OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Calonge de Segarra

Calonge de Segarra és un municipi de l'Alta Segarra situat a l'extrem nord de la comarca de l'Anoia, amb capital administrativa a Dusfort.

## Geografia

* Llista de topònims de Calonge de Segarra (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc)

## Història

La seva història documentada es remunta al segle ii aC quan es té constància d'una població habitada per forasters o propis d'una colònia, tal com etimològicament indica el seu nom: "colonicus", provinent del llatí.
Conserva també l'afegit de la comarca, la Segarra, territori que significa centre o lloc on se separava el Ramat. De fet, el municipi de Calonge de Segarra està situat en una zona tradicionalment transhumant, creuat per importants carrerades i en el qual, des d'antic, els ramats provinents de la província tarraconense feien aturada abans de distribuir-se cap al Pirineu i a l'inrevés.

## Demografia

| Entitat de població | Habitants (2023) |
| Calonge de Segarra | 70 |
| Aleny | 37 |
| Dusfort | 22 |
| Mirambell | 22 |
| el Soler | 20 |
| Sant Pere de l'Arç | 17 |
| Font: Idescat ||
| 1497 f | 1515 f | 1553 f | 1717 | 1787 | 1857 | 1877 | 1887 | 1900 | 1910 |
| 41 | 46 | 52 | 152 | 161 | 560 | 429 | 430 | 431 | 365 |
| 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1981 | 1990 | 1992 | 1994 |
| 424 | 494 | 457 | 407 | 366 | 239 | 199 | 201 | 199 | 199 |
| 1996 | 1998 | 2000 | 2002 | 2004 | 2006 | 2008 | 2010 | 2012 | 2014 |
| 185 | 188 | 196 | 198 | 200 | 205 | 201 | 194 | 201 | 202 |
| 2016 | 2018 | 2020 | 2022 | 2024 | 2026 | 2028 | 2030 | 2032 | 2034 |
| - | 191 | 188 | 195 | 174 | - | - | - | - | - |
1497-1553: focs; 1717-1981: població de fet; 1990- : població de dret (més info.) :
El 1717 incorpora Aleny i Dusfort; i el 1857, Sant Pere de l'Arç i Mirambell.

## Llocs d'interès

* Ruïnes del castell de Calonge de Segarra.
* Església romànica de Santa Fe de Calonge.

## Referències

* ↑ «Calonge de Segarra». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 16 febrer 2025].
* ↑ «Calonge de Segarra Anoia» (en català) p. 206. Nomenclàtor oficial de toponímia major de Catalunya. [Consulta: 16 febrer 2025].
* ↑ «Castell de Calonge. Calonge de Segarra». Mapes de Patrimoni Cultural Diputació de Barcelona, 22-04-1949. [Consulta: 16 febrer 2025].
* ↑ «Santa Fe de Calonge. Calonge de Segarra». Mapes de Patrimoni Cultural - Diputació de Barcelona, 18-06-2013. [Consulta: 16 febrer 2025].

## Enllaços externs

* Lloc web oficial de l'Ajuntament
* Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
# Casuística

La casuística en ètica aplicada es refereix al raonament basat en casos. S'utilitza en qüestions ètiques i jurídiques, i sovint representa una crítica del raonament basat en principis o regles. La casuística és utilitzar la raó per resoldre problemes morals aplicant regles teòriques a instàncies específiques. Els seus crítics usen pejorativament els termes casuístic, casuïsme i casuista, referint-se a l'ús limitat de la intel·ligència sense suficient raó (sofisma), especialment en relació a qüestions morals i en relació amb doctrines o opinions sostingudes per membres de la Companyia de Jesús (qualificades també com a probabilisme i laxisme); fins i tot a l'actitud que atribueixen a aquests (jesuitisme).

## Referències

* ↑ «"Casuistry", Dictionary of the History of Ideas, University of Virginia Library.». Arxivat de l'original el 2006-06-18. [Consulta: 12 octubre 2015].
* ↑ Diccionario de Filosofía (en castellà). Barcelona: SPES Editorial (edició especial per a RBA Editoriales), 2003, p. 34 (Biblioteca de Consulta Larousse). ISBN 84-8332-398-2.
# Melòbosis

Melòbosis (en grec antic Μηλόβοσίς) va ser, segons la mitologia grega, una oceànide, una nimfa, filla d'Oceà i de Tetis, que Hesíode cita a la seva llista d'oceànides.
Els seus pares van ser els titans Oceà i Tetis, i va tenir moltes germanes, segons Hesíode fins a 3.000, i molts germans, els Oceànits, déus fluvials, que també eren 3.000. Els seus avis eren Urà i Gea.
Melòbosis, a banda de la cita que en fa Hesíode, només apareix en un mite: ella i algunes de les seves germanes, van ser les companyes de Persèfone, quan va ser segrestada per Hades, el déu de l'inframón, tal com explica la mateixa Persèfone a la seva mare Demèter a l'Himne homèric a Demèter.

## Referències

* ↑ Hesíode. Teogonia, 354
* ↑ Hesíode. Teogonia, 352-355
* ↑ Himne homèric, 2: A Dèmeter
# Maria Sanz

María Sanz (nascuda a Sevilla, 8 de gener de 1956) és una escriptora i poetessa espanyola. Va publicar el seu primer poemari l'any 1981, Tierra difícil, al qual han succeït més d'una trentena d'obres.
Els seus versos han estat recollits en diverses antologies, com l'Antologia de la Poesia Femenina de España en el Siglo XX (Universitat de Pequín, 2001), Poesia Sevillana 1950-1990, Los Cuarenta Principales, Ellas tienen la palabra (Hiperión, 1997), etc., i la seva obra ha estat traduïda al polonès, anglès, francès, portuguès, romanès, xinès i braille.
La seva obra ha estat objecte de diversos estudis, entre ells: La subjetividad desde lo otro en la poesía de María Sanz, María Victoria Atencia y Clara Janés, per Sharon Keefe Ugalde.
Entre els nombrosos premis que ha rebut es troben els següents: Premi Searus de Poesia, Premi de Poesia Manuel Alcántara, Premi Carmen Conde, Tiflos, Leonor, Càceres, Premi José de Espronceda, Premi Ateneo Jovellanos, Ciutat de Badajoz, Miguel Labordeta, Ciutat de Torrevieja, València, Blas d'Otero, Premio Hermanos Machado, Vicente Núñez, Rafael Morales, Premi Otoño, etc.

## Poesia

* Tierra difícil (1981).
* Variaciones en vísperas de olvido (1984).
* Cenáculo vinciano y otros escorzos (1985).
* Aquí quema la niebla (1986).
* Contemplaciones (1988).
* Jardines de Murillo (1989).
* Trasluz (1989).
* Aves de paso (1991).
* Los aparecidos (1991).
* Pétalo impar (1991). Antología de su obra, 1981-1991.
* Vivir por dentro (1992).
* Desde noviembre (1992).
* Paseo de los magnolios (1995).
* Tanto vales (1996).
* A cierta altura (1998).
* Domus áurea (1999).
* Tu lumbre ajena (2001).
* Dos lentas soledades (2002).
* Un resplandor cercano (2002). Antología de su obra.
* Tempo de vuelo sostenido (2004).
* Mínimo sol de invierno (2006).
* Voz mediante (2006).
* Lance sonoro (2006).
* Luna de capricornio (2007). Antología de su obra.
* Lienzos de cal (2008).
* Hypnos en la ventana (2009).
* Los cielos tardíos (2009).
* Los pulsos cardinales (2010).
* Retablo de cenizas (2011).
* Danaide (2012).
* La paz del abandono (2014).
* Oboe d'amore (2015).
* El primer reino (2015).

## Prosa

* 1989, Las mujeres de don Juan
* 2010, La luz no usada
* 2011, Jardines de Murillo (nueva versión en prosa)
* 2012, Sorianos en Sevilla

## Referències

* 1 2 «Sanz, María» (en castellà). Escritores.org, 26-03-2018. [Consulta: 12 novembre 2020].
* ↑ Medio Siglo de Adonais, Pag. 188.
* ↑ Poesía Sevillana 1950-1990.
* ↑ Los Cuarenta Principales.
* ↑ «Poetas Andaluces.». Arxivat de l'original el 2012-03-22. [Consulta: 4 desembre 2015].
* ↑ La subjetividad desde lo otro en la poesía de María Sanz, M. Victoria Atencia y Clara Janés.

## Enllaços externs

* María Sanz a la Biblioteca Virtual Miguel de Cervantes
# Jordi Olivé i Salvador

Jordi Olivé i Salvador (Alforja, Baix Camp, 1929-2013) fou un fotògraf català.

## Biografia

Va fer els seus primers passos en el camp de la fotografia el 1957 juntament amb el seu amic Josep Fuster, amb el qual va crear la Agrupació Fotogràfica d'Alforja. Admirador del fotògraf francès Daniel Masclet, va aprendre la tècnica fotogràfica llegint revistes franceses de fotografia. En l'entorn intel·lectual en el qual va començar a moure's va conèixer a José María Ribas i Prous, amb el qual va entaular una gran amistat. Interessat per la música, en 1971 va deixar de fotografiar durant un temps per a ingressar en el Conservatori Superior Municipal de Barcelona. Des de llavors, es va dedicar a l'ensenyament fotogràfic i musical, conreant a més la pintura de manera aficionada.
Atret per la simplicitat dels fets més intranscendents, les seves instantànies retraten els diferents aspectes de la vida quotidiana de la seva ciutat natal així com als personatges del seu entorn, positivant les seves obres personalment. Aquestes han servit de testimoniatge d'una època humil, marcada per la repressió i l'emigració.
A principis dels anys 80 va presentar l'exposició El vent que passa en el marc de la Primavera Fotogràfica de Catalunya on el recolzarien personalitats com Joan Fontcuberta o David Balcells del Museu Nacional d'Art de Catalunya. Amb aquest mateix treball va acudir al Mois de la Photo a París en 1984 i a Visa pour l'Image a Perpinyà, el 1985. El 2011 va realitzar una selecció de 106 instantànies dels anys 70, la seva època més fecunda i constant, i la va reunir en la mostra Selecció final... El vent que passa II, que va poder veure's en el Centre de la Imatge Mas Iglesias (CIMIR) de Reus.
Ha estat autor seleccionat en la mostra Temps de silenci, un panorama de la fotografia espanyola dels anys 1950-60, organitzada pel Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya i presentada en el Centre d'Art Santa Mònica de Barcelona, així com al Palais Tòquio de París, seu de la Mission du Patrimoine Photographique del Ministeri de Cultura francès. Va morir el 2013.

## Exposicions rellevants

* Guadalajara, seu de la Sociedad Fotográfica
* Palau Tokio de París
* 2011 - Reus Selecció Final... -El vent que passa II-

## Premis i reconeixements

* 2008 - Fill illustre de Reus.
* Va obtenir la Medalla Puigcerver els anys 1957, 1958, 1966, 1971 i 1975 i la Medalla Gaudí en 1963. Posseeix obra en la col·lecció permanent del Museu Nacional d'Art de Catalunya a Barcelona, gràcies a una donació de la Agrupació Fotogràfica de Reus en 2001.

## Referències

* ↑ Borbonès, Natàlia. «Temps d'austeritat - 03 juliol 2011». [Consulta: 3 maig 2021].
* ↑ «Jordi Olive Salvado fotògraf». [Consulta: 3 maig 2021].
* ↑ Inauguració de l'exposició «Selecció Final... -El vent que passa II-», de Jordi Olivé
* ↑ «Jordi Olivé i Salvadó». Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 2 febrer 2013].
* ↑ Aniesa, Publicado por Luis Martínez. «Jordi Olivè i Salvadó». Arxivat de l'original el 2017-12-31. [Consulta: 1r desembre 2019].
# Celestí IV

Celestí IV (Milà, ? - Roma, 10 de novembre de 1241), de nom seglar Goffredo da Castiglione, fou papa de l'Església Catòlica durant 17 dies de l'any 1241, de manera que el seu pontificat és el tercer més breu de la història. Les profecies de Sant Malaquies es refereixen a aquest papa com Leo sabinus (el lleó sabí), citació que fa referència al fet que en el seu escut d'armes apareix un lleó i al fet que va ser cardenal-bisbe de la Sabina.
El fet principal del pontificat de Celestí IV fou el mateix conclave que l'escollí papa, ja que va ser el primer de la història. El Col·legi Cardenalici estava en aquells moments format per dotze cardenals, dels quals només deu eren presents al conclave, ja que els dos restants eren presoners a les mans de l'emperador Frederic II que en aquestes dates assetjava Roma. Aquesta situació provocà una forta divisió entre els cardenals, que impedí que cap candidat no obtingués els dos terços previstos en les resolucions del Concili del Laterà III.
Davant d'aquesta situació, després de nou dies de deliberacions sense arribar a un acord, el senador romà Mateo Rosso Orsini ordenà el tancament, amb pany i clau (en llatí cum clavis) dels deu cardenals al vell palau de Septizonio, situat al Palatí, per tal d'accelerar l'elecció i impedir que l'emperador hi influís. Les dures condicions del tancament, que es va perllongar durant dos mesos, van fer que morissin dos dels cardenals. Finalment el 25 d'octubre s'arribà a l'acord d'elegir papa el cardenal Goffredo Castiglioni, acord que només van votar vuit cardenals. El nou papa no va arribar a ser consagrat, ja que, a causa també a les dures condicions del tancament, morí el 10 de novembre del 1241 després d'excomunicar Mateo Rosso Orsini que, no obstant això, era el pare del futur papa Nicolau III.
El següent papa no serà escollit fins dos anys més tard, ja que els cardenals, temorosos d'un nou conclave en les mateixes condicions que el recentment viscut, fugiren de Roma i no es reuniren fins al 1243 per escollir Innocenci IV.

## Bibliografia

* Reardon, Wendy J.. The Deaths of the Popes: Comprehensive accounts, including funerals, burial places and epitaphs. Jefferson, North Carolina: McFarland & Co., 2004. ISBN 978-0-7864-1527-4.
* Abulafia, David. Frederick II: A Medieval Emperor. Nova York: Oxford University Press, 1988, p. 352. ISBN 978-0-19-508040-7.
* Lexikon der Mittelalters, vol. iii, part 7
# Charles Cobb

Charles Cobb (Plymouth, 17 de setembre de 1875 - Cambridge, 2 de març de 1949) va ser un matemàtic i economista nord-americà.
Va publicar nombrosos treballs sobre les dues matèries, però, és principalment conegut pel desenvolupament de la funció de producció Cobb-Douglas a l'economia. Va treballar en aquest projecte amb l'economista Paul Douglas mentre feia conferències a l'Amherst College de Massachusetts. El 1928, Charles Cobb i Paul Douglas van publicar un estudi en què van modelar el creixement de l'economia nord-americana durant el període 1899-1922. A parer seu, una visió simplificada de l'economia en què la sortida de producció es determina per la quantitat de mà d'obra necessària i la quantitat de capital invertit. Mentre que hi ha molts altres factors que afecten el rendiment econòmic, el seu model va demostrar ser extraordinàriament precís. També va ser autor de diversos llibres i articles en el seu temps, incloent: El desenvolupament asimptòtic per a una determinada funció integral d'ordre zero, publicat el 1913, mentre treballava per aconseguir el seu doctorat en Matemàtiques.

## Referències

* ↑ R. C. S. Trahair, From Aristotelian to Reaganomics: a dictionary of eponyms with biographies in the social sciences, p. 133
* ↑ The asymptotic development for a certain integral function of zero order by Charles W. Cobb (1913)
# Christoph Weiditz

Christoph Weiditz (Estrasburg, 1498 - Augsburg, 1559) va ser un artista alemany, escultor, dibuixant, orfebre I medallista, famós principalment per les medalles per ell llaurades i per les imatges dels vestits locals que va dibuixar.

## Biografia

Va ser fill de Hans Weiditz el Vell (Hans Weiditz dem alterin, Hans Weiditz I, Estrasburg, ca. 1475-ca. 1516), escultor actiu a Friburg entre 1497 i 1514, i germà de Hans Weiditz, el Jove (1493-1537), famós gravador en fusta.
Va residir gran part de la seva vida entre Estrasburg i Augsburg. Allí va fer petites escultures i especialment medalles, de les quals es coneixen avui en dia cent disset exemplars, amb retrats individuals en els quals s'aprecia una evolució que va des d'un ingenu primitivisme alemany fins a la introducció de models renaixentistes italians.
Entre 1528 i 1529 va estar a Espanya i va dibuixar la manera de vestir dels habitants de la península ibèrica. Va ser també en aquest moment quan va conèixer i va dibuixar en el seu Trachtenbuch (llibre de costums o vestits) les primeres descripcions arribades a Europa d'indis i jugadors de pilota asteques gràcies als relats de Hernán Cortés, que acabava de tornar d'Amèrica.
Aquest manuscrit es conserva a Nuremberg, al Germanisches Nationalmuseum, amb la signatura Hs. 22474.

## Galeria

* Dibuixos
* "A la manera de les dones índies, p.1
* Aquest és un indi llançant d'esquena pàg. 8-9
* Indis jugant a pilota pàg. 10-11
* Hernán Cortés p.77
* Transport de cavalls i calafatador pàg. 81-82

## Referències

* ↑ La fecha y lugar de nacimiento son inseguros: en torno a 1500 para RKD y quizá en Friburgo de Brisgovia.
* ↑ Writing New Worlds: The Cultural Dynamics of Curiosity in Early Modern Europe. Cambridge Scholars Publishing, 11 maig 2016, p. 110. ISBN 9781443894302.
* ↑ Classen, Albrecht «Spain and Germany in the Late Middle Ages: Christoph Weiditz Paints Spain (1529) A German Artist Traveler Discovers the Spanish Peninsula». Neuphilologische Mitteilungen. Modern Language Society, 105, 4, 2004, pàg. 395–406. JSTOR: 43343970.
* ↑ Satterfield, Andrea McKenzie «The Assimilation Of The Marvelous Other: Reading Christoph Weiditz's Trachtenbuch (1529) as an Ethnographic Document». College of Visual and Performing Arts. University of South Florida, 12-04-2007 [Consulta: 19 octubre 2019].

## Vegeu també

* Carles V

## Bibliografia

* Christoph Weiditz, Authentic Everyday Dress of the Renaissance. All 154 Plates from the "Trachtenbuch". Nachdruck der Ausgabe Berlin 1927. Dover Publications, New York NY 1994, ISBN 0-486-27975-8 .
* Theodor Hampe (dir.), Das Trachtenbuch des Weiditz von seinen Reisen nach Spanien (1529) und donin Niederlanden (1531-1532), 1927. Reimpesión: New York NY, Dover Publications, 1994 ISBN 0-486-27975-8 (Google Books, extractes).
* Andrea McKenzie Satterfield, The Assimilation of the Marvelous other: Reading Christoph Weiditz 's Trachtenbuch (1529) es an Ethnographic document (full text).

## Enllaços externs

* Christoph Weiditz en Victoria and Albert Museum
* wissen-digital
* Ropajes vascos del siglo XVI
# Claude Nuridsany

Claude Nuridsany, nascut el 1946, és un director de cinema i fotògraf francès.

## Biografia

Va estudiar Biologia (3r cicle a la Universitat Pierre-et-Marie-Curie), després va treballar com a fotògraf, periodista i escriptor. Des de 1992, es dedica tot el seu temps al cinema.

## Filmografia en col·laboració amb Marie Pérennou

* 1996 : Microcosmos : Le Peuple de l'herbe
* 2004 : Genesis
* 2011 : La Clé des Champs

## Distincions

* 1976 : Premi Niépce, amb Marie Pérennou i Eddie Kuligowski.
* 1992 : Premi Especial de la Fundació Gan per al Cinema, amb Marie Pérennou, per Microcosmos
* 1996 : Al Festival de Canes, va guanyar el Gran Premi Tècnic per Microcosmos
* 1997 : A la 22a cerimònia dels Premis César, va guanyar el César a la millor fotografia per Microcosmos

## Publicacions

* Photographier la nature, amb Marie Pérennou, éditions Hachette, 1975 ISBN 978-2010010095
* Voir l'invisible, éditions Hachette 1978 ISBN 2-01-004024-4
* Insecte, amb Marie Pérennou, éditions La Noria, 1980
* La Planète des insectes, amb Marie Pérennou, éditions Arthaud, 1983
* Éloge de l'herbe, amb Marie Pérennou, éditions Adam Biro, 1988
* Masques et simulacres, amb Marie Pérennou, éditions du May 1990
* Microcosmos, amb Marie Pérennou, éditions de La Martinière, 1996
* La Métamorphose des fleurs, amb Marie Pérennou, éditions de la Martinière 1997
* Le Pays de l'herbe, amb Marie Pérennou, éditions de la Martinière 1999
* Genesis, amb Marie Pérennou, éditions de la Martinière 2004
* Les grands bois. Roman. L'Harmattan 2019

## Col·leccions

* Castèl d'aiga de Tolosa

## Referències

* ↑ « Nuridsany, Claude », notice d'autorité personne n° FRBNF11917955, catalogue Bn-Opale Plus, Bibliothèque nationale de France, créée le 24, modifiée le 17
* ↑ «Microcosmos, Le Peuple de l'herbe». Festival de Cannes. [Consulta: 20 setembre 2009].
* ↑ Tavernier y Leconte, galardonados 'ex aequo' en los César, El País, 9 de febrer de 1997
# Stewart Sharpless

Stewart Sharpless (29 de març de 1926 - 19 de gener de 2013) va ser un astrònom estatunidenc que va dur a terme el treball fonamental en l'estructura de la galàxia de la Via Làctia.
Com a estudiant de postgrau a Observatori Yerkes va treballar amb William Morgan amb l'estudiant becari graduat Donald Osterbrock. El 1952 van publicar les seves observacions que van demostrar l'estructura espiral de la Via Làctia mitjançant l'estimació de les distàncies a les regions H II i a les estrelles calentes joves. Durant un temps Sharpless va ser a l'Observatori Mount Wilson, on va treballar en la fotografia de galàxies amb Walter Baade i Edwin Hubble.
El 1953 Sharpless es va unir al personal de l'Observatori Naval dels Estats Units de l'Estació Flagstaff. Allí va estudiar i catalogar les regions H II de la Via Làctia utilitzant les imatges del Palomar Observatory Sky Survey. A partir d'aquest treball Sharpless va publicar el seu catàleg de les regions H II en dues edicions, la primera el 1953 amb 142 nebuloses. La segona i última edició es va publicar el 1959 amb 313 nebuloses. (Veure el Catàleg Sharpless).
Stewart Sharpless va ser, abans de la seva mort, un professor jubilat emèrit al Departament de Física i Astronomia de la Universitat de Rochester.

## Referències

* ↑ Stewart Lane Sharpless Arxivat 2014-03-10 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Sharpless, Stewart Lane (anglès)
* ↑ Shirley K. Cohen, Interview with Donald E. Osterbrock, Feb 10, 2003, California Institute of Technology Archives (anglès)
* 1 2 Steven, Dick. Sky and Ocean Joined: The U.S. Naval Observatory, 1830-2000 (en anglès). Cambridge University Press, 2002. ISBN 978-0-521-81599-4.
* ↑ Stewart Sharpless, A Catalogue of Emission Nebulae Near the Galactic Plane, Astrophysical Journal, vol. 118, p.362, 1953 (anglès)
* ↑ Stewart Sharpless, A Catalogue of H II Regions, Astrophysical Journal Suplement., vol. 4, p.257, 1959 (anglès)

## Enllaços externs

* Catàleg fotogràfic Sharpless. (anglès)
* Reconeixement digitalitzat del cel (anglès)
# María José Ferrer San Segundo

María José Ferrer San-Segundo (València, 6 de març de 1962) és una advocada i política valenciana, diputada a les Corts Valencianes en la IX legislatura, Portan\veu de Justícia del Grup Parlamentari Popular.

## Biografia

És llicenciada en Dret per la Universitat de València (1985), on així matéix es doctorà amb Excel·lent 'cum laude' per unanimitat amb la tesi L'obligació negativa, sobre la qual té publicar llibre monogràfic, a més d'altres publicacions tant en el àmbit del Dret Privat com en el del Dret Públic. També és llicenciada en Ciències Polítiques i de l'Administració a la Universitat Miguel Hernández d'Elx. A més, ha estat violinista de l'Orquestra del Conservatori Superior de Música de València i de la Jove Orquestra de Cambra d¨Espanya, estudiant també altres instruments com el piano o la guitarra.
Des de 1985 ha treballat com a Advocada especialista en Dret Civil, matèria que imparteix com a Professora Associada a la Universitat de València entre 1988 i 2015, així com a la Universitat CEU Cardenal Herrera. També ha estat vocal de la Comissió de Codificació Civil Valenciana, membre del Consell editorial de la Revista de Dret Civil Valencià, àrbitre del Tribunal Arbitral de València i de la Cort d'Arbitratge i Mediació de la Cambra de València, Mediadora Civil-Mercantil i Concursal, o diputada a la Junta de Govern del Il·lustre Col·legi d'Advocats de València.
De 2013 a 2015 ha estat secretària del Patronat de la Fundació Bancaixa, i de 2011 a 2012 Comissària General per a la Commemoració a la Comunitat Valenciana del Bicentenari de la Constitució Espanyola de 1812. De 1989 a 1992 va ser Secretària i Vicepresidenta de l'Associació Valenciana de Juristes Demòcrates (AVJD).
Com a analista política, ha estat columnista al diari El Mundo, i ha fet de moderadora i presentadora de debats polítics al programa Parlem clar del Canal 9 (2008-2009), on ha estat tertul·liana., i també en altres programas, radios com Onda 0 ó Radio 9, i programes de televisió com "La Marimorena" de 13TV, "El Faro" de Mediterraneo TV, "VLC Directe" de Levante TV, ó "Ágora. Entre Mujeres" en Canal 7, del qual va ser directora-conductora.
Políticament, a les eleccions generals espanyoles de 1986 fou candidata per València pel Partit Reformista Democràtic, del que en fou secretària general a València. No ha tornat a participar activament en política fins que ha estat escollida diputada a les eleccions a les Corts Valencianes de 2015.

## Referències

* ↑ María José Ferrer de San-Segundo renuncia a su cargo en el ICAV, ABC, 20 d'abril de 2015
* ↑ Perfil al web de M.J. Ferrer
* ↑ «Fitxa de les Corts Valencianes». Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 15 setembre 2015].

## Enllaços externs

* Web de María José Ferrer San Segundo