Cartago vers el 380 gramàtic romà en llatí

## Necrològiques

* (data aproximada) Evagri de Constantinoble, patriarca de Constantinoble, venerat com a sant a tota la cristiandat.
# A4 - Auto-estrada Transmontana

L'Autoestrada A4 (autopista A4) o Autoestrada Transmontana és una autopista portuguesa, que connecta Matosinhos amb Quintanilha, continuant fins a la frontera amb Espanya, connectant les subregions Área Metropolitana do Porto, Tâmega e Sousa, Duero i Terras de Trás-os-Montes, pertanyents a la Regió Nord, amb una longitud total de 222,8 km.
A4 a l'entrada del túnel de Marão
A Matosinhos, l'autopista comença a l'est de la ciutat, amb una cruïlla amb l'A28, que es dirigeix cap al sud cap a Porto i cap al nord fins a Viana do Castelo. A Custóias, l'autopista connecta amb VRI, que es dirigeix cap al nord, amb l'aeroport Francisco Sá Carneiro.
A Águas Santas, l'autopista té una cruïlla amb l'A3, que es dirigeix cap al sud cap a Porto i cap al nord cap a Braga i Valença. Continuant cap a Valongo, l'autopista té una cruïlla amb l'A41, que es dirigeix cap al nord, cap a Maia, i cap al sud, cap a Espinho. Passant per Penafiel, l'autopista té una cruïlla amb l'A11, que es dirigeix cap al nord, cap a Guimarães i Esposende. Després de creuar el túnel de Marão, el túnel més gran de la península Ibèrica, i el viaducte de Corgo, un dels viaductes més grans d'Europa, l'autopista arriba a Vila Real, on té una cruïlla amb l'A24, que es dirigeix cap al sud, cap a Viseu, i cap al nord, cap a Chaves.
L'autopista correspon a l'antiga IP4 i el primer tram, que es va inaugurar com a autopista, va ser el 1990, entre Águas Santas i Valongo, amb una longitud de 10 km. Els trams a Penafiel es van inaugurar com a autopista el 1991, amb 17 km més, i a Amarante, el 1995, amb 22 km més de longitud. El tram d'Águas Santas a Matosinhos es va inaugurar el 2006, amb una longitud de 8 km. Els trams a Vila Real es van inaugurar entre 2010 i 2016, amb més de 30 km de longitud. El tram a Bragança es va inaugurar entre 2011 i 2013, amb 133 km més. La connexió amb Espanya es va obrir el 2009, amb 2 km més de longitud.
Ascendi i Brisa són les concessionàries de l'autopista, amb règim de telepeatge al voltant de la ciutat de Porto i peatges convencionals entre Porto i Amarante. Després, a Bragança, tot el viatge és gratuït des de l'1 de gener de 2025. Els preus del peatge per al trajecte complet de l'autopista són de 4,75 € per a la classe C1, 8,40 € per a la classe C2, 10,85 € per a la classe C3 i 12,05 € per a la classe C4.
L'autopista forma part de la carretera europea 82.

## Referències

* ↑ «A4 chega hoje ao centro de Matosinhos» (en portuguès), 20-11-2006. [Consulta: 8 febrer 2025].
* ↑ «Túnel do Marão já foi inaugurado oficialmente» (en portuguès), 07-05-2016. [Consulta: 8 febrer 2025].
* ↑ «Auto-estrada que liga Vila Real a Bragança está concluída» (en portuguès de Portugal). [Consulta: 8 febrer 2025].
* ↑ «Diário da República, llei nº 37/2024, de 7 d'agost».
# AEiG Sant Ignasi

L'Agrupament Escolta i Guia Sant Ignasi (o AEiG Sant Ignasi) és un agrupament escolta de Barcelona fundat l'any 1982 i situat actualment al Centre Cívic de Sarrià.
Es defineixen com un moviment educatiu no formal en el lleure que ofereix als nens, nenes i joves l'aventura de créixer i aprendre mitjançant el mètode escolta i guia. El seu projecte està destinat a infants i adolescents, des dels 6 fins als 17 anys, incloent la participació de pares i mares i la dels joves a partir dels 18 anys, que es vulguin implicar en la realització d'un voluntariat com a caps.

## Història

L'any 1962, la Secció de Muntanya de la Congregació jesuïta del Sant Ignasi es convertiria en Agrupament Escolta. Uns anys després va desaparèixer per manca de caps. L'any 1981, Ignasi Feliu en proposaria la refundació per recuperar-ne els valors. Al febrer de 1982, un total de 17 alumnes i ex-alumnes de l'escola passarien a formar part del primer equip de caps. Entre ells, Ignasi Salat (consiliari) i Joan Llop (cap de grup). Va ser llavors quan l'agrupament va entrar a Minyons Escoltes i Guies de Catalunya.
Durant aquell període, el vincle amb l'escola seria més fort que mai. L'escola cedia locals perquè els mestres de l'escola poguessin tirar endavant el projecte educatiu. L'any 1984 hi havia fins a 23 caps i 200 infants i joves. Aquells anys van estar marcats per dos fets: que es perdessin dos joves a Montserrat i un campament d'estiu amb persones invidents.
D'una banda, l'11 de desembre de 1983 dos ràngers es perdrien a la muntanya de Montserrat. Caps de la unitat, pares voluntaris, guàrdies civils i monjos del monestir els buscarien durant setze hores. En trobar-los, se'ls farien arribar mantes i menjar amb cordes. És per això que, des de llavors, anualment s'organitza una pujada a Montserrat. Els més petits pugen des del peu, els ràngers ho fan des d'Ullastrell, i els més grans ho fan des de Barcelona.
D'altra banda, l'estiu de 1986, tindrien la iniciativa de, juntament amb tres altres agrupaments, anar de campaments amb persones cegues de l'ONCE. Durant deu dies farien ruta en tàndems, muntant el campament allà on anessin. Seria la primera experiència d'aquest tipus tant a Catalunya com a Espanya.

## Referències

* ↑ «Cens d'entitats juvenils - Accés al cercador d'entitats juvenils». gencat.cat. [Consulta: 20 febrer 2017].
* ↑ «AGRUPAMENT ESCOLTA I GUIA SANT IGNASI». CRAJ. Arxivat de l'original el 27 de febrer 2017. [Consulta: 21 febrer 2017].
* ↑ «120 anys de Paraescolars - Escoltisme». a una [Barcelona], 415, setembre 2015, pàg. 15 [Consulta: 28 febrer 2017].
* ↑ «JA EL TENIM». a una [Barcelona], 139, març 1982, pàg. 7 [Consulta: 28 febrer 2017].
* 1 2 3 4 Vila S.J., Ignasi. Sant Ignasi (Sarrià): Història d'un col·legi centenari. Traducció: Josep Sindreu, Novembre de 1995, p. 247-248. ISBN 84-600-9263-1.

## Enllaços externs

* Web de l'AEiG Sant Ignasi Arxivat 2017-05-11 a Wayback Machine.
# AOC Irouléguy

L'AOC Irouléguy (Irulegi en basc) és una denominació d'origen situada al departament dels Pirineus Atlàntics (França), al voltant del poble baix-navarrès d'Irulegi.
Són una petita AOC (Apellation d'Origine Contrôlée) classificada des de 1970, l'única d'Iparralde.
La seva història està vinculada al pelegrinatge a Sant Jaume de Compostel·la. Va ser creada al segle xi pels monjos de Roncesvalls i era destinada als pelegrins. Després de la firma del Tractat dels Pirineus (1659) els frares van haver d'anar-se'n i els habitants van prendre possessió de les vinyes.
Representa una producció de 5.500 hl, repartida aproximadament en un 70% de vi negre, un 20% de vi rosat i un 10% de vi blanc. La superfície està al voltant de les 200 ha.
La vinya es reparteix en 15 municipis: Aintzila, Anhauze, Azkarate, Bidarrai, Duzunaritze-Sarasketa, Buztintze-Hiriberri, Irulegi, Izpura, Jatsu Garazi, Lasa, Lekunberri, Ortzaize, Baigorri, Donazaharre i Arrosa.

## Varietats

El negre i el rosat són en base de tannat, cabernet franc i cabernet sauvignon. Els vins blancs són procedents de courbu, de petit manseng i gros manseng.
# ARM Cortex-A715

L'ARM Cortex-A715 és la CPU Cortex "gran" ARMv9 de segona generació. En comparació amb el seu predecessor, el Cortex-A710, la CPU Cortex-A715 destaca per tenir un augment del 20% en l'eficiència energètica i una millora del 5% en el rendiment. El Cortex-A715 mostra un rendiment comparable a la CPU Cortex-X1 de la generació anterior. Aquesta generació de xips que comença amb l'A715 elimina el suport natiu de 32 bits, que es nota com un possible problema en les càrregues de treball de 32 bits. Forma part d'Arm's Total Compute Solutions 2022 (TCS22) juntament amb Arm's Cortex-X3, Cortex-A510, Arm Immortalis-G715 i CoreLink CI-700/NI-700.

## Canvis d'arquitectura en comparació amb ARM Cortex-A710

El processador implementa els canvis següents:
* Amplada de descodificació: 5 (augment de 4)
* S'ha eliminat la memòria cau de microoperacions (MOP) (anteriorment 1,5 k entrades)

## Ús

* MediaTek Dimensity 9200
* Qualcomm Snapdragon 8 Gen 2

## Referències

* 1 2 Ltd, Arm. «Cortex-A715» (en anglès). Arm | The Architecture for the Digital World. [Consulta: 21 juliol 2022].
* ↑ «Next-gen Armv9 CPUs unleash compute performance - Announcements - Arm Community blogs - Arm Community» (en anglès). community.arm.com. [Consulta: 21 juliol 2022].
* ↑ «Cortex-A715» (en anglès). developer.arm.com. [Consulta: 16 setembre 2023].
* ↑ Amadeo, Ron. «Arm X3 CPU gets a 25% speed boost, should still be slower than a 2021 iPhone» (en anglès americà). Ars Technica, 29-06-2022. [Consulta: 18 octubre 2022].
* ↑ «Second generation Arm Total Compute Solutions - Announcements - Arm Community blogs - Arm Community» (en anglès). community.arm.com, 28-06-2022. [Consulta: 16 setembre 2023].
* ↑ «Arm Introduces The Cortex-A715» (en anglès americà). WikiChip Fuse, 28-06-2022. [Consulta: 16 setembre 2023].
# A través de Flandes femení

L'A través de Flandes femení és una cursa ciclista femenina belga que es disputa anualment a Flandes, amb final a Waregem. Creada al 2012, es coneixia originàriament com Gran Premi Stad Waregem.

## Palmarès

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 2012 | Monique van de Ree | Gilke Croket | Petra Dijkman |
| 2013 | Kirsten Wild | Jolien D'Hoore | Monique van de Ree |
| 2014 | Amy Pieters | Kim de Baat | Amy Cure |
| 2015 | Amy Pieters | Floortje Mackaij | Christina Siggaard |
| 2016 | Amy Pieters | Jolien D'Hoore | Eileen Roe |
| 2017 | Lotta Lepistö | Gracie Elvin | Lisa Brennauer |
| 2018 | Ellen van Dijk | Amy Pieters | Floortje Mackaij |
| 2019 | Ellen van Dijk | Marta Bastianelli | Lucinda Brand |
| 2020 | suspesa | suspesa | suspesa |
| 2021 | Annemiek van Vleuten | Katarzyna Niewiadoma | Alexis Ryan |
| 2022 | Chiara Consonni | Julie De Wilde | Elise Chabbey |
| 2023 | Demi Vollering | Chiara Consonni | Marianne Vos |
| 2024 | Marianne Vos | Shirin van Anrooij | Letizia Paternoster |
| 2025 | | | |

## Vegeu també

* A través de Flandes

## Enllaços externs

* Palmarès a sitiodeciclismo.net
* Palmarès a cyclebase.nl Arxivat 2017-04-03 a Wayback Machine.
# Aalbek (Stör)

L'Aalbek (en baix alemany Aalbeek, pronuncia ['aːlbeːk]) és un afluent de l'Stör d'uns 12,5 km que neix a Loop al districte de Steinburg a l'estat de Slesvig-Holstein (Alemanya) i que desemboca a l'Stör a Ehndorf.
Neix de la confluència d'uns recs prop del munt Aalberg on forma la frontera entre els municipis de Loop i Einfeld, passa per Ellhorn, Wasbek i desemboca a l'Stör al sud del poble d'Ehndorf. Des del 2007 va començar la renaturalització del riu: les preses van ser supprimides i reemplaçades per a cascades suaus, es va posar grava i còdols llargs als quals l'aigua borbolla i s'enriqueix d'oxigen. Tres anys més tard ja van tornar truites de riu, anguíl·lids, pèrcids i gasterosteids. Una gestió durable de les riberes va contribuir a una diversificació de la flora i de la fauna.

## Principals afluents

D'amunt cap a avall
* Russengraben
* Stover Graben
* Randgraben
* Brachenfelder Graben
* Witthörnsgraben
* Schmalenbrooksbek
* Drehmerskoppelgraben
* Gual a l'Aalbek prop de Neumünster
* Aalbek prop de Wasbek

## Referències

* ↑ AA.VV., Gesamtliste der Fließgewässer im Elbeeinzugsgebiet, Magdeburg, FGG Elba, 2012, pàgina 8
* ↑ «Im Aalbek tummelt sich wieder das pralle Leben», SHZ, 23 d'octubre de 2010 (en català: La vida replena tornà a l'Aalbek)
# Abadia de Caunes

L'abadia de Cauna (Abadia de Caunes) és un monestir benedictí d'estil romànic, catalogat com a monument històric, situat al municipi de Caunas de Menerbés (Llenguadoc-Rosselló, França).
Fou un establiment religiós document des del 791 suposadament fundat no gaires anys abans sota autoritat del comte Miló de Narbona. El desembre del 791 el comte Magnari de Narbona va fixar els límits de la vila que antigament s'anomenava Bufintis.
Benet d'Aniana havia fundat pocs anys abans dos monestirs a la diòcesi de Narbona i els governava ambdós conjuntament. Un d'aquestos estava situat al lloc de Cauna (Caunes) a la riba del rierol Argendouble que corria per les muntanyes veïnes famoses per les seves pedreres de marbre i després desaiguava a l'Aude a uns 20 km del seu naixement. Aquest monestir era conegut com a Sant Joan d'Extori (Extorio o Exequariensis). Un abat de nom Daniel havia construït un monestir en un lloc molt proper amb el nom de monestir de Sant Pere i Sant Pau, però aviat el va abandonar i el va cedir a Benet d'Aniana que el va unir al que ell havia fundat, sent confirmada la donació en un diploma per Carlemany. Miló li va fer donació del lloc de Cauna o Caunes, donació que també fou confirmada pel rei en diploma del 794. Era costum d'aquell temps que les adquisicions de les esglésies fossin delimitades pel comte del país o pels comissaris reials (missi dominici) i conforme aquesta costum el comte Magnari, successor de Miló, va delimitar la vila de Cauna en un placitum o assemblea que s'hauria fet només per això l'hivern del 791 (desembre). El lloc es va engrandir i va esdevenir una vila de la diòcesi de Narbona. L'abadia fou anomenada de Sant Joan i Sant Llorenç. Està situada a la comarca de Menerba (Minervois) i la població es diu actualment Caunes-Minervois.

## Notes i referències

* ↑ Referència n. PA00102638, a la base de dades Mérimée, del Ministeri de Cultura francès.
* ↑ que podria eser la mateixa persona que el bisbe Daniel de Narbona que va exercir de vers el 769 al 798

## Bibliografia

Devic, Claude; Vaissette, Joseph. Histoire générale de Languedoc (en francès). Tolosa: Édouard Privat llibreter editor, 1872 (Vegeu altres edicions a Google Books Vol. 1 (1840), Vol. 2 (1840), Vol. 3 (1841), Vol. 4 (1749), Vol. 5 (1842), Vol. 6 (1843), Vol. 7 (1843), Vol. 8 (1844), Vol. 9 (1845)).

## Vegeu també

* Llista de monuments del districte de Carcassona
# Aeroport Internacional de Dubai-Al Maktum

L'Aeroport Internacional de Dubai-Al Maktum és un gran aeroport de categoria internacional prop de Jebel Ali, al sud-oest de la ciutat de Dubai, als Emirats Àrabs Units. Anteriorment era l'Aeroport Internacional de Jebel Ali i abans fou l'Aeroport de la ciutat de Jebel Ali. Es va estrenar per mercaderies el juny de 2010 i per a passatgers l'octubre de 2013. Quan s'acabaran les obres vers 2030 segons els plans, hauria de tenir una capacitat de 120 milions de passatgers i 12 milions de tones de càrrega.

## Referències

* ↑ Saleem, Nadia «Al Maktoum International airport begins operations» (en anglès). Gulf News, 27-06-2010 [Consulta: 19 febrer 2020].
* ↑ (Wam) «Al Maktoum International opens for passengers» (en anglès). Khaleej Times, 27-10-2013 [Consulta: 19 febrer 2020].
* ↑ «Al Maktoum International Airport» (en anglès), 11-01-2012. Arxivat de l'original el 2012-01-11. [Consulta: 19 febrer 2020].
# Ala en fletxa invertida

L'ala en fletxa invertida és una forma de configuració avançada per als avions.

## Precursors

Va ser proposat per primera vegada el 1936 en un disseny alemany, on es percebien els avantatges d'aquest tipus d'ales:
* En anar muntades en la part posterior del fuselatge permeten la utilització de bombes sense corrents d'aire que les desviessin.
* Incrementa la maniobrabilitat a velocitat supersònica.
Tanmateix, aquest tipus d'ales també presenten inconvenients, entre ells la gran inestabilitat que pateixen a altes velocitats.
No va ser fins a la Segona Guerra Mundial quan van aparèixer dissenys amb ales en fletxa invertida com el bombarder experimental alemany Junkers Ju 287.

## Primers prototips

La NACA, precursora de la NASA, va investigar els avantatges de les ales de fletxa invertida en el disseny del Bell X-1, però va trobar problemes. Eren necessaris materials més resistents i els beneficis semblaven mínims o inexistents. L'únic avió amb aquest tipus d'ales va ser el reactor executiu HFB-320, va volar el 1964. Van ser construïdes cinquanta unitats, el propòsit d'aquesta configuració era permetre una vista neta, no obstruïda per la presència de les ales.
El concepte va ser considerat impracticable fins a finals dels anys 70 quan l'DARPA va començar a investigar amb els més nous materials compostos per a les ales i control per senyals elèctrics, tot això permetia un disseny molt inestable i, per tant, molt maniobrable.
Originalment el F-16 es va dissenyar amb ales de fletxa invertida, de manera que se li va denominar F-16 SFW (SFW de l'anglès swept forward wing ), però per moltes raons polítiques el Grumman X-29, que utilitzava el 16% dels components del F-16 (inclòs el sistema de control per senyals elèctrics), va ser desestimat.
Grumman construir dos demostradors X-29 d'aquesta tecnologia, el primer va volar el 1984, però finalment la USAF es va decantar per un model més convencional per al F-22. Davant d'aquest model i les seves extraordinàries prestacions els russos van desenvolupar un aparell més innovador amb ales en fletxa invertida: El SU-47.
el 1997, la companyia russa Sukhoi va presentar el SU-47, un prototip de caça de quarta generació a Saló de París Le Bourget i posteriorment en altres cites internacionals com el Saló de Moscou. El SU-47 està construït amb gran quantitat de materials compostos que li fan difícil de detectar pel radar (potser amb tecnologia furtiva) i una bona relació pes/potència.

## Referències

* ↑ US Centennial of Flight Commission. "Forward-Swept Wings". Arxivat 2008-05-21 a Wayback Machine. Retrieved 22 August, 2005.
* 1 2 Joan Pons, Saló de Moscou, número 281 de Avió Revue, Motorpress Ibèrica, Madrid, novembre de 2005
* ↑ F-16.net article about the F-16 SFW