OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Associació de Futbol de Fiji

L'Associació de Futbol de FIJI, també coneguda per les sigles FIJI FA (en anglès: Fiji Football Association) és l'òrgan de govern del futbol a la república de Fiji. Va ser creada l'any 1938 i està afiliada a la Confederació de Futbol d'Oceania (OFC) i a la Federació Internacional de Futbol Associació (FIFA) des de 1963 i 1964 respectivament.
La FIJI FA és la responsable d'organitzar el futbol de totes les categories i les respectives seleccions nacionals, incloses les de futbol femení, futbol sala, futbol platja i la Selecció de futbol de Fiji.
La Fiji Premier League és la principal competició de lliga. Va ser creada l'any 1986 i la disputen vuit equips.
La FIJI FA organitza altres competicions importants com la Fiji Senior League, la Inter-District Championship, la Fiji Football Association Cup Tournament o la Battle of the Giants. Els guanyadors de la Inter-District i la Battle of the Giants disputen a doble partit la Champion versus Champion.

## Referències

* ↑ «About Fiji FA» (en anglès). FIJI FA. [Consulta: 14 febrer 2020].
* ↑ «Fiji Football Association» (en anglès). OFC. [Consulta: 14 febrer 2020].
* ↑ «Fiji Football Association» (en anglès). FIFA. Arxivat de l'original el 22 de setembre 2020. [Consulta: 14 febrer 2020].
* ↑ «Fiji open qualifying with 13 goals» (en anglès). ESPN, 07-04-2001. [Consulta: 14 febrer 2020].
* ↑ Schöggl, Hans. «List of Champions» (en anglès). rsssf, 30-01-2020. [Consulta: 14 febrer 2020].
* ↑ «Competitions» (en anglès). Fiji FA, 2020. [Consulta: 14 febrer 2020].
# Angle facial

L' angle facial o angle de Camper va ser definit per l'holandès Petrus Camper. Es tracta d'un angle format per la línia facial, definida per la part més prominent del front i la part més anterior de la vora alveolar del maxil·lar superior, i el pla de camper, format per una línia horitzontal que va des de l'oïda fins a l'ala del nas. Indica la inclinació del front.
Camper afirmava que els europeus presentaven un angle de 80°, els africans de 70° i l'orangutan de 58°.

## Bibliografia

* «Angle facial». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Nota

* ↑ Miriam Claude Meijer. Race and aesthetics in the anthropology of Petrus Camper (1722-1789). Rodopi, 1999, p. 112–. ISBN 9789042004344 [Consulta: 1r maig 2011].
# Elecció papal de 1099

L'Elecció papal de 1099 va ser una elecció papal convocada després de la mort d'Urbà II, que acabà amb l'elecció de Pasqual II.

## Història

Urbà II va morir a Roma el 29 de juliol del 1099, dos setmanes abans que els soldats de la Primera Creuada arribessin a Jerusalem. No obstant, les notícies van arribar a Roma després de la seva mort. Durant aquest temps, el cisma iniciat per Clement III (antipapa), amb el suport de l'Imperi Romà i part del clergat romà, seguia vigent.
L'elecció del 1099 va ser l'última amb el dret d'elecció exclusiu pels cardenals bisbes, segons disposava la bula papal In Nomini Domini del 1059. L'elecció fou realitzada per cinc dels sis cardenals bisbes i un bisbe, que va substituir el cardenal bisbe de Sabina, vacant des del 1094 perquè estava controlada pels seguidors de l'antipapa Climent III. L'agost del 1099 hi havia deu cardenals preveres i tres cardenals diaques. Un cardenal bisbe i almenys tres cardenals preveres estaven absents durant l'elecció.
El 13 d'agost del 1099 els cardenals en presència del clergat i representants de les autoritats civils van elegir de forma unànime a Rainiero, el cardenal prevere de Sant Climent i abat de la Basílica de Sant Llorenç Extramurs, que va succeir a Urbà II. El nou papa inicialment va protestar, declarant que ell només era un monjo humil, però va acabar acceptant la decisió. Va prendre el nom de Pasqual II. L'endemà fou consagrat bisbe de Roma pel cardenal bisbe d'Ostia Eudes de Châtillon, assistit pels cardenals bisbes Offo i Nepi.

## Bibliografia

* Klewitz, Hans Walter, Reformpapsttum und Kardinalkolleg, Darmstadt 1957
* Huls, Rudolf, Kardinal, Klerus und Kirchen Roms: 1049-1130, Tübingen 1977
* Loughlin, James F. Papa Paschal II, Enciclopedia catòlica, (accés 21/12/2007)
* DopierałUn, Kazimierz El Libro de los Papas, Ed. Pallotinum, Poznan 1996, pp. 160
* Miranda S., Elecció d'agost 10 a 14, 1099 (Paschal II), Universitat de Florida, ~ Miranda / conclave-xi.htm # 1099 (consultat 21/12/2007)
* Robinson, yo.S., El Papacy 1073-1198. Continuïtat i Innovacions, Cambridge University Press 1990
# Ceràmica d'Horezu

La ceràmica d'Horezu és un tipus únic de ceràmica romanesa que es produeix tradicionalment a mà al voltant de la ciutat d'Horezu, al nord d'Oltènia (comtat de Vâlcea), a prop del famós monestir d'Horezu. Reflecteix moltes generacions de coneixement i desenvolupament de les habilitats de la ceràmica, motiu pel qual l'artesania de la ceràmica d'Horezu es va inscriure a les llistes de patrimoni cultural immaterial de la UNESCO el desembre del 2012.
La producció es divideix en processos de fabricació masculina i femenina. Per tant, els homes extreuen la terra, que després es neteja, es talla, es rega, s'amassa, es trepitja i es barreja, transformant-la en argila vermella que els terrissaires es formen en una tècnica especial de dit que requereix concentració, força i agilitat. Cada terrissaire té la seva pròpia tècnica de modelar, però cadascun respecta la seqüència del procés.
Les dones decoren la ceràmica amb forma abans de disparar amb tècniques i eines especials per dibuixar motius tradicionals. Les seves habilitats per combinar decoració i color determinen la personalitat i la singularitat d'aquestes peces. Els colors són tons brillants de marró, vermell, verd, blau i l'anomenat "marfil Horezu". Els ceramistes d'Horezu utilitzen moltes eines tradicionals com ara un mesclador per netejar la terra, una roda de ceràmica i una pinta per donar forma, una banya de toro buida i un pal de punta fina de filferro per decorar i una estufa de llenya per disparar.
Aquesta antiga embarcació es conserva a la llar ancestral, ara coneguda com el carrer Olari d'Horezu, on els artesans modelen l'argila en el mateix procés que els seus avantpassats. Horezu és un centre històric ceràmic romanès singular en què aquest comerç va continuar sent la principal font d'ingressos per a moltes famílies de terrissaires com ara: Ogrezeanu, Vicsoreanu, Iorga, Frigura, Mischiu, Popa, etc. Avui aquesta artesania es transmet com sempre en el cercle familiar, però també en tallers de mestre a aprenent, i festivals i exposicions de ceràmica.

## Referències

* 1 2 Craftsmanship of Horezu ceramics on the official UNESCO pages, accessed on December 12th of 2012
* ↑ «Homepage Stelian Ogrezeanu». Arxivat de l'original el 2021-06-16. [Consulta: 18 març 2021].

## Enllaços externs

* UNESCO Exemple de vídeo (en francès)
# Associació de Futbol de Lesotho

L'Associació de Futbol de Lesotho (anglès: Lesotho Football Association; LFA) és la institució que regeix el futbol a Lesotho. Agrupa tots els clubs de futbol del país i es fa càrrec de l'organització de la Lliga de Lesotho de futbol i la Copa. També és titular de la Selecció de futbol de Lesotho absoluta i les de les altres categories.
Va ser fundada el 1932.
* Afiliació a la FIFA: 1964
* Afiliació a la CAF: 1963

## Referències

* ↑ «Lesotho Football Association». FIFA. Arxivat de l'original el 30 de desembre 2017. [Consulta: 21 octubre 2016].
* ↑ «Asociaciones D – J (Djibouti – Lesotho)» (en castellà). El-Area. [Consulta: 21 octubre 2016].
* ↑ Ethiopian Herald. 30 November 1963.

## Enllaços externs

* Associació de Futbol de Lesotho - Lloc web oficial
# Rob de Nijs

Rob de Nijs, pseudònim artístic de Robert de Nijs (Amsterdam, 26 desembre 1942) és un cantant i actor neerlandès.
Té una versió en neerlandès de «Le Métèque» de Georges Moustaki, amb el títol de «Zwanenzang» (Cant de cigne). El 1982 va rebre el premi Gouden Harp, que reconeix artistes de la cançó lleugera en neerlandès. El 2001 va rebre el premi Edison per a la seva trajectòria artística. De 1984 a 2006 era casat amb l'actriu i escriptora Belinda Meuldijk (premi Gouden Harp 2001), autora de la majoria de les lletres de les seves cançons.
El 2019 es va retreure dels escenaris, tocat per la malaltia de Parkinson. Tot i que la seva veu roman intacte, va haver d'anul·lar el gir de comiat. Va llançar un nou àlbum i, segons que diu ell mateix, probablement el seu darrere. Aquest àlbum, Het is mooi geweest, li va valdre el seu sisè Edison. El títol és un joc de paraules amb la dita neerlandesa que significa «ja n'hi ha prou» i que literalment traduït donaria «ha sigut maco».

## Discografia

* De Reiziger
* Vrije Val
* Zilver
* Vanaf Vandaag
* Het is mooi geweest

## Referències

* ↑ «Rob de Nijs» (en neerlandès). Buma Awards, 1982. [Consulta: 28 març 2021].
* 1 2 «Edisons». Trouw, 28-02-2002.
* ↑ «Rob de Nijs krijgt Edison, maar optreden gaat vanwege Parkinson niet meer» (en neerlandès). Omroep Gelderland. [Consulta: 28 març 2021].
* ↑ Segers, Maxime; Tienhooven, Gudo «Rob de Nijs stopt toch met optreden: ‘Hij leek de eeuwige jeugd te hebben’». Algemeen Dagblad, 19-09-2017.
* ↑ «Mooi» (en neerlandès). van Dales gratis Woordenboek. [Consulta: 29 març 2021].

## Enllaços externs

* Web oficial de Rob de Nijs
* Rob de Nijs al Youtube
# Anglo-Catalan Society

L'Anglo-Catalan Society és una associació acadèmica fundada a Oxford el 1954 per catalanòfils de la Gran Bretanya com Robert Brian Tate, Paul S.N. Russell-Gebbett o Francis William Pierce i per catalans exiliats com Josep Maria Batista i Roca, Joan Mascaró i Fornés i Joan Gili i Serra que té per objecte promoure la cultura catalana a la Gran Bretanya.
Celebra un congrés anual, a partir del 1955, generalment a Londres, i un congrés residencial, cada dos anys en una universitat diferent; en aquestes reunions hom fa exposicions de treballs i organitza conferències i diversos actes sobre temes catalans. Des de la seva fundació fins al 1975 concedí anualment un premi per als Jocs Florals de la Llengua Catalana. També concedeix beques per a estudiants i, des del 1977, publica monografies des de la revista Journal of Catalan Studies.
Manté relacions de col·laboració amb la Generalitat de Catalunya, l'Institut d'Estudis Catalans i la Fundació Congrés de Cultura Catalana. El 1986 rebé el premi Ramon Llull i el 1992 el premi Sant Jordi. El 2006 tenia 350 socis. El 2016 va rebre el Premi Pompeu Fabra.

## Presidents

* Francis William Pierce (1955-1957)
* Joan Gili i Serra (1907-1998)
* Arthur Hubert Terry (1962-1965)
* Robert Pring-Mill (1974-1976)
* Alan Yates (1987-1990)
* Dominic Keown
* Josep Saval (--2010--)
* Helena Buffery (2011-2014)
* Louise Johnson (2014-17)
* Jordi Larios (2017-20)
* Elisenda Marcer (2020-2023)
* Eva Bru-Domínguez (2023-)

## Referències

* ↑ «L'estudi i l'aprenentatge del català fora de les fronteres». Web. Generalitat de Catalunya, 2012. [Consulta: agost 2013].
* ↑ «L'Anglo-Catalan Society, Jordi Carbonell, Casa Ametller, Softcatalà, Liz Castro i Punt de Referència, guanyadors del premis Pompeu Fabra 2016». Generalitat de Catalunya, 08-04-2016. Arxivat de l'original el 2017-09-26. [Consulta: 15 abril 2015].

## Enllaços externs

* Pàgina oficial
* Joan Triadú, Memòria personal dels antecedents de l'anglo-catalan society en Journal of Catalan Studies/Revista Internacional de Catalanisme
* Entrevista amb Josep Saval, El Punt AVUI, 25-12-2010
# Elecció papal de 1144

L'elecció papal de 1144 va seguir la mort del papa Celestí II i va donar lloc a l'elecció del papa Luci II.
Celestí II va morir el 8 de març de 1144 a Roma, després d'un pontificat de només cinc mesos. L'elecció del seu successor es va dur a terme mentre es duia a terme una revolució del municipi, que s'oposava a la regla secular del Papa. Celestí II va ser incapaç de recuperar el control total sobre la ciutat de Roma, i a més va haver de fer front també a les exigències del rei Roger II de Sicília. Aquest problema va restar sense solució en la seva mort, perquè s'havia negat a confirmar els privilegis concedits a Roger pel seu predecessor Innocenci II.
Els cardenals presents a Roma van elegir el cardenal Gerardo Caccianemici, sacerdot del títol de la Santa Creu de Jerusalem i ex canonge regular de Sant Frediano di Lucca. Els detalls relatius al lloc de l'elecció o la data exacta de l'elecció no estan registrats. Segons Jaffé l'elecció del 1143 s'hauria celebrat a la Basílica del Laterà, i la del 1145 a l'església de San Cesareo in Palatio. Des que els elegits eren cancellers de la Santa Seu i col·laboradors proper tant d'Innocenci II com de Celestí II, es pot suposar que els cardenals volien continuar la seva política, amigable amb l'Imperi i hostil cap al rei Roger. L'elegit prengué el nom de Luci II i va rebre la consagració episcopal el 12 de març de 1144.
Probablement hi havia 39 cardenals en el Sacre Col·legi de Cardenals el març de 1144. Aquesta dada s'obté de Brixius, però amb algunes correccions. I és que el bisbe Rodolfo of Orte va ser exclòs perquè no era cardinal en aquest moment. A més, Brixinus va indicar erròniament que també Bernardo da Pisa, el futur papa Eugeni III, hauria format part del Col·legi de Cardenals, de manera similar que Zenker. Però basant-se en l'examen dels subscripcions de les butlles papals del 1144 i les dades disponibles sobre les missions a l'exterior dels cardenals, es pot assegurar que a l'elecció no hi van participar més de 36 electors.

## Referències

* ↑ Jaffé, II, p. 7
* ↑ Robinson, p. 78.
* 1 2 3 Robinson, p. 387
* ↑ Jaffé, II, p. 7.
* ↑ Robinson, p. 525; Jaffé, II, p. 7.
* ↑ Brixius, p. 22 nota 4
* ↑ Zenker, p. 52-53
* ↑ Zenker, p. 184–187
* ↑ Jaffé, p.1 i 7
* ↑ M. Horn: Studien zur Geschichte Papst Eugens III.(1145-1153), Peter Lang Verlag 1992, pp. 42–45.

## Bibliografia

* Robinson, Ian Stuart. The Papacy 1073–1198. Continuity and Innovation. Cambridge University Press, 1990. ISBN 0-521-31922-6.
* Jaffé, Phillipp. Regesta pontificum Romanorum ab condita Ecclesia ad annum post Christum natum MCXCVIII, vol. II (en llatí), 1888.
* Zenker, Barbara. Die Mitglieder des Kardinalkollegiums von 1130 bis 1159 (en alemany), 1964.
* Brixius, Johannes Matthias. Die Mitglieder des Kardinalkollegiums von 1130-1181 (en alemany). Berlin: R. Trenkel, 1912.
# Ineu

Ineu (pronunciació en romanès: [iˈnew]; en hongarès: Borosjenő; en serbi: Јенопоље / Jenopolje; en turc: Yanova) és una ciutat del comtat d'Arad, a l'oest de Transsilvània (Romania). Es troba a una distància de 57 A km de la capital del comtat Arad. Ocupa uns 116,6 km² de superfície al punt de contacte de la conca de Crișul Alb i l'altiplà de Crișurilor.
Ineu és la porta principal d'entrada a la terra de Zărand (Țara Zarandului). La ciutat administra un poble, Mocrea (Apatelek).
Ineu es va certificar per primera vegada en documents l'any 1214 amb el nom de "Villa Ieneu". Era un centre sanjak als eyalets de Temeşvar i Varat i era conegut com a "Yanova" durant el govern otomà entre 1564 i 1595 i de nou entre 1658 i 1693.

## Població

Segons el cens del 2011 la població de la ciutat té 9078 habitants. Des del punt de vista ètnic, té la següent estructura: el 86,49% són romanesos, el 6,57% hongaresos, el 5,98% gitanos, el 0,34% alemanys, el 0,08% eslovacs i el 0,1% són d'altres nacionalitats o no declarades.

## Atraccions turístiques

Les traces d'habitació d'aquesta zona es perden en la foscor del temps. Els arqueòlegs van excavar artefactes pertanyents a la civilització neolítica (destrals amb forat, eines de sílex, ceràmica), a la civilització dàcia, a l'ocupació romana (línies de fortalesa, ornaments, armes, moles) i fonts que atestiguen la contínua habitabilitat d'aquestes zones.
Ineu era la residència d'una unitat administrativa romanesa anomenada cnezat i era una fortalesa fortament reforçada. El castell d'Ineu fou esmentat com a fortalesa el 1295. Amb una posició estratègica en la defensa de Transsilvània, el castell tenia una vida plena de vicissituds. Pertanyia a les fortaleses de János Hunyadi, després fou ocupada pels turcs diverses vegades, sent la residència d'una unitat territorial d'Osmanli fins que fou transferida en poder de Miquel el Brau. Després d'haver estat conquerida pels Habsburg, es va convertir en la seu del regiment de guardes fronterers.
Aquests períodes i esdeveniments van deixar la seva empremta en el desenvolupament de la ciutat. Després de l'any 1870 es va reconstruir a partir de les seves ruïnes en un estil neoclàssic amb elements del renaixement tardà i barroc.
És un centre econòmic important amb un desenvolupament harmònic dels tres sectors econòmics. A més, és la principal ciutat comercial de la zona (Țara Zarandului). El potencial turístic de la ciutat és elevat: el castell d'Ineu, el conjunt arquitectònic del centre històric de la ciutat, així com les reserves naturals són els principals atractius que mereixen la visita dels turistes que arriben a aquesta regió del país.

## Referències

* ↑ «Recensământul Populației și al Locuințelor 2002 - populația unităților administrative pe etnii». Kulturális Innovációs Alapítvány (KIA.hu - Fundația Culturală pentru Inovație). Arxivat de l'original el 2013-10-14. [Consulta: 6 agost 2013].
# Aratinga mitrada

L'aratinga mitrada (Psittacara mitrata) és una espècie d'ocell de la família dels psitàcids que habita selva humida i terres de conreu dels Andes, a Perú, Bolívia i nord-oest de l'Argentina.
És freqüent com animal de companyia, i a partir d'exemplars en captivitat escapats s'han format poblacions assilvestrades. A Barcelona n'hi ha més d'un centenar d'exemplars i també se n'ha constatat la cria a Palma, i és força més freqüent que les altres aratingues assilvestrades en aquesta zona (l'aratinga de màscara roja i l'aratinga de cap blau).
Es pot confondre amb l'aratinga de màscara roja, que també és verda amb vermell al cap, però se'n distingeix per les potes de color carn (i no fosques) i per no tenir plomes vermelles a sota les ales ni a les cuixes, a més de tenir la zona vermella del cap menys contínua (no sempre arriba a envoltar completament l'ull).

## Vegeu també

Altres psitàcides que crien en llibertat a les nostres ciutats (totes espècies invasores a partir d'individus escapats de la captivitat).

## Referències

* ↑ Fitxa d'Aratinga mitrada al SIOC Rev. 05/08/2012
* 1 2 3 Ocells de Catalunya, País Valencià i Balears. Joan Estrada et al., Lynx ISBN 978-84-96553-54-5
# Shiv'ah (pel·lícula)

Shiv'ah (שבעה) és una pel·lícula dramàtica israeliana del 2008, també coneguda pel seu títol en anglès com 7 Days, Seven Days i The Seven Days, dirigida per Ronit Elkabetz i Shlomi Elkabetz. És el segon llargmetratge que dirigeixen els germans després del matrimoni infeliç de Viviane Amsalem després de VeLakahta Lekha Isha del 2004. El 2014 va ser succeïda per la pel·lícula final de la trilogia Get — Ha'mishpat shel Vivian Amsalem.

## Argument

Durant set dies, una família nombrosa d'ascendència marroquina observa el ritual de dol jueu de xiva quan Maurice, un dels germans mor. Conviure de nou revela moltes tensions i conflictes entre els membres de la família. Enmig de les tensions, l’esclat de la Guerra del Golf en segon pla.

## Repartiment

* Ronit Elkabetz com a Vivianne
* Albert Lluz com a Meir
* Yael Abecassis com a Lili
* Simon Abkarian com a Eliau
* Hana Laszlo com a Ita
* Moshe Ivgy com a Haim
* Keren Mor com a Ilana
* Alon Aboutboul com a Itamar

## Recepció

La pel·lícula va rebre crítiques diverses. Variety ho va comparar desfavorablement amb VeLakahta Lekha Isha alhora que elogiava l'actuació com a "impecable". The Jerusalem Post es va preguntar "per què se'ls ha demanat que passessin dues hores escoltant els ressentiments enutjats d'una família en desintegració, fins i tot si admiren l'habilitat del repartiment i dels co-directors..."

## Premis

Va participar en la secció oficial de la XXIX edició de la Mostra de València, en la que va guanyar la Palmera d'Or a la millor pel·lícula, el premi al millor director i el premi a la millor actuació femenina.

## Referències

* ↑ "Israeli film maker Ronit Elkabetz" Euro News. Retrieved 28 June 2010
* ↑ "Israeli films favored in Cannes" Ynetnews 16 May 2008
* ↑ "Israeli family sitting 'Shiva; finds all its enemies within" 19 February 2009. Jewish Weekly
* ↑ «Review: 'The Seven Days'». Variety [Consulta: 29 desembre 2015].
* ↑ «Movie review: Seven Days of anguish». [Consulta: 29 desembre 2015].
* ↑ La película israelí Los 7 días gana la Palmera de Oro en la Mostra de Valencia, Diario de Mallorca, 22 d'octubre de 2008

## Enllaços externs

* Shiva a cineuropa.org
# Associació de Futbol de Namíbia

L'Associació de Futbol de Namíbia (anglès: Namibia Football Association; NFA) és la institució que regeix el futbol a Namíbia. Agrupa tots els clubs de futbol del país i es fa càrrec de l'organització de la Lliga namibiana de futbol i la Copa. També és titular de la Selecció de futbol de Namíbia absoluta i les de les altres categories.
Va ser fundada el 1976. Entre 1976 i 1990 s'anomenà Associació de Futbol d'Àfrica del Sud-oest.
* Afiliació a la FIFA: 1992
* Afiliació a la CAF: 1990

## Referències

* ↑ Namibia Arxivat 2018-04-06 a Wayback Machine. at the FIFA website
* ↑ Namibia at CAF Online
* ↑ Namibia Football Association Arxivat 2011-12-19 a Wayback Machine. at the Namibia Sports Commission
* 1 2 CAF and FIFA, 50 years of African football - the DVD

## Enllaços externs

* Associació de Futbol de Namíbia - Lloc web oficial
# Anglès escocès

L'anglès escocès és una varietat lingüística de l'anglès parlat a Escòcia. Es pot considerar o no diferent de l'scots però sempre diferent al gaèlic escocès, una llengua celta.

## Referències

* ↑ Stuart-Smith J. Scottish English: Phonology in Varieties of English: The British Isles, Kortman & Upton (Eds), Mouton de Gruyter, New York 2008. p.48