OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gran Premi dels Estats Units del 1976

Resultats del Gran Premi dels Estats Units de Fórmula 1 de la temporada 1976, disputat al circuit de Watkins Glen el 10 d'octubre del 1976.

## Resultats de la cursa

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retir. | Pos. de sort. | Punts |
| 1 | 11 | James Hunt | McLaren - Ford | 59 | 1h 42' 40. 742 | 1 | 9 |
| 2 | 3 | Jody Scheckter | Tyrrell - Ford | 59 | + 8.03 s | 2 | 6 |
| 3 | 1 | Niki Lauda | Ferrari | 59 | + 1' 02.324 min. | 5 | 4 |
| 4 | 12 | Jochen Mass | McLaren - Ford | 59 | + 1' 02.458 min. | 17 | 3 |
| 5 | 34 | Hans Joachim Stuck | March - Ford | 59 | + 1' 07.978 min. | 6 | 2 |
| 6 | 28 | John Watson | Penske - Ford | 59 | + 1' 08.190 min. | 8 | 1 |
| 7 | 2 | Clay Regazzoni | Ferrari | 58 | + 1 Volta | 14 | |
| 8 | 19 | Alan Jones | Surtees - Ford | 58 | + 1 Volta | 18 | |
| 9 | 30 | Emerson Fittipaldi | Fittipaldi - Ford | 57 | + 2 Voltes | 15 | |
| 10 | 17 | Jean-Pierre Jarier | Shadow - Ford | 57 | + 2 Voltes | 16 | |
| 11 | 18 | Brett Lunger | Surtees - Ford | 57 | + 2 Voltes | 24 | |
| 12 | 25 | Alex Ribeiro | Hesketh - Ford | 57 | + 2 Voltes | 22 | |
| 13 | 24 | Harald Ertl | Hesketh - Ford | 54 | + 5 Voltes | 21 | |
| 14 | 21 | Warwick Brown | Wolf - Williams - Ford | 54 | + 5 Voltes | 23 | |
| NC | 38 | Henri Pescarolo | Surtees - Ford | 48 | No classificat | 26 | |
| Ret | 16 | Tom Pryce | Shadow - Ford | 45 | Motor | 9 | |
| Ret | 9 | Vittorio Brambilla | March - Ford | 34 | Pneumàtics | 12 | |
| Ret | 26 | Jacques Laffite | Ligier - Matra | 34 | Pneumàtics | 4 | |
| Ret | 8 | Carlos Pace | Brabham - Alfa Romeo | 31 | Col·lisió | 10 | |
| Ret | 7 | Larry Perkins | Brabham - Alfa Romeo | 30 | Suspensions | 13 | |
| Ret | 5 | Mario Andretti | Lotus - Ford | 23 | Suspensions | 11 | |
| Ret | 22 | Jacky Ickx | Ensign - Ford | 14 | Accident | 19 | |
| Ret | 6 | Gunnar Nilsson | Lotus - Ford | 13 | Motor | 20 | |
| Ret | 10 | Ronnie Peterson | March - Ford | 12 | Suspensions | 3 | |
| Ret | 20 | Arturo Merzario | Wolf - Williams - Ford | 9 | Accident | 25 | |
| Ret | 4 | Patrick Depailler | Tyrrell - Ford | 7 | Bomba de combustible | 7 | |
| NVQ | 39 | Otto Stuppacher | Tyrrell - Ford | | | 0 | |

## Altres

* Pole: James Hunt 1'43. 622
* Volta ràpida: James Hunt 1' 42. 851 (a la volta 53)

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-12-10. [Consulta: 6 abril 2010].
# Un amor accidentat

Un amor accidentat (títol original en alemany, Pohlmann und die Zeit der Wünsche) és un telefilm alemany de 2020 dirigit per Matthias Tiefenbacher, produït per Filmpool Fiction per a Das Erste en nom d'ARD-Degeto. La comèdia té una durada d'uns 90 minuts i es va emetre per primera vegada a la televisió el 4 de desembre de 2020 com a part de la franja Endlich Freitag im Ersten. S'ha doblat al català per TV3.
El rodatge va tenir lloc entre el 7 de novembre i el 5 de desembre de 2019 sota el títol provisional Pohlmann and Love, a Hamburg i els voltants.
L'edifici principal de la clínica Asklepios del districte d'Altona va servir com a escenari de l'hospital amb el nom fictici d'Hospital General d'Hamburg, on el protagonista havia de fer el seu servei comunitari. Les escenes a l'aire lliure al voltant del quiosc fictici de la mare es van fer a l'Alte Holstenstraße del barri de Bergedorf (Hamburg).
La primera emissió a Das Erste va ser vista per 3,96 milions d'espectadors a Alemanya i va aconseguir una quota d'audiència de 12,3%.

## Referències

* ↑ «Pohlmann und die Zeit der Wünsche – Kritik zum Film».
* ↑ «Pohlmann und die Zeit der W... - Freitag im Ersten».
* ↑ «Pohlmann und die Zeit der Wünsche». Crew united.
* ↑ «Abgehängt: Das Freitagabendprogramm im Ersten glänzt diese Woche nicht».
# Johan Daisne

Johan Daisne és el pseudònim de Herman Thiery (1912-1978), un escriptor, poeta i dramaturg belga que escriu en neerlandès. Va ser uns dels iniciadors del realisme màgic a la literatura neerlandesa.
Va néixer a Gant, el 2 de setembre del 1912. Els Thiery són descendents llunyans d'una vella nissaga noble del departament de l'Aisne, el que l'insipirà per triar el seu pseudònim. La seva ciutat natal li va dedicar un carrer al barri d'Ekkergem.
Va morir a la seva ciutat natal el 9 d'agost del 1978.

## Obres destacades
### En neerlandès

* De trap van steen en wolken (1942)
* De man die zijn haar kort liet knippen (1947), base de la pel·lícula del mateix nom d'André Delvaux, amb Senne Roufaer com protagonista. Traduït en castellà Vértigo per Tine de Vries, (1959)
* De trein der traagheid (1950), va ser la base de la pel·lícula Un soir, un train (1968), d'André Delvaux, amb Yves Montand i Anouk Aimée com protagonistes.
Una bibliografia completa es troba a la Biblioteca digital de la literatura neerlandesa

## Referències

* ↑ van Bork, G.J.; Verkruijsse, P.J.; Vercammen «Daisne, Johan» (php) (en neerlandès). Nederlandse en Vlaamse auteurs van middeleeuwen tot heden met inbegrip van de Friese auteurs (Escriptors flamencs i neerlandesos de l'edat mitjana fins avui, comprès els escriptors frisons). De Haan [Weesp], 1985 [Consulta: 31 març 2014].
* ↑ «Johan Daisne». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Vértigo, Girona, Edit. Miguel Arimany, 1959, 220 pàgines
* ↑ «Johan Daisne», DBNL
# Johannes de Cuba

Johann von Wonnecke Caub o Johannes de Cuba (1430-1503), és l'autor al qual se li atribueix el primer llibre imprès sobre història natural en llengua vulgar, datat el 1485 i revisat i ampliat el 1491. La seva obra Der Ghenocklicke Gharde der Suntheit va tenir una influència important en els inicis de la farmacologia europea.

## Publicacions

El llibre primer aparegut en alemany sota el títol de Gharde der Sundheit (1485), es va imprimir en el taller de Peter Schöffer. Va ser traduït a llatí i ampliat amb el títol de Hortus sanitatis (1491), i editat per Jacob Meydenbach. Contràriament al que diuen alguns historiadors, no és probablement una traducció de Herbari Pseudo-Apuleius (1484), ja que compta amb uns continguts originals molt més grans.
Va ser traduït al francès en el1500 sota el títol de Jardin de santé : herbes, arbres et choses qui de iceuly coqueurent et conviennet un lusage de medecine.
Hortus sanitatis es divideix en diversos tractats:
* De Herbis, el més conegut, tracta sobre plantes i el seu ús mèdic. Té 530 capítols.
* De animalibus vitam in terris ducentium, el qual tracta animals terrestres té 164 capítols.
* De Avibus, el qual tracta dels ocells i els animals voladors en general; ja que també esmenta ratpenats i insectes voladors.
* De Piscibus, ré 106 capítols amb peixos i monstres de mar (incloent-hi il·lustracions de sirenes).
* De lapidibus, eé 144 capítols sobre pedres precioses.
* Tractatus de Urinis, versa sobre la pràctica mèdica de la uroscopia.

## Temes en els seus treballs

Els contingus de la seva obra tenen una orientació fonamentalment mèdica, incloent seccions d'alguns animals i minerals. Les il·lustracions són incompletes però força versemblants. Tant els textos com les il·lustracions seran repetidament reutilitzats en altres llibres, fins i tot quan la qualitat científica dels continguts sigui molt pobra. L'autor reprodueix de forma molt poc versemblant moltes llegendes, tals com l'arbre de vida i les serps enroscades; De animalibus vitam en terris ducentium, a més de referències pel que fa a fauna genuïna, incorpora una variant del mític centaure com un onocentaure, un home amb el cap d'un ruc .

## Vida personal

Poc és sabut de la vida de Cuba. Probablement va ser un doctor a Frankfurt.

## Bibliografia

* Hue, Dennis «Le Jardin de Santé de Jean de Cuba, dans la traduction faite pour A. Vérard autour de 1500: notes sur Ie lapidaire». Le Moyen Francais, 55/56, 2005, pàg. 187-203.
* Carrasco, Joaquin «The stomatological use of stones cited in the Kitab al-tasrif treatise (Abulcasis, 1000 CE)». Geological Society, London, Special Publications, 375, 2012, pàg. 65-80.
* Carrasco, Joaquin. Zoofarmacia, geofarmacia y criptopaleontología en el incunable "Hortus sanitatis" y su comparación con las obras de historia natural. Universidad de Zaragoza. Universidad de Zaragoza, 2013.
* Moody, Richard. A history of Geology and Medicine: Geological Society, Burlington House, Picaddilly, London. Abstracts Book, 2011
# John Peters Humphrey

John Peters Humphrey, OC (30 d'abril de 1905- 14 de març de 1995) fou un advocat i jurista canadenc, defensor dels drets humans. És conegut per haver redactat el primer esborrany de la Declaració Universal dels Drets Humans.

## Publicacions

* Humphrey, John Peters, Human Rights and the United Nations: A Great Adventure (Nova York: Transnational Publishers, 1984) (autobiography)

## Referències

* ↑ http://www.humphreyhampton.org/biography.php Arxivat 2011-07-26 a Wayback Machine.
* ↑ Christopher N.J.Roberts. «William H. Fitzpatrick’s Editorials on Human Rights (1949)». Quellen zur Geschichte der Menschenrechte. [Consulta: 4 novembre 2017].

## Bibliografia

* On the Edge of Greatness: the Diaries of John Humphrey, First Director of the United Nations Division of Human Rights, 4 volumes. Edited by A.J. Hobbins and published as Fontanus Monographs 4, 9, 12 and 13. Montreal, McGill-Queen's University Press. 1995-2001. ISBN 0-7735-1458-9, ISBN 0-7735-1456-2, ISBN 0-7735-1454-6, ISBN 0-7735-1383-3.
* Hobbins, A.J. and Steward, A. “Humphrey and the quest for compensation: Individual claims against States and the creation of new international law.” Canadian Yearbook of International Law, 2003. XLI (2004). pp. 187–223.
* Hobbins, A.J. “Humphrey and the High Commissioner: the Genesis of the Office of the UN High Commissioner for Human Rights.” Journal of the History of International Law. III (2001), pp. 38–74
* Hobbins, A.J. “Mentor and Protégé: Percy Corbett’s relationship with John Peters Humphrey.” Canadian Yearbook of International Law, 1999. XXXVII (2000), pp. 3–56.
* Hobbins, A.J. "René Cassin and the Daughter of Time: the First Draft of the Universal Declaration of Human Rights". Fontanus II (1989) pp. 7 26.
* Hobbins, A.J. and Boyer, D. “Seeking Historical Truth: the International Commission of Inquiry into the 1932-33 Famine in Ukraine. Dalhousie Law Journal. XXIV (2001), pp. 139-191
* King, J and Hobbins, A.J.. “Hammarskjöld and Human Rights: the Deflation of the UN Human Rights Programme, 1953-1961.” Journal of the History of International Law. V (2003), pp. 337–386.
# Gran Premi dels Estats Units del 2003

Resultats del Gran Premi dels Estats Units de Fórmula 1 de la temporada 2003, disputat al circuit de Indianàpolis el 28 de setembre del 2003.

## Resultats de la cursa

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retir. | Pos. de sort. | Punts |
| 1 | 1 | Michael Schumacher | Ferrari | 73 | 1h 33' 35. 997 | 7 | 10 |
| 2 | 6 | Kimi Räikkönen | McLaren - Mercedes | 73 | + 18.258 s | 1 | 8 |
| 3 | 10 | Heinz-Harald Frentzen | Sauber - Petronas | 73 | + 37.964 s | 15 | 6 |
| 4 | 7 | Jarno Trulli | Renault | 73 | + 48.329 s | 10 | 5 |
| 5 | 9 | Nick Heidfeld | Sauber - Petronas | 73 | + 56.403 s | 13 | 4 |
| 6 | 3 | Juan Pablo Montoya | Williams - BMW | 72 | + 1 Volta | 4 | 3 |
| 7 | 11 | Giancarlo Fisichella | Jordan - Ford | 72 | + 1 Volta | 17 | 2 |
| 8 | 15 | Justin Wilson | Jaguar - Cosworth | 71 | + 2 Voltes | 16 | 1 |
| 9 | 21 | Cristiano da Matta | Toyota | 71 | + 2 Voltes | 9 | |
| 10 | 19 | Jos Verstappen | Minardi - Cosworth | 69 | + 4 Voltes | 19 | |
| 11 | 18 | Nicolas Kiesa | Minardi - Cosworth | 69 | + 4 Voltes | 20 | |
| Ret | 16 | Jacques Villeneuve | BAR - Honda | 63 | Motor | 12 | |
| Ret | 12 | Ralph Firman | Jordan - Ford | 48 | Virolla | 18 | |
| Ret | 5 | David Coulthard | McLaren - Mercedes | 45 | Caixa canvi | 8 | |
| Ret | 8 | Fernando Alonso | Renault | 44 | Motor | 6 | |
| Ret | 17 | Jenson Button | BAR - Honda | 41 | Motor | 11 | |
| Ret | 20 | Olivier Panis | Toyota | 27 | Virolla | 3 | |
| Ret | 14 | Mark Webber | Jaguar - Cosworth | 21 | Virolla | 14 | |
| Ret | 4 | Ralf Schumacher | Williams - BMW | 21 | Virolla | 5 | |
| Ret | 2 | Rubens Barrichello | Ferrari | 2 | Accident | 2 | |

## Altres

* Pole: Kimi Räikkönen 1' 11. 670
* Volta ràpida: Michael Schumacher 1' 11. 473 (a la volta 13)

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2007-07-04. [Consulta: 25 juny 2010].
# Mito

Mito, en japonès:水戸市 Mito-shi, és una ciutat del Japó i la capital de la Prefectura d'Ibaraki. El 2003 trnia 248.615 habitants i ocupava una superfície de 217,43 km².
La ciutat actualment és un centre de comerç i serveis i la major part de la indústria d'Ibaraki està als voltants de la propera ciutat de Tsukuba. També hi ha turisme centrat en el Parc de Kairakuen, un dels més famosos del Japó i en els museus locals sobre la família Tokugawa.

## Història

El poble wajin es va assentar a Mito al voltant del segle iv. Al final del període Heian, Baka Sukemoto, senyor de la guerra de la família Heike, es va traslladar a Mito i hi construí un castell que al llarg del temps canvià de mans diverses vegades fins que el daimyō anomenat Satake Yoshinobu el va guanyar a finals del segle xvi, però va ser obligat a rendir-se a Tokugawa Ieyasu el 1603 després de la batalla de Sekigahara.
Els Tokugawa (clan Mito) governaren directament Mito fins a la meitat del segle xix, quan el shogunat (幕府 bakufu) a Edo va ser derrocat.
L'any 1871, la Província de Hitachi canvià el seu nom cap a Prefectura d'Ibaraki.
L'any 1945, aquesta ciutat va ser bombardejada. Al voltant de les 3/4 parts de la ciutat va ser cremada durant la Segona Guerra Mundial.

## Esports

Mito és la seu de l'equip professional de futbol de la lliga japonesa (J-League), Mito HollyHock.

## Clima

Mito té un clima subtropical humit (Classificació climàtica de Köppen Cfa), amb estius calorosos (25,4 °C de mitjana a l'agost) i hiverns freds (2,4 °C de mitjana al gener). La pluviometria anual és de 1308 litres amb els hiverns relativament secs (40 litres de mitjana el desembre).

## Ciutats agermanades

* Anaheim, Califòrnia, Estats Units

## Enllaços externs

* Mito - Lloc web oficial
Viccionari
# Yikuang, el Príncep Qing

Yìkuāng, Príncep Qīng (manxú: ᡳᡴᡠᠸᠠᠩ; transliteració: I-kuwang; en xinès tradicional: 慶親王奕劻; en Xinès simplificat: 庆亲王奕劻; en pinyin: Qìng Qīnwáng yì kuāng), (Febrer 1836 - Gener 1918) va ser un noble manxú de finals de la dinastia Qing.

## Vida

Va néixer dins el clan Aisin-Gioro, i va ser net de Yonglin, Primer Príncep Qing i dissetè fill de l'emperador Qianlong. Nascut amb un estatus relativament baix, Yikuang va caure en desgràcia quan va prendre concubines durant el període obligatori de dol per la mort del seu pare. Atès que va perdre tots els seus títols, es va casar amb una parenta de l'emperadriu Cixi, per estar més a prop de l'emperadriu, la qual més tard li va donar el títol de Príncep de la Comandància (郡王). Cap a finals dels anys 90 (del segle xix), el van enviar a succeir a Yixuan, el príncep Chun, en la construcció del Palau Imperial d'estiu. Així va començar el seu ascens a la fama, com a membre lleial de la noblesa pel seu aspecte. Yikuang va ser tristament cèlebre per les seves vendes de posicions oficials. Es va convertir en l'encarregat de la feina bruta en els acords politics.
Va ser enviat per l'emperadriu Cixi, juntament amb el veterà diplomàtic Li Hongzhang, per tractar d'arribar a un acord amb diverses potències occidentals i l'Imperi del Japó després de la invasió de la Xina el 1901. L'agost d'aquell mateix any, Yikuang i Li Hongzhang van signar per parta xinesa el Protocol Boxer. Durant la conferència, Yikuang va ser vist com un mer representant de la noblesa, mentre que tot el treball va ser realment completat per Li Hongzhang. De tornada a Beijing com un membre d'alt rang de la Cort, Yikuang va continuar amb els seus vells costums, i va ser menyspreat no només pels reformistes, sinó també per funcionaris moderats de la cort.
Després de la mort de l'emperadriu el 1908, Yikuang va encapçalar el Gabinet de la Família Imperial, com a Primer Ministre sota la regència de Zaifeng, el príncep Chun. El gabinet va aconseguir tan poc, que un corrent revolucionari va començar a sacsejar la Xina. En aquesta època va ser quan Yikuang va formar una aliança amb Yuan Shikai.
Yikuang i el seu fill, Zaizhen, eren notoris per la seva corrupció galopant.

## Referències

* ↑ S. C. M. Paine. The Sino-Japanese War of 1894-1895: Perceptions, Power, and Primacy. Cambridge University Press, 2003, p. 217. ISBN 0-521-81714-5.
* ↑ Peter Harrington. Peking 1900: The Boxer Rebellion. Osprey Publishing, 2001, p. 13. ISBN 1-84176-181-8.
* ↑ Diana Preston. The Boxer Rebellion: The Dramatic Story of China's War on Foreigners that Shook the World in the Summer of 1900. Bloomsbury Publishing USA, 2000, p. 70. ISBN 0-8027-1361-0.
* ↑ Larry Clinton Thompson. William Scott Ament and the Boxer Rebellion: Heroism, Hubris and the "Ideal Missionary". McFarland, 2009, p. 67. ISBN 0-7864-4008-2.
# Ombella-M'Poko

Ombella-M'Poko és una de les 14 prefectures de la República Centreafricana. Està situada al sud del país, junt amb la República Democràtica del Congo. La seva capital és Bimbo. Frontereja amb les prefectures d'Ouham al nord, Ouham-Pendé, Nana-Mambéré i Mambéré-Kadéï al nord-est, Lobaye a l'oest, Kémo a l'est, i la comuna (geografia) de Bangui al sud.
A més de Bimbo, també són importants les ciutats de Damara, a l'est, i Bossembélé, en el centre-nord.
El principal riu que passa per Ombella-M'Poko és l'Ubangui.

## Vegeu també

* Prefectures de la República Centreafricana

## Enllaços externs

* «Ombella-M'Poko». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Osamu Tezuka

Osamu Tezuka - 手塚 治虫, Tezuka Osamu - (Osaka, 3 de novembre del 1928 - 9 de febrer de 1989) va ser un dibuixant de manga i animador japonès. És considerat el pare del manga.
Gràcies a la seva prolífica producció, a les seves tècniques pioneres (com el pas de les historietes que amb prou feines ocupaven unes vinyetes als story manga, o manga de llarga durada amb una trama molt més elaborada) i al format tankōbon (literalment "llibre independent", i que quan es parla de còmic normalment es tradueix com a 'novel·la gràfica'. És el format que actualment impera per a l'edició de manga, i ha influït a tot el món del còmic), sovint l'anomenen el "déu del manga". A més, un dels trets més característics de l'animació i del manga japonesos, amb el shojo com a màxim exponent d'aquesta característica, els ulls desproporcionadament grans, és un dels més importants llegats de Tezuka al món del manga, influenciat en bona part pels dibuixos animats de Walt Disney. Entre les més de set-centes obres que va fer destaquen: Astroboy —de la qual se n'ha fet una pel·lícula—, Black Jack, El tritó del mar, Kimba, el lleó blanc o Els Monkeys.

## Referències

* ↑ «Autore». HoyCinemaA. Arxivat de l'original el 2018-05-12. [Consulta: 26 maig 2018].
* ↑ Ojeda, Jordi. «Osamu Tezuka: l'autor que va revolucionar el manga i l'anime». Catalunya Plural, 09-12-2022. [Consulta: 20 febrer 2025].

## Enllaços externs

* TezukaOsamu.net en (anglès) i (japonès)
# Ceràmica de figures vermelles

La ceràmica de figures vermelles és un estil figuratiu de la ceràmica grega que va néixer a Atenes cap al 530 aC, substituint l'estil anterior, la ceràmica de figures negres, i que es va utilitzar fins al segle iii aC. Aquest estil va tenir el seu apogeu al segle v aC i va començar a entrar en decadència al segle iv aC.
El nom fa referència al color de les representacions figuratives en aquest estil, que es deixaven del color natural de la terrissa sobre un fons negre pintat, en contraposició a la ceràmica dita de figures negres, en la qual les figures eren pintades en negre sobre el color natural de la terrissa. A les figures vermelles, per tal que no siguin simples siluetes, es tracen finament els detalls, que es fan també en el mateix color negre del fons.
Les composicions són de temes molt diversos, que poden incloure escenes de la vida quotidiana més mundana, d'orgies, heroiques. S'usava en peces tornejades, com per exemple cílix, craters i càntirs. Els autors solien signar les seves obres, així se sap que alguns dels noms dels més preuats del segle v aC eren Eufroni, Epíctet, Sòsies i Brigos.

## Vegeu també

* Estil sever, un terme que ha estat referit a aquest estil de ceràmica, però que ara es relaciona amb l'escultura de la mateixa època.

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte I (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.226. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 30 novembre 2014].
* 1 2 Lèxic d'art, de Rosina Lajo, pàg. 78. Edicions AKAL, 1993. ISBN 9788446002277 (català)
# Rafael Garralda Garre

Rafael Garralda Garre (Madrid, 21 de gener de 1956) és un jugador d'hoquei sobre herba madrileny, ja retirat, guanyador d'una medalla olímpica.
Membre del Club de Campo de Madrid, va participar, als 24 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1980 realitzats a Moscou (Unió Soviètica), on va aconseguir guanyar la medalla de plata en la competició masculina d'hoquei sobre herba.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Rafael Garralda». [Consulta: 19 febrer 2025].
* ↑ «Comité Olímpico Español», 30-03-2022. [Consulta: 19 febrer 2025].
# Talassinideus

Els talassinideus (Thalassinidea) són un antic infraordre de crustacis decàpodes del subordre dels pleociemats, avui en desús ja que es considera parafilètic. Els seus membres han estat repartits entre els infraordres Gebiidea i Axiidea.
Són uns crustacis menys coneguts perquè no tenen tant interès comercial. L'espècie més representativa del grup en el Mediterrani occidental és Calocaris macandreae, un àxid.
Són bentònics i nedadors poc hàbils. Algunes espècies viuen en caus o enterrades al fang i d'altres s'amaguen entre les algues i les pedres. Tenen una closca amb la forma bastant cilíndrica i les pleures dels segments abdominals força reduïdes; el tegument és bastant tou.
Es coneixen unes 516 espècies, amb més presència en la zona tropical tot i que algunes arriben a habitar latituds més septentrionals. El 95% de les espècies viuen en aigües poc profundes, i algunes arriben fins als 2.000 metres de profunditat.
Anàlisis moleculars més recents mostren que aquest grup són més propers als crancs (Brachyura) i als bernats ermitans (Anomura). El registre fòssil arriba fins al Juràssic.

## Sistemàtica

Aquest infraordre se subdividia en 3 superfamílies i 11 famílies:
* Thalassinoidea
       - Thalassinidae
* Callianassoidea
       - Callianassidae
       - Callianideidae
       - Ctenochelidae
       - Laomediidae
       - Thomassiniidae
       - Upogebiidae
* Axioidea
       - Axiidae
       - Calocarididae
       - Micheleidae
       - Strahlaxiidae

## Referències

* ↑ «WoRMS - World Register of Marine Species - Thalassinidea». [Consulta: 9 setembre 2021].
* ↑ Història Natural dels Països Catalans. Enciclopèdia Catalana. Vol 9, "Artròpodes I", pp 350.
* ↑ Peter C Dworschak «Global diversity in the Thalassinidea (Decapoda)». Journal of Crustacean Biology, 20, 2000, pàg. 238-243.
* ↑ «ITIS - Report: Thalassinidea (obsolet, dades del 2004)». [Consulta: 9 setembre 2021].