OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Teresa Abelló i Güell

Teresa Abelló i Güell (Vinaixa, 8 de febrer de 1955) és una historiadora catalana de la Universitat de Barcelona (UB), especialitzada en moviments obrers.
Natural de Vinaixa. Doctora en Geografia i Història per la Universitat de Barcelona, la seva tesi doctoral, Les relacions internacionals de l'anarquisme espanyol (1881-1914), dirigida per Josep Termes i Ardèvol i defensada el 1984, va ser republicada el 1987 per «Edicions 62», on tracta de demostrar les connexions de l'anarquisme ibèric amb l'europeu. És professora titular de la UB (des de 1988).
El 2019 va ser nomenada com a membre numerària de l'Institut d'Estudis Catalans (IEC) per a la Secció Històrico-Arqueològica.

## Llibres

* Les relacions internacionals de l'anarquisme català (1881-1914), Barcelona, Edicions 62, 1987.
* El movimiento obrero en España, siglos XIX y XX, Barcelona, Hipòtesi, 1997.
* L'Ateneu i Barcelona, 1 segle i 1/2 d'acció cultural, Barcelona, RBA-La Magrana, 2006 (coautora).
* El debat estatutari del 1932, Barcelona, Parlament de Catalunya, 2007.
* La CNT. Papers d'exili i clandestinitat, Barcelona, Afers, 2013 (editora).
* Josep Termes: catalanisme, obrerisme, civisme: miscel·lània d'homenatge, Barcelona, Afers-Catarroja, 2014 (coeditora).

## Referències

* ↑ Milian, Àlex «La revolta de les dones (Barcelona-1918)». El Temps, 19-02-2018 [Consulta: 18 març 2019].
* 1 2 SomGarrigues. «La vinaixenca Teresa Abelló, nova membre de l'Institut d'Estudis Catalans | Notícies». [Consulta: 3 desembre 2019].
* ↑ Roig Sanz, Daniel «Bibliografia de Josep Termes i Ardèvol». Índice Histórico Español. Publicacions de la Universitat de Barcelona [Barcelona], 125, 2012. ISSN: 0537-3522 [Consulta: 18 març 2019].
* 1 2 Pomares Esclapez, Asunción «92-1264 Abelló i Güell, Teresa: Les relacions intemacionals de l'anarquisme català (1881-1914).». Índice Histórico Español. Publicacions de la Universitat de Barcelona [Barcelona], 30, 97, 1992, pàg. 231. ISSN: 0537-3522 [Consulta: 18 març 2019].
* ↑ «Cultural Information from Catalan Speaking Lands». Catalan Review, II, 2, 1987, pàg. 282 [Consulta: 20 març 2019].
* ↑ Gironés, Cristina; Franco de Paz, Lucía «El delicte de ser anarquista». VilaWeb, 28-10-2016 [Consulta: 19 març 2019].
* ↑ «Resolución de 29 de abril de 1988, de la Universidad de Barcelona, por la que se nombran Profesores titulares de Universidad a doña Teresa Abelló Güell, área de conocimiento «Historia Contemporánea», Departamento de Historia Contemporánea, y otros aspirantes en las diferentes áreas de conocimiento que se mencionan». Boletín Oficial del Estado, 142, 14-06-1988 [Consulta: 19 març 2019].
* ↑ «El Parlament conmemora las elecciones de 1932». El País, 11-12-2007 [Consulta: 18 març 2019].
# Ashburtonita

L'ashburtonita és un mineral de la classe dels silicats. Rep el seu nom de per Joel Denison Grice, Ernest Henry Nickel i Robert A. Gault per Ashburton (Austràlia), la localitat on va ser descoberta l'any 1991.

## Característiques

L'ashburtonita és un ciclosilicat de fórmula química Pb₄Cu₄(Si₄O₁₂)(HCO₃)₄(OH)₃Cl·H₂O. Cristal·litza en el sistema tetragonal formant cristalls prismàtics al llarg de l'eix [001] de fins a 0,4 mm. És de color blau, sent la seva ratlla de color blau clar. La seva duresa a l'escala de Mohs no ha pogut ser determinada. És una espècie estretament relacionada amb la cerchiaraïta i la bobmeyerita.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'ashburtonita pertany a «09.CF: Ciclosilicats amb enllaços senzills de 4 [Si₄O₁₂]$_{8-}$, amb anions complexos aïllats» juntament amb els següents minerals: kainosita-(Y), clinofosinaïta, fosinaïta-(Ce), strakhovita i cerchiaraïta-(Mn).

## Formació i jaciments

Es tracta d'un mineral secundari trobat en zona de cisalla en una sèrie de pissarres i grauvaques. Es tracta d'un producte d'alteració de la galena i la calcopirita. Els minerals secundaris dins de la cisalla consisteixen en carbonats, arsenats, i sulfats de plom i coure, i en molta menor mesura, de zinc i ferro. Sol trobar-se associada a altres minerals com: beudantita, brochantita, caledonita, cerussita, diaboleïta, duftita, malaquita, plattnerita, adamita, antlerita, bayldonita, bindheimita, carminita, chenevixita, clorargirita, crisocol·la, cinabri, hemimorfita, hidrozincita, jarosita, lavendulana, linarita, mimetita, olivenita, paratacamita i rosasita. La seva localitat tipus es troba a Ashburton, Ashburton Shire (Austràlia) També se n'ha trobat a Theba i Tonopah, totes dues localitats a Arizona (Estats Units).

## Referències

* ↑ «Ashburtonite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 4 octubre 2015].
* ↑ «Ashburtonite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 4 octubre 2015].
* ↑ Grice, J. D.; Nickel, E. H.; Gault, R. A. «Ahsburtonite, a new bicarbonate-silicate mineral from Ashburton Downs, Western Australia: Description and structure determination». American Mineralogist, 76, 1991, pàg. 1701–1707.
# Eosina

L'eosina (del grec εωs eos, aurora) és un colorant i un desifectant, en forma de pols vermell cristall, del grup dels trifenilmetans derivat de la fluoresceïna, d'ús àmpliament estès en l'àmbit industrial, des de la indústria tèxtil fins a l'estudi biològic i histològic. També s'utilitza per a la coloració de la benzina. La seva fórmula és C$_{20}$H₆Br₄Na₂O₅.
L'eosina és un compost àcid, la propietat de la qual està basada en la seva polaritat negativa, que li permet enllaçar-se amb constituents cel·lulars de càrrega positiva. Per aquest motiu acoloreix components i orgànuls citoplasmàtics, col·lagen i fibres musculars, però no els nuclis (que són bàsicament àcids nucleics i estan carregats negativament). Aquells components que es tenyeixen amb eosina són coneguts com a acidòfiles o eosinòfils. La coloració resultant de la tinció amb eosina és rosada-taronja per citoplasmes, i vermell intens en el cas dels eritròcits. És fortament fluorescent, encara que aquesta característica és molt poc utilitzada.

## Aplicacions

L'eosina és un colorant molt usat en tincions de vitalitat. Com que és un colorant aniònic (càrrega negativa) no penetra a l'interior cel·lular a menys que la membrana sigui permeable. Això només succeeix en cèl·lules mortes. Per tant, en una tinció amb eosina es troben cèl·lules amb l'interior tenyit (mortes) i cèl·lules només tenyides en el seu entorn (vives).
Se sol utilitzar juntament amb l'hematoxilina, un colorant bàsic, per a tincions generals (s'anomena llavors tinció d'hematoxilina-eosina).
L'eosina s'empra també com a desinfectant de la pell en virtut de les seves propietats bacteriostàtiques (majoritàriament contra bacteris Gram-positius) i fungistàtiques, en particular, contra fongs pertanyents al gènere Candida. A més, l'eosina també està dotada d'activitat anti-exsudant, mitjançant la qual es produeix una reducció de la secreció d'exsudat, afavorint així la cicatrització i la reepitelització de la pell ferida, abrasada o escaldada. L'eosina com a desinfectant de la pell està disponible en formulacions adequades per a ús tòpic i, en particular, per a aplicació cutània, especialment receptada per a dermatitis causades pels bolquers en nadons en forma de solució cutània al 2%.

## Bibliografia

* Durfort i Coll, Mercè. Iniciació a les tècniques histològiques vegetals i animals i nota sobre les tècniques de transparentat. vol. 18 de Monografies de les Seccions de Ciències. Institut d'Estudis Catalans, 2006, p. 98. ISBN 9788472838833.
* Sheehan, Dezna; Hrapchak, Barbara. Theory and practice of Histotechnology (en anglès). 2a edició. The C.V. Mosby Company, 1980.

## Referències

* ↑ «Eosina». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ A Arad, D Mimouni, D Ben-Amitai, A Zeharia, M Mimouni «"Efficacy of topical application of eosin compared with zinc oxide paste and corticosteroid cream for diaper dermatitis"». Dermatology, 199, 4, 1999, pàg. 319-22.
# Elateri

L'elateri és un tipus de fruit sincàrpic dividit en diversos lòculs que, obrint-se bruscament en la maduresa, llança explosivament les seves llavors a certa distància. És típic de l'esquitxagossos (Ecbalium elaterium) del qual l'epítet específic ja dona fe del tipus de fruit. També és el clàssic fruit de les lletereses (gènere Euphorbia i afins) els carpels dels quals ressalten formant els denominats cocs. Com que hi ha 3 cocs la càpsula sovint rep el nom de tricoca. Aquests cocs uniseminats es desfan mitjançant una dehiscència loculicida, septicida i septifraga. Altres plantes no tenen una dehiscència manifesta com és el cas de l'olivella (Cneorum tricoccon) i el tríbol (Tribulus terrestris).

## Referències

* ↑ Elaterio al DRAE
* ↑ Elateri al DILC
* ↑ SILVIA AKERRETA, Mª ISABEL CALVO, RITA YOLANDA CAVERO SABIDURÍA POPULAR Y PLANTAS CURATIVAS, p. 177
* ↑ Armand Trousseau, Hermann Pidoux Elaterio a BioDic
* ↑ Tratado de terapéutica y de materia médica, Volum 2, p. 57-58
# Avenc de Ca sa Coanegrina

L'Avenc de Ca sa Coanegrina o Cova de Can Millo és una cavitat natural de Santa Maria del Camí, situada a la vall de Coanegra, a la possessió de Can Millo, prop de Son Pou.
L'accés a l'avenc és a través d'un camí que parteix de darrere les cases de Can Millo. També s'hi pot anar per Son Pou. La cova es troba al costat esquerre de la Coma d'en Soler o Comellar de Ca sa Coanegrina, a la part superior de l'alzinar que cobreix aquesta àrea. L'entrada ha estat modificada per l'home engrandint el forat principal d'accés i col·locant-hi uns escalons de pedra i terra.
Si bé la cova és coneguda des de temps prehistòrics, el seu coneixement més exhaustiu ha estat fet al llarg del s. XX. L'eminent geòleg Bartomeu Darder Pericàs el 1932 escrigué: «En la isla de Mallorca se había indicado que la sima denominada Avenc de Cohua Negrina, en la finca de Son Pou, de Santa Maria, daba a un río subterráneo, y al descender a ella pudimos comprobar que se trataba simplemente de dos baches de unos dos metros cuadrados de superficie». Cal destacar les exploracions dutes a terme el 1917 i les de 1953.

## Descripció

Després d'una primera sala es veu que la cavitat ocupa una potent fractura orientada est-oest paral·lela al cantell de la carena del comellar. Aquesta fractura generatriu ha sofert posteriors processos de dissolució, barrejats amb altres desenvolupaments de naturalesa clàstica. A tot això hi hem d'afegir els processos litoquímics de reconstrucció. De la sala d'entrada en parteixen dos pous verticals.
La via més coneguda es localitza a l'extrem est i té l'accés a través d'una galeria de sostre baix que du al pou principal. Aquest pou té una baixada inicial de 5 metres seguits d'un pendent llenegadís d'uns dotze metres més. A partir d'aquí s'inicia una vertical de trenta metres més que acaba a una planta situada a la cota -37 m. La cavitat llavors manifesta una tendència horitzontal allargada en direcció est.
L'altra via de baixada s'inicia amb tres metres verticals i arriba a una sala de considerables dimensions. En aquesta sala s'hi localitzen un conjunt de restes òssies fossilitzades d'un nombre indeterminat d'individus del petit caprí endèmic Myotragus balearicus. Després es davalla per un rost que du a un nou pou d'uns quinze metres de vertical, del qual parteixen un seguit de galeries de caràcter laberíntic, fins a arribar a la mateixa cota -37 m. de la primera via. A la part terminal s'hi observa, escrit a llapis sobre la roca, una relació de sigles i s'identifica el GES Grup d'Exploracions Subterrànies, amb data 2 d'abril de 1953. Seguint per passatges d'aspecte caòtic s'arriba a la capçalera del pou final que du a la "Sala des Fang", de grans dimensions, a la cota -71m.

## Referències

* ↑ Darder Pericàs, Bartomeu Investigación de Aguas subterráneas para usos agrícolas Salvat Editores SA, a932
* ↑ Soberats Bauzà, J. La cova de Ca'n Millo (o de Coa Negrina). 2001. Treball inèdit.
* ↑ Santandreu, Gabriel Coves i avencs de Santa Maria del Camí Documenta Balear: Palma, 2002, p. 115-120
# Anagrama

Un anagrama és un mot o una frase formats per la transposició de les lletres d'un altre mot o una altra frase. Per exemple, un anagrama d'anagrama és amagaran.

## Anagrames cèlebres

* Avida Dollars (Salvador Dalí): inventat per André Breton, el pope del surrealisme. Salvador Dalí va acceptar l'anagrama com un dels seus atributs, passant a formar part de la seva pròpia "llegenda àuria".
* Tobia Gorrio (Arrigo Boito): El cèlebre compositor i poeta italià utilitzava el seu nom vertader com a compositor d'òpera i l'anagramàtic com a escriptor de librettos.
* Alcofribas Nasier (François Rabelais).
* Sinera (Arenys), en l'obra de Salvador Espriu Cementiri de Sinera.
* Nota negra (Argentona), nom d'un bar cultural d'aquesta vila maresmenca.
* Gent raona (Argentona), joc de paraules emprat a Argentona vers ells mateixos.
* I am Lord Voldemort (Tom Marvolo Riddle), de la saga Harry Potter.
* Un anagrama de L'anagrama és La magrana.

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.92. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 5 desembre 2014].

## Enllaços externs

* Recull d'anagrames en anglès considerats "els millor de tots els temps".
# Xavier Vall i Solaz

Xavier Vall i Solaz (Reus, 1962) és un historiador, crític literari i professor universitari català que ha estudiat la cultura moderna i contemporània. Ha estudiat la literatura moderna i contemporània.
Doctor en filologia catalana, màster en història de la ciència i llicenciat en filologia hispànica, és professor de la Universitat Autònoma de Barcelona des del 1989. Ha estudiat la història cultural, focalitzant l'atenció sobre la Il·lustració, el Romanticisme, el Realisme, el Naturalisme, el positivisme, l'evolucionisme, l'objectivisme i l'existencialisme. També ha publicat un llibre de poesia comparada sobre el paisatge mallorquí i en concret de Sóller. Coordina el Grup d'Estudis de Literatura Catalana Contemporània i és membre de diverses entitats relacionades amb llengua i la cultura catalanes.

## Referències

* 1 2 «Xavier Vall i Solaz». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Publicacions de Xavier Vall
* ↑ «Presentació del llibre «Sóller en el paisatgisme poètic mallorquí»», 30-07-2001. [Consulta: 15 abril 2020].
* ↑ UAB, currículum
# Ashcroftina-(Y)

L'ashcroftina-(Y) és un mineral de la classe dels silicats. Va ser descoberta l'any 1924 a les pegmatites de Narsaarsuk, Igaliku (Groenlàndia). Va ser anomenada per Max Hutchinson Hey i Frederick Allen Bannister en honor de Frederick Noel Ashcroft (1878-1949), un molt conegut col·leccionista de minerals britànic.

## Característiques

L'ashcroftina-(Y) és un inosilicat amb fórmula química K₅Na₅(Y,Ca)₁₂Si$_{28}$O$_{70}$(OH)₂(CO₃)₈·8H₂O. Cristal·litza en el sistema tetragonal en forma de cristalls prismàtics, estriats, de fins a 2 mm. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5. És de color rosa i la seva ratlla és blanca.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'ashcroftina-(Y) pertany a «09.DN - Inosilicats amb 6 cadenes dobles periòdiques» juntament amb els següents minerals: emeleusita, tuhualita, zektzerita i semenovita-(Ce).

## Formació i jaciments

S'ha trobat en sienites i en pegmatites. La seva localitat tipus es troba a Igaliku, Narsaq (Kujalleq, Groenlàndia). També se n'ha trobat a Osteria dell'Osa (Roma, Itàlia) i a Mont Saint-Hilaire (Québec, Canadà).

## Referències

* ↑ «Ashcroftine-(Y)» (en anglès). Mindat. [Consulta: 30 setembre 2015].
* ↑ «Ashcroftine-(Y)» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 30 setembre 2015].
# Epactosaure

L'epactosaure (Epachthosaurus, "llangardaix pesant") és un gènere de dinosaure sauròpode titanosàurid que va viure al Cretaci superior. Les seves restes fòssils foren trobades al centre i al nord de la Patagònia a Amèrica del Sud.
L'espècie tipus, E. sciuttoi, va ser descrita per Powell l'any 1990. Un esquelet quasi complet va ser descrit l'any 2004.

## Referències

Powell, J. (1990). "Epachthosaurus sciuttoi (gen. et sp. nov.) un dinosaurio sauropodo del Cretácico de Patagonia (provincia de Chubut, Argentina)." Actas del Congreso Argentino de Paleontologia y Bioestratigrafia 5: p. 125-128
Gèneres de sauropodomorfs :
Regne: Animalia
Filum: Chordata
Classe: Sauropsida
Clade: Avemetatarsalia
Clade: Dinosauria :
Sauropodomorpha :
Sauropoda :
Neosauropoda :
Macronaria :
Titanosauria :
# Elda Prestigio

L'Elda Prestigio és un club d'handbol femení pertanyent a la ciutat d'Elda. Vesteix samarreta blanca amb tonalitats blaves, i pantalons negres. A causa dels patrocinadors, el nom del club ha variat en determinades ocasions. Com són els casos d'Alsa Elda Prestigio, i Orsan Elda Prestigio (en l'actualitat).

## Història

L'afició de les escolars eldenques a l'handbol durant els anys 80, va motivar a l'ajuntament la creació d'un club femení, en el qual, en l'any 1985, Ángel Sandoval pren les regnes del nou equip.
Després de romandre en categories inferiors, en 1992 l'Elda Prestigi0 ascendeix a la Divisió d'Honor de la Lliga espanyola. Des de llavors, no només es consolida fermament en aquesta categoria, sinó que comença a donar mostres de la seva enorme qualitat, classificant-se entre les 3 primeres places de la màxima categoria, tenint accés així a les competicions europees (copa EHF).
En 1999 les eldenques aconsegueixen la seva primera Lliga enfront de l'etern rival El Osito L'Eliana. Des de llavors han aconseguit dos nous títols de Lliga més (2002 i 2003), així com una Copa de la Reina i altres títols. Actuació notable també en les diverses competicions europees en les quals ha pres part, Lliga de Campions, Recopa i Copa EHF, convertint-se així en un dels clubs femenins més importants del panorama espanyol i europeu. En 2016 va complir 30 anys. El juny de 2012 va baixar de categoria fins a la Divisió de Plata per problemes de finançament.

## Palmarès

* 4 Lligues espanyoles d'handbol femenines: 1998-99, 2002-03, 2003-04, 2007-08
* 2 Copes espanyoles d'handbol femenines: 2001-02, 2004-05

## Referències

* ↑ CBF Elda Arxivat 2014-09-12 a Wayback Machine. al web de la RFEB
* ↑ Elda Prestigio, la tenaz resistencia de unas leonas de leyenda, El Confidencial
* ↑ International competition history in EHF's website
* ↑ Elda Prestigio jugarà a Primera Nacional. Marca, 18 de juny de 2012
# Apple A4

L'Apple A4 és un microprocessador basat en l'arquitectura ARM (Advanced RISC Machines) desenvolupat per PA Semi, empresa que va ser adquirida el 2008 per Apple Computer. Inclou un processador de gràfics integrat, utilitzat en l'iPad, el Tablet PC d'Apple.
El model actual va a 1 GHz, i pot ser la base per als futurs microprocessadors del producte estrella de la companyia de la poma, l'iPhone. Segons els seus creadors destaca pel seu bon rendiment i consum reduït, encara que entre els aspectes negatius hi ha el no ser multitasca.
El processador A4 no només és una CPU, sinó també una GPU, es rumoreja que gràcies a aquest processador l'iPhone podria reproduir vídeos en alta definició. A més, la inclusió d'aquest nou microprocessador suposaria una millora en els gràfics dels jocs i un augment de la durada de la bateria de tots els dispositius portàtils d'Apple.

## Vegeu també

* PowerVR, GPUs usats en l'iPhone i els iPod Touch de tercera generació.
# Avenc de les Comarques

L'Avenc de les Comarques, o Graller de les Comarques, és un avenc del terme municipal de Sant Esteve de la Sarga, al Pallars Jussà, en l'àmbit del poble d'Alsamora.
Està situat a 1.320 m. alt. a la part occidental del Montsec d'Ares, a ponent del cim de la Corona, en el seu vessant nord, però a prop de la carena superior. És a prop i al nord del Graller Petit d'Alsamora, al vessant oest del Serrat de la Tualdeta, a la capçalera del barranc de les Comarques.
Aquest avenc té dues boques. A través de la superior, cal salvar un salt per tal d'arribar una plataforma ran de paret, des d'on cal baixar 6 m., fins a arribar a una galeria d'uns 30 m de llarg. Per la boca inferior, es troba un pou de 16 m. que mena a una galeria inclinada de 28 m de llargària.

## Bibliografia

* DE VALLES, Jordi. "Avenc de les Comarques". Dins Catàleg Espeleològic de Catalunya. Volum I. Alta Ribagorça. Pallars Jussà. Pallars Sobirà. Vall d'Aran. Barcelona: Espeleo Club de Gràcia, 2008. Sense ISBN.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Galotxetes

Les galotxes són una modalitat de la Pilota valenciana jugada en una pista menuda i amb una pilota grossa.

## Història

Les pistes per a aquesta modalitat de pilota, adés habitual a tot el Vinalopó Mitjà, només es troben avui en dia al Centro Deportivo de Monòver i la Romana, sent aquesta última descoberta, i, per tant, depén de les inclemències de l'oratge. Això feia pensar en un origen autòcton, però la rehabilitació del 2006 al Trinquet de l'Abdet, del 1772, amb unes sorprenents semblances, duu a pensar que, de fet, abans la Pilota grossa tindria una major extensió.
Al Pinós es juga a Llonges, modalitat semblant i amb lleugeres variacions en les normes anomenada pel recinte on es juga, que és de dimensions més amples que les Galotxes.

## Instal·lació de joc

La pista de joc, del mateix nom, és un recinte tancat de forma rectangular, d'uns tres metres i mig d'ample per vint de llarg. A la meitat hi ha una xarxa destensada d'un metre d'altura als extrems i una noranta centímetres al centre. A la banda dreta de la xarxa, en el camp del rest, hi ha un caixó per treure en les partides de parelles. A més, en cada frontó hi ha un tamborí (un bisell d'uns 45° d'inclinació) que permet alçar pilotes mortes i rebots ràpids i espectaculars.
Un element diferenciador de les galotxes són els caixonets una mena de portes obertes en totes quatre cantonades. Permeten la comunicació de les diverses pistes i són, alhora, un raconet on enviar la pilota per a aconseguir el quinze.

## Regles

S'hi pot jugar mà a mà o en equips de dos contra dos. L'única diferència és la treta. En les partides individuals s'ha de botar la pilota en un cercle pintat a terra al fons esquerre del dau, mentre que en les partides per parelles, es bota la pilota al caixó del rest per llençar-la en un rectangle arrimat a la paret esquerra del dau.
La manera de contar és la mateixa que en la resta de modalitats (un joc dividit en quatre quinzes: 15, 30, val i joc), cada joc és un punt, i guanya qui arriba abans als 12 punts. Els quinzes s'aconsegueixen en ser el rival incapaç d'enviar la pilota al camp contrari per dalt corda amb la mà, i amb un bot com a màxim (els tamborins compten com a aire). Els caixonets són racons des d'on és molt difícil tornar la pilota. Si la pilota toca la xarxa es perd el quinze.

## Pilota

Les pilotes de les galotxes són diferents de totes les altres de la pilota valenciana, i, molt sovint, fetes manualment pels mateixos jugadors. Són farcides amb llana, fil i cinta de carrosser, d'un pes aproximat de 60 grams i d'uns 7 cm de diàmetre. El bot és escàs o nul.

## Bibliografia

* Martínez Carbonell, José Antonio. Anàlisi dels factors de rendiment en pilota valenciana: una proposta per a l'educació superior. Universitat d'Alacant, 2012, p. 234. Arxivat 2017-08-28 a Wayback Machine.

## Referències

* 1 2 Martínez Carbonell, 2012, p. 46.
Viccionari