OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Carla Subirana

Carla Subirana (Barcelona, 1972) és una directora i guionista de cinema i televisió espanyola. Va ser la primera cineasta a documentar la vida dins d'una acadèmia militar espanyola amb el seu segon llargmetratge "Volar" (2012), pel·lícula que tracta sobre la formació de pilots militars en l'Acadèmia General de l'Aire de San Javier, a Múrcia.

## Trajectòria

Carla Subirana va néixer 1972 a Barcelona. Llicenciada en Comunicació Audiovisual per la Universitat Pompeu Fabra. És membre de CIM, l'Associació de dones cineastes i de mitjans audiovisuals.
Compte amb cinc produccions reconegudes en la indústria nacional i internacional. Entre els seus treballs es destaquen la seva òpera preval Nedar (2008), amb la qual va participar fora de concurs al Festival de Valladolid (SEMINCI), Kanimambo (2012), un film col·lectiu premiat amb l'Esment Especial del Jurat del Festival de Màlaga, i Volar (2012) nominat com a millor documental als premis Gaudí.
En els últims anys ha compaginat el seu treball com a cineasta amb la seva tasca de docent en la Facultat de Ciències de la Comunicació Blanquerna, i la Universitat Pompeu Fabra. Les dues últimes produccions van ser en el 2016, sent ella la directora, productora i guionista d'aquests treballs. El primer, Atma (2016), és un cortrometraje d'autor (videodanza) la protagonista del qual és una guerrera que després de perdre una batalla i abandonada pel seu exèrcit, inicia el camí de retorn a la victòria. Amb el segon curtmetratge, Júpiter i Mart (2016), la directora ens mostra les vivències de dos nens fills de parelles homosexuals. Aquest treball va participar dins del programa Diversitat en curt, iniciativa impulsada per la regidor de Feminismes i LGTBI de l'Ajuntament de Barcelona per a lluitar contra la discriminació homòfoba. Sica (2023) és el seu primer llargmetratge de ficció, on explica la recerca que porta a terme una noia de 14 anys, obsessionada que el mar retorni el cos del seu pare després d'un naufragi a la Costa da Morte, Galícia.

## Filmografia

* Nedar (2008)
* Kanimambo (2012)
* Volar (2012)
* Júpiter i Mart (2016)
* Atma (2016)
* Sica (2023)

## Referències

* ↑ «Carla Subirana - Mujeres de Cine» (en castellà-es). [Consulta: 28 gener 2018]. Arxivat 2023-04-06 a Wayback Machine.
* ↑ «"Volar" la "mirada limpia" de Carla Subirana a los entresijos del ejército» (en castellà). [Consulta: 28 gener 2018].
* ↑ «Carla Subirana – CIMA – Asociación de mujeres cineastas y de medios audiovisuales» (en castellà). [Consulta: 28 gener 2018].
* ↑ Palmarés de la 15 Edición Málaga 2012.
* ↑ «Volar». [Consulta: 28 gener 2018].
* ↑ «Curriculum Public». Arxivat de l'original el 2022-10-02. [Consulta: 28 gener 2018].
* ↑ «Playtime Audiovisuales» (en castellà). Arxivat de l'original el 2022-07-02. [Consulta: 28 gener 2018].
* ↑ «Barcelona adoctrinará a los niños en la 'diversidad sexual y afectiva' | La Gaceta» (en castellà). , 01-06-2017 [Consulta: 28 gener 2018]. Arxivat 2018-06-11 a Wayback Machine.
* ↑ «La Facultad participa en el programa «Diversitat en curt»». , 05-07-2016 [Consulta: 28 gener 2018].
* ↑ «"Sica", de Carla Subirana, seleccionada a la Berlinale». CCMA. [Consulta: 15 febrer 2023].
# Carlos Muñiz

Carlos Muñiz (Madrid; 2 de desembre de 1927 - 14 d'octubre de 1994) va ser un dramaturg espanyol.

## Biografia

Va ser un dels noms més destacats de l'anomenada «generació realista», seguint les petjades d'Alfonso Sastre i Antonio Buero Vallejo amb els qui va mantenir sempre bona amistat i sent aquest últim l'autor que més el va animar a continuar escrivint. Els seus començaments, més realistes dins del context dramatúrgic, contrasten amb una etapa posterior més expressionista i marcadament crítica. Fortament influenciat per les seves vivències familiars i professionals com a funcionari i advocat, va conèixer de jove Enrique Jardiel Poncela a través de l'amistat infantil entre la seva germana Carmen i la filla d'aquest, Evangelina Jardiel, interessant-se des d'aquest moment pel món del teatre.
Després de cursar estudis de Dret i ingressar per oposició al Ministeri d'Hisenda, va decidir dedicar-se al món de la literatura, estrenant la seva primera obra, Telarañas, en 1955. Amb posterioritat va posar en cartell El grillo, per la qual es va fer mereixedor del Premi Nacional de Cambra i Assaig, Las viejas difíciles (1966), El precio de los sueños (1958), Ruinas, Un solo de saxofón, El día de reflexión i potser la més famosa, El tintero (1961), en la qual va plasmar, amb el seu característic estil àcid de tints una mica esperpèntics i marcadament tragicòmics, la impotència que sempre va sentir com a funcionari públic davant la implacable màquina de l'administració.
La seva última obra teatral, potser la més ambiciosa i diferent, Tragicomedia del Serenísimo Príncipe Don Carlos, es va estrenar en Madrid en 1978. És fruit de molts anys d'estudis sobre la figura de Felip II i recrea imaginativament la relació personal i familiar del monarca amb el seu fill Carles. És autor així mateix del llibre infantil El guiñol de Don Julito, conjunt de peces de teatre infantil editat en 1961 per Doncel, en la col·lecció Ballena Alegre.
Igualment va col·laborar en Televisió espanyola, en tasques de guionista en nombroses novel·les històriques i biogràfiques retratant personatges de la història d'Espanya (biografies de Ramón y Cajal, Santa Teresa de Jesús, Sant Joan de la Creu i Cervantes, entre altres), així com en les sèries Visto para sentencia, Stop i Los maniáticos) i realitzador de desenes d'espais dramàtics, com Estudio 1.
Finalment, va escriure els guions de les pel·lícules Los chicos con las chicas (1967), de Javier Aguirre, i Dame un poco de amor, ambdues protagonitzades per Los Bravos.

## Premis

* Premi Ondas (1968).
* Antena de Oro 1966

## Referències

* ↑ En memoria de Carlos Muñiz, El País, 11 de novembre de 1994
* ↑ Carlos Muñiz, dramaturgo, El País, 24 d'octubre de 1994
* ↑ Las viejas difíciles de Carlos Muñiz
* ↑ Carlos Muñiz, biografiasyvidas

## Bibliografia

* Carlos Muniz. Vida y obra de un dramaturgo realista en la postguerra española de Mariola Pérez de la Cruz. Tesi docgtoral llegida en 2000 a la Universitat d'Alcalá de Henares.

## Enllaços externs

* Teatro escogido de Carlos Muñiz a Cervantes Virtual
# Carmen Casas

Carmen Casas Selvas (Sabadell, 24 d'agost de 1946) és una periodista espanyola especialitzada en cultura, gastronomia i enologia, considerada la primera crítica gastronòmica de Catalunya.

## Biografia

Va començar la seua trajectòria periodística en 1970 a Barcelona, a la secció de cultura del diari Tele/eXpres, de la mà d'Ana María Moix. Va desenvolupar la seua professió en diversos mitjans com El Correo Catalán, El Diario de Barcelona, El Periódico, La Vanguardia, Avui i El País, on oferia cobertura política, cultural, social i, especialment, gastronòmica.
En 1987 es va incorporar a La Vanguardia de la mà del periodista i gastrònom Nèstor Luján, mitjà en el qual va consolidar la seua vesant gastronòmica, cobrint continguts culinaris, gastronòmics i enològics, i on es va convertir en la primera crítica de restaurants del diari i de Catalunya.
Carmen Casas va entrevistar grans figures de la cultura, com els escriptors Jorge Luis Borges en 1985, pocs mesos abans de morir, i Camilo José Cela l'any 1989, poc després de rebre el Premi Nobel de Literatura.
Al llarg de la seua carrera va escriure i participar en nombrosos llibres de gastronomia, cuina i vi, entre ells, Damas guisan y ganan (1986) amb pròleg de Xavier Domingo. En l'obra, Carmen Cases va donar veu a 50 restauradores d'Espanya gràcies a articles i entrevistes, a més a més de reunir 137 receptes de totes elles.

## Llibres

* Comer en Catalunya, 1980. Pròleg de Néstor Luján i epílog de Josep Pla
* Barcelona a la carta: guía de restaurantes, historia y recetario, 1981. Pròleg d'Horacio Sáenz Guerrero
* Barcelona en 50 menús: las 150 mejores recetas, 1983. Coescrit amb Botaya, Guillermina
* Tercer libro de cocina: las aves, 1985
* Damas guisan y ganan, 1986
* Cocinerías: con 10 recetas inéditas y originales, Riera, Ignasi, 1988
* Cuina que cuinaràs: amb 10 receptes inèdites i originals, 1988, Firmat por Riera, Ignasi.
* Allegro vivace. Historia del champagne, el cava y los vinos espumosos del mundo, 1992. Coescrit amb Néstor Luján, Guillermina Botaya i Óscar Caballero
* Els Tinars: 60 receptes per poder-les fer a casa, 1994
* La Torre del Remei: 60 receptes per poder-les fer a casa, 1994
* Florian: 60 receptes per poder-les fer a casa, 1994
* Ca l'Isidre: 60 receptes per poder-les fer a casa, 1995
* Hispània: 60 receptes per poder-les fer a casa, 1996
* Gaig: 60 receptes per poder-les fer a casa, 1998
* Restaurantes de Cataluña. Una guía diferente e imprescindible para descubrir los mejores restaurantes de Cataluña, 2002. Pròleg de Manuel Vázquez Montalbán

## Premis

* Premi Nacional de Gastronomia a la Millor Tasca Periodística, 1995
* Premi EVA a la Millor Periodista 2009

## Referències

* ↑ «Entrevista a Carmen Casas».
* ↑ Corcuera, Mikel «Un coto cada vez menos cerrado». , 03-10-1998.
* ↑ Sandoval, Josep «Ganan las señoras». , 18-12-1986.
# Papir 45

El Papir 45 o Papir Chester Beatty I és un dels més antics manuscrits del Nou Testament que forma part de la Chester Beatty Papyri. Probablement va ser escrit al voltant de l'any 250 a Egipte. Conté els textos de l'Evangeli segons Mateu 20.-21. i 25.-26.; Evangeli segons Marc 4 .-9. i 11.-12.; Evangeli segons Lluc 6.-7. i 9 -14; Evangeli de Joan 4.-5. i 10-11, i Fets dels Apòstols 4 .-17. El manuscrit es troba actualment a la Biblioteca de Chester Beatty, Dublín, Irlanda, a excepció d'un full que conté Mateu 25:41-26:39 que es troba a la Biblioteca Nacional d'Àustria, Viena.

## Bibliografia

* Hurtado, Larry W., “P45 and the Textual History of the Gospel of Mark,” in The Earliest Gospels: The Origins and Transmission of the Earliest Christian Gospels--The Contribution of the Chester Beatty Gospel Codex P45, ed. Charles Horton (Londres: T&T Clark International, 2004) pp. 132-48. (anglès)
* Metzger, Bruce M., The Text of the New Testament: Its Transmission, Corruption and Restoration, Oxford University Press, 2005, p. 54. (anglès)

## Vegeu també

* Manuscrit bíblic
* Crítica textual
* Papirs del Nou Testament

## Enllaços externs

* Robert B. Waltz. 'NT Manuscripts: Papyri, Papyri ${\mathfrak {P}}$$^{45}$.' The Encyclopedia of New Testament Textual Criticism. Retrieved June 18, 2007
# Francisco Arjona Reyes

Francisco Arjona Reyes, conegut com a «Currito», (Madrid, 20 d'agost de 1845 - Sevilla, 16 de març de 1907) va ser un torero espanyol, fill del també torero Francisco Arjona Herrera «Cúchares».
Va començar la seva carrera de matador de toros el 1863 com banderillero, i el 12 de juny de 1864 va torejar per primera vegada una novillada a Sevilla. El 19 de maig de 1867 va prendre, de mans del seu pare, l'alternativa a Madrid. Va torejar per última vegada a la ciutat de Madrid el 24 d'abril de 1892, alternat amb Rafael Molina Sánchez «Lagartijo». Es va retirar en 1894, després de la defunció de Manuel García Cuesta «El Espartero».

## Referències

* 1 2 3 Gran Enciclopedia de España (en castellà). Zaragoza, España: Enciclopedia de España, S.A., 1990. ISBN 84-87544-01-0.
* 1 2 Reyes Carmona, José. Historia del toreo en Algeciras (en castellà). I. JRC Producciones, 2009. ISBN 978-84-613-02-48-2.
# Estadi Francisco Montaner

L'Estadi Francisco Montaner és un estadi multiús del municipi de Ponce a l'estat de Puerto Rico. És la seu dels Leones de Ponce, equip de la Lliga de Beisbol de Puerto Rico (LBPPR) i també del FC Leones de Ponce de la Puerto Rico Soccer League (PRSL). L'estadi té una capacitat de 16.000 seients. Les obres van començar el 1947 i l'estadi es va estrenar el 15 d'octubre de 1949. Té la distinció de ser el primer estadi de Puerto Rico que va instal·lar un camp de gespa artificial. L'estadi és al costat de l'auditori Juan Pachín Vicéns, on els Leones de Ponce de bàsquet competeixen. L'Estadi va ser anomenat en honor de Francisco Montaner, un conegut pitcher porto-riqueny.

## Referències

* ↑ Francisco Montaner Stadium – Tribute to a Sporting Legend. Arxivat 2018-02-07 a Wayback Machine. Puerto Rico.com: Puerto Rico Channel. Accessed 6 February 2018.
* ↑ ¿Qué pasó hoy? Nace el Estadio Paquito Montaner. Arxivat 2017-08-01 a Wayback Machine. Noticel. ("La Calle" section) 15 October 2011. Accessed 31 July 2017.
* ↑ Sporting Connections. Retrieved December 19, 2009.
* ↑ Cumple 60 años el "Paquito" Montaner. Arxivat 2019-03-29 a Wayback Machine. Junior Lugo Marrero. La Perla del Sur. Ponce, Puerto Rico. Vol. 27, No. 1353. 4 November 2009. Page 59. (In Spanish) Retrieved 7 November 2011. Weblink updated 29 March 2018.
* ↑ Gmelch, George. Baseball Without Borders: The International Pastime (en anglès). Lincoln, estat de Nebraska: University of Nebraska Press, 2006, p. 164. ISBN 978-0-8032-5606-4.
* ↑ Modular turf system evolves in Puerto Rico. (In & On the Ground). By Mark Leslie. SportsTURF. June 1, 2003.
* ↑ Biographic sheet on Montaner, Francisco "Paquito". Baseball. Museo Francisco Pancho Coimbre. August 10, 2010.
# Lluïsa Clols

Lluïsa Clols (Valls, 1947) és una pedagoga i pintora catalana.

## Trajectòria

L'any 1964 ingressa a l'Acadèmia Valls de Barcelona i l'any següent es matricula a l'Escola Superior de Belles Arts Sant Jordi de Barcelona. El 1969 guanya la Beca Amigó Cuyàs, la primera noia, conjuntament amb Assumpta Solsona, a obtenir aquesta distinció. En acabar els estudis de belles arts es casa i torna a Valls i participa en algunes exposicions col·lectives. Fa la seva primera mostra individual l'any 1975 a la sala d'art Gents de Tarragona. Cap a l'any 1976 a l'estiu fa una mostra a la Sala municipal de Sant Roc de Valls, i a la tardor, a la Galeria de Vilanova, Vilanova i la Geltrú. Cap al 1989 participa en una mostra col·lectiva a l'Exposició d'Artistes Vallencs d'Avui a la Sala Lila de Valls. L'any següent, 1990 rep un encàrrec per part de la seva ciutat i com a reconeixement del seu art. Fa una obra en homenatge als castellers de Valls per a la Galeria de Vallencs Il·lustres de l'Ajuntament d'aquesta població. Deixa d'exposar fins que al maig del 2008 Observar o ser observats a l'Aula d'Art de la Universitat Rovira i Virgili. Compagina la pintura amb la pedagogia, el 2023 era professora a l'Institut Narcís Oller de Valls.

## Obra

Les obres que presenta cap als anys setanta i vuitanta remeten a un món misteriós amb personatges enigmàtics, espais poc definits, espais poc definits, presència d'ocells, etc. Elaborats amb veladures, transparències, amb fortes pinzellades. Les seves obres mostren la soledat de l'individu, la necessitat d'escapar de quelcom, d'anar a la recerca de la llibertat. Amb aquest desig d'escapar, els personatges comencen a volar. Les obres de caràcter expressionista que tant formalment com temàticament es corresponen amb les línies de les tendències que a gran part d'Europa són presents a finals dels anys setanta i començaments dels vuitanta.

### Exposicions

* L'any 1975: mostra individual a la sala d'art Gents de Tarragona
* L'any 1976: mostra a la Sala municipal de Sant Roc, de Valls
* L'any 1976: mostra a la Galeria de Vilanova, Vilanova i la Geltrú
* L'any 1989: mostra col·lectiva a l'Exposició d'Artistes Vallencs d'Avui a la Sala Lila de Valls.
* L'any 2008: Observar o ser observats a l'Aula d'Art de la Universitat Rovira i Virgili

## Referències

* 1 2 Fornós, Silvia. «‘Excèntriques', talento vallense» (en espanyol europeu). Diari de Tarragona, 30-12-2023. [Consulta: 15 juny 2024].
* 1 2 SALCEDO MILIANI, Antonio, Plural Femení. Dones artistes a les comarques de Tarragona. El repte 1870-1950, Diputació de Tarragona, Tarragona, 2016.
* ↑ Ventura i Solé, Daniel. Exposició de pintures Lluïsa Clols. Sala Municipal de Sant Roc (del 15 al 30 de juny de 1976). Valls.
* ↑ Molero, Eugeni. "L'obra intrsopectiva i rebel de Lluïsa Clols". A: Clols. Pintures i dibuixos. La Galería de Vilanova (del 27 de novembre al 21 de desembre 1976). Vilanova i la Geltrú.
* 1 2 Figuerola, Sefa. «Lluïsa Clols. Observar o ser observats». Universitat Rovira i Virgili, 2008. [Consulta: 2024].
# Lluïsa Mallol

Lluïsa Mallol (Barcelona, 21 de juny de 1961) és una actriu catalana.
És llicenciada en art dramàtic per l'Institut del Teatre de Barcelona.
Ha treballat en el món del teatre, el cinema i la televisió, on ha participat en sèries com Amar es para siempre, Cuéntame, Ventdelplà, Zoo, Hospital Central, Des del balcó o Secrets de família. Al teatre ha treballat amb destacats directors d'escena com Calixto Bieito, Carme Portacelli, Joan Peris, Paco Mir o Julio Manrique interpretant destacats personatges de Shakespeare, Goldoni, Molière, Dario Fo, Nöel Coward o Harold Pinter, entre d'altres. També ha estat promotora de diversos projectes artístics, alguns d'ells estretament vinculats al món de la poesia com Contra el caire del temps, sobre l'obra poètica de Montserrat Abelló, o Tres Dones. Un Poema per a Tres Veus de la poeta estatunidenca Sylvia Plath. Al febrer de 2013 va presentar al Círcol Maldà de Barcelona l'obra La signatura 400, de Sophie Divry, de la qual també n'és la traductora i la promotora. Al desembre de la present temporada va estar en cartell al teatre Borràs amb l'obra Absurds i singulars, d'Alan Ayckbourn, de la qual també n'ha fet la traducció.
Va estrenar el seu primer espectacle com a directora, Somiant en cocodrils. Dues farses d'Anton Txèkhov, a la sala Leopoldo Fregoli de La Seca, Espai Brossa de Barcelona l'abril de 2015 i per la següent temporada va estrenar d'Oques cretines, un espectacle sobre l'obra de l'autor muniquès Karl Valentin.
Actualment compagina la seva feina d'actriu amb tasques de traducció i el doblatge al català.

## Referències

* ↑ «Luïsa Mallol». walter-garcia.com. Arxivat de l'original el 2018-09-05. [Consulta: 6 setembre 2018].
# Mathias Énard

Mathias Énard (Niort, 11 de gener de 1972) és un escriptor i traductor francès.

## Biografia

Després dels estudis d'àrab i de persa a l'Institut national des langues et civilisations orientales (INALCO) de París i de llargues estades a l'Orient Mitjà, Mathias Énard s'instal·la el 2000 a Barcelona, on impulsa diverses revistes culturals. Participa també en el consell de redacció de la revista Inculte a París i, el 2010, ensenya àrab a la Universitat Autònoma de Barcelona.
Els anys 2005-2006 s'està a Vil·la Mèdici, de l'Acadèmia de França, a la ciutat de Roma.
Publica l'any 2010 una novel·la curta, Parla'ls de batalles, de reis i d'elefants, que tracta d'un episodi probablement fictici de la vida de Miquel Àngel: una estada a Constantinoble del maig de 1506 convidat pel soldà Baiazet II. S'hi mostra la Constantinoble tolerant i europea que ha sabut acollir els jueus i musulmans expulsats d'Espanya pels Reis Catòlics. Amb aquesta novel·la guanyà el Premi Goncourt des Lycéens i el 25è Premi del Llibre de Poitou-Charenes concedit pel Centre del llibre i de la lectura de Poitou-Charentes.
Amant de l'art contemporani, Énard ha creat el 2011 les edicions Scrawitch.

## Obres
### Autor

* La Perfection du tir, Actes Sud, 2003, (El Tret perfecte, Pagès, 2004)
* Remonter l'Orénoque, Actes Sud, 2005 (Remuntar l'Orinoco, Pagès 2006) adaptada cinematogràficament per Marion Laine en la pel·lícula À cœur ouvert
* Bréviaire des artificiers, il·lustracions de Pierre Marquès, Éditions Verticales, 2007
* Zone, Actes Sud, 2008, caracteritzada per una sola frase de 500 pàgines.
* Parle-leur de batailles, de rois et d'éléphants, Actes Sud, 2010 (Parla'ls de batalles, de reis i d'elefants, Columna 2011, traducció de Mercè Ubach Dorca)
* L'alcool et la nostalgie, Inculte éditions, 2011 (L'Alcohol i la nostàlgia, Columna 2012, traducció de Mercè Ubach Dorca)
* Rue des voleurs, Actes Sud, 2012 (Carrer Robadors, Columna, 2013, traducció de Mercè Ubach Dorca)
* Boussole, Arles, França, Actes Sud, 2015, 400p (Premi Goncourt 2015) (Brúixola, Empúries 2016)
* Le banquet annual de la Confrérie des Fossoyeurs, Arles, França, Actes Sud, 2020, 432 pàg. (El banquet anual de la Confraria dels Enterramorts, Empúries, 2020, traducció de Jordi Martín Lloret).

### Traduccions

* Mirzâ Habib Esfahâni, Épître de la Queue, Verticales, 2004
* Youssef Bazzi, Yasser Arafat m'a regardé et m'a souri, Verticales, 2007

## Premis i reconeixements

̽* 2015 - Premi Goncourt per Boussole
̈* 2022 - Premi Albert Camus

## Notes i referències

* ↑ Nota d'autoritat de la BnF.
* ↑ Notícia biogràfica Arxivat 2015-11-17 a Wayback Machine. al web Villa Médicis
* ↑ «Avançament editorial: ‘El banquet anual de la confraria d'enterramorts', de Mathias Enard». Vilaweb, 23-10-2020. [Consulta: 23 octubre 2020].
* ↑ «Goncourt 2015: Mathias Enard couronné pour son roman "Boussole"» (en francès). L'Express, 03-11-2015. [Consulta: 3 novembre 2015].
* ↑ «Mathias Enard, Premio Albert Camus 2022» (en castellà), 14-05-2022. [Consulta: 16 maig 2022].
# Lamin Dibba

Lamin Dibba (Banjul, Gàmbia; 17 de juny de 1997) és un jugador gambià-català de bàsquet que juga al Bisbal Bàsquet de Segunda Feb Amb 2.10 d'alçada, la seva posició dins la pista és d'aler i pivot.
Procedent de Gàmbia, Dibba es va establir a Catalunya el 2018, gràcies a les seves qualitats físiques va prosperar com a jugador de bàsquet. Des del 2019 forma part del CB Sant Narcís i el desembre de 2020 va fitxar amb el Bàsquet Girona per fer el seu debut dins la LEB Or. El juny de 2022 va fitxar pel Bisbal Bàsquet.

## Referències

* ↑ «Lamin Dibba».