OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Juan Insua

Juan Insua (23 de gener de 1954, Zárate, Província de Buenos Aires, Argentina) és l'actual director del CCCB Lab. Està vinculat des del 1993 al CCCB, on treballa dirigint projectes des de diferents càrrecs i responsabilitats. En l'àmbit de la literatura, ha estat comissari de les exposicions El Dublín de James Joyce (1995), Les Lisboes de Pessoa (1997), La ciutat de K. Franz Kafka Praga(1999), Cosmòpolis. Borges i Buenos Aires (2002), Hiperiment. L'hipertext en joc (2004), Julio Cortázar (2004), El món de Gao (2004), Lector Mundi. Deu mil maneres de llegir (2005), Kosmòtica (2008) i Arxiu Bolaño. 1977-2003 (2013), i director del festival biennal Kosmopolis. Festa de la literatura amplificada des del 2002.
Com a director de projectes i programacions culturals, del 2005 al 2010 ha estat cap del Servei d'Activitats Culturals del CCCB, on ha treballat en col·laboració amb grups i col·lectius de Barcelona i ha creat projectes de reflexió sobre temes d'actualitat com Now. Trobades en el present continu, I+C+i. Investigació en innovació en l'àmbit cultural, Nano (programació infantil) i BCNmp7 (programació musical).
Actualment dirigeix el CCCBLab (des del 2010), un departament dedicat a la recerca i la innovació cultural, que publica un blog-magazín amb articles d'experts vinculats als temes del departament i du a terme activitats i projectes com Pantalla Global virtual, Univers Internet i el Premi Internacional a la Innovació Cultural.
El seu treball ha rebut diferents premis i reconeixements, entre els quals destaquen el Premi Ciutat de Barcelona 2003 per l'exposició «Cosmòpolis. Borges i Buenos Aires» i la Medalla FAD, que atorga cada any el Foment de les Arts i el Disseny (FAD) i que va rebre el 2008.

## Referències

* ↑ «Juan Insua». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 23 març 2016].
# Annick Massis

Annick Massis (1958) és una soprano francesa de coloratura, destacada intèrpret de Mozart i del bel cant italià.
Va estudiar en el Conservatoire Francis Poulenc de París debutant en 1990 a Tolosa de Llenguadoc on el 1999 també va cantar Lucia di Lammermoor. Ha cantat en el Metropolitan Opera, La Scala, Arena de Verona, Festival de Salzburg, Glyndebourne, Florència, Pesaro, París, Marsella, i Niça, entre altres teatres lírics.

## Discografia
### CD

* Bizet, Les Pêcheurs de perles, Orchestra del Teatro La Fenice, dir. Marcello Viotti, Dynamic
* Boïeldieu, La Dame blanche, Ensemble Orchestral de Paris, dir. Marc Minkowski, EMI
* Donizetti, Elvida, London Philharmonic Orchestra, dir. Antonello Allemandi, Opera Rara
* Donizetti, Francesca di Foix, London Philharmonic Orchestra, dir. Antonello Allemandi, Opera Rara
* Ibert, Persée et Andromède, Orchestre Philharmonique de Strasbourg, dir. Jan Latham-Koenig, Avie
* Meyerbeer, Margherita d'Anjou, London Philharmonic Orchestra, dir. Antonello Allemandi, Opera Rara
* Mozart, Lucio Silla, Orchestra del Teatro La Fenice, dir. Tomas Netopil, Dynamic
* Rameau, Anacréon, Les Musiciens du Louvre, dir. Marc Minkowski, Archiv
* Ravel, L'Enfant et les Sortilèges, Berliner Philharmoniker, dir. Sir Simon Rattle, EMI
* Rossini, Matilde di Shabran, Orquesta Sinfonica de Galicia, dir. Riccardo Frizza, Decca
* Rossini, L'Inganno felice, Le Concert des Tuileries, dir. Marc Minkowski, Erato
* Rossini, Il Barbiere di Siviglia, Orchestra dell'arena di Verona, dir. Claudio Scimone, Mirabilia
* Thomas, Mignon, Ensemble Orchestral Harmonia Nova, dir. Stéphane Denève, Accord

### DVD

* Mozart, Lucio Silla, Orchestra del Teatro La Fenice, dir. Tomas Netopil, Dynamic
* Bizet, Les Pêcheurs de perles, Orchestra del Teatro La Fenice, dir. Marcello Viotti, Dynamic
* Rossini, Le Comte Ory, London Philharmonic Orchestra, dir. Andrew Davis, NVC Arts

### Música sacra

* Haydn / Mozart : Airs sacrés
* Orchestre Colonne / Daniel Inbal (Cascavelle)

### Col·lectives

* Donizetti, Vocal Teamwork, London Philharmonic Orchestra, dir. David Parry, Opera Rara
* Donizetti, the young Donizetti, London Philharmonic Orchestra, dir. David Parry, Opera Rara
* Various, Opera new Generation, Great Duets, Various orchestra, various directors, Virgin
* Various, Sogno Talor, London Philharmonic Orchestra, dir. David Parry, Opera Rara
* Various, Night at the opera, Various, Erato
* Pacini, Paventa Insano, London Philharmonic Orchestra, dir. David Parry, Opera Rara
* Pacini, Pacini rediscovered, Philharmonia Orchestra, Academy of St Martin in the Fields, David Parry, Opera Rara
* Rossini, duo d'amore, Orchestra della Svizzera Italiana, dir. Enrique Mazzola, Forlane
* Verdi, Stolen Notes, Parma Opera Ensemble, Michael Storrs Music

## Referències

* ↑ Massis a culturebox

## Enllaços externs

* Lloc oficial
* Annick Massis canta L'Ària de l'Alosa (Semele, Acte I, G.F.Haendel).
# Anthony Bottoms

Anthony Edward Bottoms FBA (nascut el 29 d'agost de 1939) és un criminòleg britànic. Va ser becari del Fitzwilliam College de Cambridge, des del 1984 fins al 2006 i fins al desembre de 2007, professor de criminologia conjuntament a les universitats de Cambridge i Sheffield.
El 22 de novembre del 2022, a proposta de la Facultat de Dret de la Universitat Autònoma de Barcelona, va ser investit doctor honoris causa per la UAB per haver enriquit la criminologia elaborant una nova teoria sensible a la justícia social. El seu padrí fou el Dr. Josep Cid Moliné.

## Referències

* ↑ «Institute of Criminology | Cambridge University» (en anglès). [Consulta: 24 maig 2018].
* ↑ «Doctor Honoris Causa Anthony Bottoms : discurs llegit a la cerimònia d'investidura celebrada a la sala d'actes de l'edifici Rectorat el dia 22 de novembre de 2022» (en català). [Consulta: 25 gener 2023].
# Antoni Ribas Tur

Antoni Ribas Tur (Eivissa, 1978) és un periodista cultural, historiador de l’art i poeta balear. És redactor d’arts plàstiques i cultura del diari Ara des de la seva aparició el 2010. Ha publicat els poemaris Mudances (premi Baladre 2002, Institut d’Estudis Eivissencs); Ciutats sense memòria (premi Josep Maria López Picó - Vila de Vallirana 2005, Proa), i Les despulles d’un somni (XIII premi de poesia Joan Perucho Vila d’Ascó 2018, Edicions Saldonar).

## Referències

* ↑ «Antoni Ribas Tur» (en catalan). Edicions Saldonar, 2019. [Consulta: 13 abril 2024].
* ↑ Juanico, Núria. «Antoni Ribas Tur, un poeta contra el domini de l’ego», 06-02-2019. [Consulta: 13 abril 2024].
* ↑ «Antoni Ribas Tur». CCCB amb permís OTRS, 2024. [Consulta: 13 abril 2024].
* ↑ Serra, Laura. «Premi per a l’autoretrat poètic d’Antoni Ribas Tur». Diari Ara, 13-05-2018. [Consulta: 13 abril 2024].
# Antonio Hernández Núñez

Antonio Hernández Núñez (n. Peñaranda de Bracamonte, Salamanca; 1953) és un actor, director de cinema i guionista espanyol.
Va estudiar a la Universitat Complutense de Madrid la carrera de Ciències de la Imatge. Es va donar a conèixer amb la pel·lícula F.E.N. (1979), ja que la protagonitzaven actors de la talla d'Héctor Alterio i José Luis López Vázquez. Va crear la productora Zeppelín Televisión (1994 - 1999). En l'actualitat treballa en Zebra Producciones. El 2006 dirigeix Els Borgia inspirat en la família valenciana que va accedir al Vaticà.

## Filmografia

* El Capitán Trueno y el Santo Grial (2011)
* El menor de los males (2007)
* Cervantes (2006)
* Los Borgia (2006) (DGA)
* Oculto (2005) (DG)
* En la ciudad sin límites (2001) (DGA)
* El gran marcià. (2000) (DG)
* Lisboa. (1999) (DG)
* La madre, de Miguel Bardem (1995) (A)
* Com aixecar mil quilos. (1991) (DG)
* El tucán i la fúria vermella. (1982) (DG)
* Woody i jo (1981) (A)
* F.E.N. (1979) (DG)
* El arca de Noé. (D)
* Gustavo y la modelo. (D)
* Soldado. (1975) (A)
* A veure, senyor, prengui seient per favor, de León Klimovsky (1960) (A)
* Perspectiva d'estiu segons la connotació pertinent, de Pedro Lazaga (1959) (A)
* També hi ha cel sobre el mar, de José María Zabalza (A)(1958)
* El candelabro, de Javier González Álvarez (1956) (A)
(D) - Director; (G) - Guionista; (A) - Actor

## Referències

* ↑ «Los trapos sucios del 'Capitán Trueno'» (en castellà). El Mundo, 10-10-2011. [Consulta: 2 maig 2016].
# Parc lineal de Garcia Fària

El parc lineal de Garcia Fària o del Maresme es troba al barri de Diagonal Mar i el Front Marítim del Poblenou de Barcelona. Està dedicat a Pere Garcia Fària, enginyer de camins i arquitecte, que va ser director del Servei de Sanejament de l'Ajuntament de Barcelona.

## Història i descripció

Va ser creat el 2004 amb un projecte dels arquitectes Pere Joan Ravetllat i Carme Ribas en el context de la remodelació de la zona per a la celebració del Fòrum Universal de les Cultures. Es tracta d'un passeig de més d'1 km de llarg (d'aquí el nom de «parc lineal») que es troba sobre l'aparcament situat al costat de la Ronda del Litoral, entre els carrers de Bilbao i Josep Pla, i que enllaça els parcs del Poblenou i de Diagonal Mar. La part principal del seu recorregut és una pista de paviment dur, ideal per anar amb bicicleta o amb patins, vorejada de zones verdes i àrees de jocs infantils.
La vegetació està confinada a uns parterres de formes trapezoïdals, alguns de doble pendent, amb gespa d'una banda i baladre blanc per un altre, i diversos parterres de gramínies, com Hyparrhenia sp., Festuca sp., Pennisetum setaceum, Pennisetum villosum i Nassella tenuissima. També hi ha el tamariu (Tamarix gallica), el baladre (Nerium oleander), la washingtònia (Washingtonia filifera), el margalló (Chamaerops humilis) i la morera de paper (Broussonetia papyrifera).

## Vegeu també

* Parcs i jardins de Barcelona

## Referències

* 1 2 Sánchez Vidiella, Àlex. Atlas de arquitectura del paisaje. Barcelona: Loft, 2008. ISBN 978-84-92463-27-5.
* ↑ «Parc lineal Garcia Fària». Parcs i Jardins. Ajuntament de Barcelona.
# Larry Flynt

Larry Claxton Flynt, Jr (Salyersville, Kentucky, 1 de novembre de 1942 - Los Angeles, 10 de febrer de 2021) fou un editor estatunidenc que dirigí l'editorial Larry Flynt Publications (LFP). LFP produeix principalment material pornogràfic, incloent vídeos i revistes, la més coneguda de les quals és Hustler. La companyia té una facturació anual que ronda els 150 milions de dòlars. Al llarg de la seva vida Larry Flynt prengué part en diverses batalles legals relacionades amb la primera esmena de la Constitució dels Estats Units i es presentà a la presidència diverses vegades. Patí d'un trastorn bipolar i estigué paralitzat de cintura cap avall a causa d'un intent d'assassinat.

## Referències

* ↑ «Mor Larry Flynt, el magnat de la pornografia». El Periódico de Catalunya, 11-02-2010 [Consulta: 11 febrer 2021].

## Vegeu també

* L'escàndol de Larry Flynt

## Enllaços externs

* Web de Larry Flynt
* Web de la revista Hustler
# Chuck Close

Charles Thomas Close, conegut artísticament com a Chuck Close (Monroe, 5 de juliol de 1940 - Oceanside, 19 d'agost de 2021) fou un fotògraf i pintor fotorealista estatunidenc.
Va estudiar a la Universitat de Washington i més tard a la Universitat Yale. Gràcies a una beca Fulbright, més tard també va estudiar a l'Acadèmia de Belles Arts de Viena. Més sovint elaborava retrats fotorealistes de gran format. Va afirmar que la raó per la qual es dedicava al retrat era que patia de prosopagnòsia (incapacitat per reconèixer cares). El 7 de desembre de 1988, mentre es trobava en una cerimònia de lliurament de premis d'art, Chuck Close va patir una convulsió que el va deixar parcialment paralitzat.
Va morir als 81 anys d'edat a Oceanside, Nova York, el 19 d'agost del 2021.

## Referències

* ↑ «Head Master» (en anglès). The Guardian, 09-10-2005. [Consulta: 17 agost 2022].
# Zahirisme

El zahirisme (de l'àrab: الظاهرية, aẓ-ẓāhiriyya, ‘interpretació literal de l'Alcorà’) va ser una escola de pensament i de jurisprudència (màdhhab) islàmica sorgida a Isfahan (Pèrsia) a finals del segle ix seguint els ensenyaments de Dàwud ibn Khàlaf († 883). Es caracteritzava per considerar que només era vàlida la interpretació literal de l'Alcorà i dels hadits, acceptant amb molta reticència els mètodes tradicionals del fiqh o jurisprudència islàmica com ara l'ijmà (el consens) o el taqlid (l'obediència a la tradició), i sent aferrissadament hostil a la utilització del qiyàs (l'analogia aplicada a la comprensió dels texts sagrats).
Aquest ensenyament es va estendre ràpidament, tot i que no va perdurar fins més enllà del segle xiv, quan sembla que es va dissoldre en el hanbalisme. Durant un període de 15 anys, però, durant el regnat del soldà almohade Yaqub al-Mansur, va ser l'escola oficial de jurisprudència a l'Àndalus, indret on va ser promogut en gran manera pel filòsof i erudit cordovès Ibn Hazm.
En els temps moderns, la simplicitat interpretativa preconitzada pel zahirisme ha trobat ressò en moviments com el salafisme o l'islamisme polític.

## Referències

* ↑ Castells Criballes, Margarida; Cinca Pinós, Dolors. Diccionari Àrab-Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2007, p. s.v. «ظهر». ISBN 978-84-412-1546-7.
* 1 2 3 Lexicorient Arxivat 2010-12-16 a Wayback Machine. (anglès)
# Yaqut al-Hamawí

Yaqut ibn Abd-Al·lah al-Hamawí ar-Rumí (àrab: ياقوت بن عبد الله الحموي الرومي, Yāqūt b. ʿAbd Allāh al-Ḥamawī ar-Rūmī), més conegut simplement com a Yaqut al-Hamawí o Yaqut ar-Rumí (vers 1179 – Alep, 12 d'agost de 1229), fou un historiador i geògraf musulmà d'origen sirià, famós pels seus escrits enciclopèdics sobre el món islàmic. Havia estat esclau, d'aquí que usés la nisba ar-Rumí, ‘el Romà’, pel seu origen romà d'Orient. Per fer oblidar la seva condició d'esclau, va adoptar una genealogia àrab i va prendre el nom de Xihab-ad-Din Abu-Abd-Al·lah Yaqut ibn Abd-Al·lah al-Hamawí (àrab: شهاب الدين أبو عبد الله ياقوت بن عبد الله الحموي, Xihāb ad-Dīn Abū ʿAbd Allāh Yāqūt b. ʿAbd Allāh al-Ḥamawī), essent al-Hamawí la nisba pròpia d'una persona d'Hama.

## Biografia

Yaqut era un infant de pocs anys, grec romà d'Orient, que fou venut com a esclau a algú que es va traslladar a Bagdad (quan el nen tenia uns 6 anys), on fou comprat per un comerciant analfabet, Àskar ibn Abi-Nasr al-Hamawí, que el va fer estudiar per ajudar-lo en els seus afers.
Va fer nombrosos viatges comercials per al seu amo, entre aquests, diversos viatges a l'illa de Kays (quatre viatges) i a Diyar Bakr i Síria (dos viatges). El 1200 fou alliberat i despatxat, però després l'amo, que va morir el 1209, el va contractar de nou. Yaqut, però, ja estava treballant com a copista de documents, i entre el 1200 i el 1206 hauria copiat uns 300 documents. El 1210/1213 va viatjar a Síria, Tabriz i Ardabil; el 1214, a Alep; el 1215 i 1216, a Egipte i Síria; el 1216 i 1217, a Khorasan (Nixapur, Merv i Herat); el 1219, altre cop al Khurasan (Nixapur, Herat, Balkh i Merv; allargant el viatge fins a Coràsmia (Urgendj); el 1220 va fugir de Coràsmia i va anar a Mossul i a Alep (1221); el 1227 va anar d'Alep a Damasc, Jerusalem i Egipte i va retornar a Alep. Va poder accedir a biblioteques que després foren destruïdes pels mongols.

## Obres

* معجم البلدان, Muʿjam al-buldān, ‘Diccionari dels països’ (1220-1224)
* معجم الأدباء, Muʿjam al-udabāʾ, ‘Diccionari d'escriptors’(1226)
* المشترك وضعاً من أسماء البلدان والمختلف صقعاً من الأقاليم, Al-muxtarak waḍʿan min asmāʾ al-buldān wa-l-muẖtalaf ṣaqʿan min al-aqālīm

## Notes

* ↑ Yaqut Summary (en anglès).

## Enllaços externs

* Biografia Arxivat 2020-04-12 a Wayback Machine..
* Yaqut al-Hamawi.
# Samuel Vince

Samuel Vince (Fressingfield, 6 d'abril de 1749 - Ramsgate, 28 de novembre de 1821) va ser un matemàtic i astrònom anglès.
Vince era fill d'un paleta, però va aconseguir recolzament econòmic per a poder estudiar a la universitat de Cambridge. Es va graduar el 1775 al Caius College com senior wrangler i obtenint el premi Smith i, tres anys més tard, va obtenir el magister. A continuació va ser fellow del Sidney Sussex College fins que el 1796 va ser nomenat Plumian Professor d'astronomia de la universitat de Cambridge, substituint Anthony Shepherd, qui havia mort aquell mateix any. Va mantenir aquest càrrec fins la seva defunció el 1821.
Vince és recordat per haver publicat entre 1795 i 1799, juntament amb James Wood, els sis volums de The Principles of Mathematics and Nathural Philosophy. Mentre Wood es va encarregar dels volums dedicats a l'àlgebra, la mecànica i l'òptica, Vince va cobrir les fluxions, l'hidroestàtica i l'astronomia. Tot i que aquestes llibres estaven pensats per als estudiants universitaris, la veritat és que van quedar aviat sobrepassats pels enfocs analítics procedents de França i introduïts a Anglaterra pel successor de Vince a la càtedra Robert Woodhouse.

## Referències

* ↑ Guicciardini, 2003, p. 124.
* ↑ El senior wrangler era l'alumne d'últim curs que obtenia millor qualificació en l'examen de matemàtiques
* 1 2 Guicciardini, 2003, p. 125.
* ↑ Hollings, 2024, p. 132-133.
* ↑ Phillips, 2006, p. 80.

## Bibliografia

* Guicciardini, Niccolò. The Development of Newtonian Calculus in Britain, 1700-1800 (en anglès). Cambridge University Press, 2003. ISBN 0-521-36466-3.
* Hollings, Christopher D. «Two books on the Elements of Algebra». A: Philip Beeley, Ciarán Mac an Bhaird (eds.). Mathematical Book Histories (en anglès). Birkhäuser, 2024, p. 113-164. ISBN 978-3-031-32610-3.
* Lund, Matthew D. «"A Vitious Way of Observing": A New History of the Personal Equation» (en anglès). Rowan Digital Works, Num. 11, 2023, pàg. 1-2. ISSN: 2689-0690.
* Phillips, Christopher «Robert Woodhouse and the Evolution of Cambridge Mathematics» (en anglès). History of Science, Vol. 44, Num. 1, 2006, pàg. 69-93. DOI: 10.1177/007327530604400104. ISSN: 0073-2753.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Samuel Vince» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* McConnell, Anita. «Vince, Samuel» (en anglès). Oxford Dictionary of National Biography, 2004. [Consulta: 16 febrer 2025].
# Joaquín Hernández Gallego

Joaquín Hernández Gallego (Bilbao, 5 de febrer de 1933 - Madrid, 20 de gener de 1965) va ser un jugador de bàsquet espanyol de la dècada de 1950 i posteriorment entrenador.
Va començar jugant al Royal Racing Club de Bruxelles belga, on havia emigrat la seva família. L'Espanyol es fixà en ell i el fitxà el 1951. Va jugar al club blanc-i-blau fins 1955, quan fitxà pel Reial Madrid. En aquest equip guanyà dues lligues i dues copes. Els seus darrers clubs foren Hesperia de Madrid i Real Canoe NC.
Va disputar 41 partits amb la selecció espanyola. Guanyà la medalla d'or als Jocs Mediterranis de 1955 i participà en el Campionat d'Europa de 1959.
També fou entrenador, destacant al Reial Madrid, on guanyà dues lligues, i a la selecció espanyola. Amb la selecció participà a l'EuroBasket 1963 i guanyà la medalla d'argent als Jocs Mediterranis de 1963.

## Palmarès
### Jugador

* Lliga espanyola: 1957, 1958
* Copa espanyola: 1956, 1957
* Medalla d'or: Jocs Mediterranis de 1955

### Entrenador

* Lliga espanyola: 1962-63, 1963-64
* Copa d'Europa: 1963-64
* Medalla d'argent: Jocs Mediterranis de 1963

## Referències

* ↑ «Joaquín Hernández Gallego». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Componente HERNANDEZ GALLEGO, JOAQUIN» (en castellà). seleccionbaloncesto.es. [Consulta: 29 març 2023].
* ↑ «Joaquin HERNANDEZ (ESP)» (en anglès). FIBA. [Consulta: 29 març 2023].
* ↑ «Joaquin HERNANDEZ». losojosdeltigre.com. Arxivat de l'original el 2 de gener 2013. [Consulta: 29 març 2023].
# Pablo Prigioni

Pablo Prigioni (Río Tercero, Córdoba, 17 de març de 1977), és un exjugador argentí de bàsquet professional que des de juny del 2017 exerceix com a entrenador del Saski Baskonia de l'ACB. Juga en la posició de base, va liderar en l'Eurolliga de 2006-2007 el rànquing d'assistències (durant la temporada regular). A més va ser membre de l'equip nacional de l'Argentina que va participar en el Mundial de 2006 i als Jocs Olímpics de Pequín de 2008. El 2011 formà part de la selecció argentina que va guanyar el Torneig de les Amèriques de 2011. També va participar en els Jocs Olímpics de Londres, en els quals l'Argentina va quedar en 4a posició.
L'estiu de 2012 (hivern a l'Argentina), amb 35 anys, decidí fer el salt a l'NBA després d'acceptar una oferta per una temporada dels New York Knicks.

## Enllaços externs

* Final Four Insider Arxivat 2009-07-28 a Wayback Machine. (anglès)
* Fitxa a Baskonia.com Arxivat 2007-11-12 a Wayback Machine. (castellà)
# Gran Fam Neerlandesa del 1944

La Gran fam neerlandesa de 1944, coneguda en idioma neerlandès com el Hongerwinter ("hivern de la fam") va ser un episodi d'escassedat d'aliments que va tenir lloc a la part ocupada pels alemanys dels Països Baixos (1939-1945) que va afectar sobretot les províncies occidentals densament poblades i a la riba dels grans rius, durant l'hivern de 1944 -1945, prop del final de la Segona Guerra Mundial.
Un bloqueig alemany va interrompre el subministrament d'aliments i els combustibles des de les zones agrícoles. Uns 4,5 milions de persones es van veure afectades van sobreviure gràcies als menjadors populars. Unes 22.000 persones podrien haver mort a causa de la fam
La fam es va veure alleujada a causa de l'alliberament de la zona pel aliats el maig de 1945. Anteriorment a això va arribar pa fet a Suècia i hi va haver un pont aeri amb aliments de la Royal Air Force, la Royal Canadian Air Force, i la U.S. Army Air Force – establert amb un acord amb els alemanys de no disparar sobre aquests enviaments d'aliments i que els aliats no bombardejarien les posicions alemanyes. Aquestes va ser les Operacions Manna i Chowhound.

## Aliments

Les reserves d'aliments a les ciutats dels Països Baixos occidentals es van acabar ràpidament. Les racions d'adults en ciutats com Amsterdam van caure per sota de 1000 kilocalories per dia a finals de novembre de 1944 i a 580 kilocalories a l'oest a finals de febrer de 1945. Durant aquest Hongerwinter una sèrie de factors es van combinar per provocar la fam del poble neerlandès: l'hivern va ser inusualment dur i l'exèrcit alemany en retirada va destruir els molls i ponts per tal d'inundar el país i impedir l'avanç aliat. Com que els Països Baixos va esdevenir un dels principals camps de batalla occidentals, la dislocació generalitzada i la destrucció de la guerra va arruïnar gran part de la seva terra agrícola i va convertir en difícil el transport de les reserves d'aliments existents.

## Referències

* ↑ «Uitzending Gemist – Vroeger & Zo De hongerwinter – 1944» (en neerlandès). [Consulta: 21 juliol 2012].
* ↑ Z. Stein, (1975). Famine and human development: the Dutch hunger winter of 1944–1945.