OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Colón costa-riqueny

El colón costa-riqueny (en espanyol colón costarricense o, simplement, colón), anomenat així en honor de Cristòfor Colom, és la moneda oficial de Costa Rica. El codi ISO 4217 és CRC i l'abreviació és ₡. Tradicionalment s'ha dividit en 100 cèntims (céntimos), tot i que a causa del poc valor de la moneda fa temps que la fracció ja no circula.
Les monedes actuals en circulació són de 5, 10, 20, 25, 50, 100 (anomenades col·loquialment tejas, nom que es donava abans als bitllets de 100) i 500 colones. Els bitllets són de 1.000 (anomenats rojos), 2.000, 5.000 (anomenats tucanes), 10.000, 20.000 i 50.000 colones.
Es va establir com a moneda nacional el 1896, en substitució del peso. El banc emissor és el Banco Central de Costa Rica.
Com a moneda ha estat devaluada sistemàticament, a causa dels alts índexs d'inflació que va sofrir el país en la seva recessió als anys 90. Durant molt de temps va tenir el tipus de canvi en relació amb el dòlar dels Estats Units en 1 USD = 8.60 CRC. Però amb els canvis econòmics ocorreguts als vuitanta, es va passar a un tipus de canvi de minidevaluacions diàries, que actualment (a data de 21 de novembre del 2008) han portat al canvi de 560,69 CRC per 1 USD. Aquestes minidevaluacions fluctuen entre 10 i 15 cèntims diaris. En aquesta mateixa data, el tipus de canvi respecte a l'euro era de 706,58 CRC per 1 EUR.

## Taxa de canvi

* 1 EUR = 591.92 CRC (9 de juliol del 2015)
* 1 USD = 536.48 CRC (9 de juliol del 2015)

## Vegeu també

* Colón (moneda)
* Colón salvadorenc
* Bitllet de deu mil colones de 1998

## Enllaços externs

* (castellà) Banc Central de Costa Rica
* (anglès) (alemany) (francès) Colón costa-riqueny - Bitllets de Costa Rica
# Complementarisme

El complementarisme és una doctrina teològica de determinats corrents de les religions del llibre que considera que homes i dones són complementaris, amb rols diferenciats a l'esfera pública, privada i espiritual. Per tant, separen les tasques religioses i de la vida quotidiana per gènere basant-se en interpretacions de les Escriptures i critiquen els corrents del feminisme que busquen l'equiparació de funcions d'ambdós sexes.

## Cristianisme

El catecisme decreta que homes i dones s'han de donar "suport" i cita literalment la paraula "complementari" per designar la relació entre ells. Es fa èmfasi en el rol atorgat a la dona en la maternitat, mentre que els homes han de "proveir" per al matrimoni. Es basen també en l'elecció de dotze apòstols mascles per justificar que només els homes puguin ser sacerdots, a diferència del que permeten diverses branques protestants. A partir de la recerca bíblica, s'han creat organitzacions per defensar i difondre la separació de rols, com l'anomenat nou feminisme catòlic, una escola que s'adscriu al feminisme de la diferència.

## Judaisme

Les diferències entre sexes estan fundades en la Bíblia (des d'Adam i Eva) fins a les interpretacions talmúdiques, que atorguen un paper diferent a la dona, qui és l'encarregada de transmetre el llinatge però ha d'ocupar una zona separada a la sinagoga, presidida per rabins homes. El niddah, o període menstrual impur, separa periòdicament la dona del contacte físic, indicant així l'oposició a l'estatus masculí.

## Islam

Les crides al pudor femení i els rols complementaris apareixen tant a l'Alcorà com als textos jurídics posteriors i estan molt presents en les pràctiques islàmiques ortodoxes. S'insta la dona a quedar-se a casa, el seu lloc natural i des d'on ha de pregar per complir la funció que li ha estat imposada per Déu. Es considera que la natura de l'home i la dona són radicalment diferents i en conseqüència no poden comportar-se igual en cap àmbit.

## Referències

* ↑ Patricia Debeljuh, Clarisa Estol (2013). Varón + Mujer = Complementariedad. LID Editorial. ISBN 9789872913458.
* ↑ Voet, Rian (1998). Feminism and Citizenship. London: SAGE Publications Ltd. ISBN 9781446228043.
* ↑ "A Developmental Perspective on the Laws of Niddah", David C. Kraemer, Exploring Judaism: The Collected Essays of David Kraemer, Univ Pr of America, 1999
* ↑ Doi, Abdur Rahman I. "Women in Society". Compendium of Muslim Texts. University of Southern California.
# Cantó de Redange

El Cantó de Redange (luxemburguès Kanton Réiden) és un cantó situat a l'oest de Luxemburg, al districte de Diekirch. Té 267 kilòmetres quadrats i 20.874 habitants.
El cantó es divideix en 10 comunes:
* Beckerich
* Ell
* Groussbus-Wal
* Préizerdaul
* Rambrouch
* Redange
* Saeul
* Useldange
* Vichten
# Miquel Bernades i Claris

Miquel Bernades i Claris (Puigcerdà, 1750 - Madrid, 1801) fou un metge i botànic.
Fill del metge i botànic Miquel Bernades i Mainader, fou doctor en medicina per la Universitat de Montpeller. Fou deixeble de Gouan, heretà els coneixements i manuscrits del seu pare i arribà a ser segon catedràtic del Jardí Botànic de Madrid el 1793, succeint Antoni Palau i Verdera. Estudià la flora del País Valencià i de Múrcia. Heretà i continuà l'obra Specimen Florae Hispanicae que havia començat el seu pare, ocupant-se d'augmentar-lo i millorar-lo, tot i que també el deixà inacabat. Desenvolupà una intensa activitat com a metge, lligada també a la docència.
El gènere Clarisia és un gènere botànic de plantes amb flors que pertany a la família de les Moraceae, descrit pels botànics Hipólito Ruiz López i José Antonio Pavón, qui batejaren aquestes plantes amb aquest nom en honor de Miquel Bernades i Claris.
El gènere Clarisia volubilis Abat és una planta descrita pel botànic Pere Abat i Mestre el 1792, qui la batejà també amb aquest nom en honor de Miquel Bernades i Claris.

## Referències

* ↑ Es poden consultar els tàxons descrits per aquest autor a International Plant Names Index (anglès)
* 1 2 «Miquel Bernades i Claris». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 4 Guardiola, Elena; Baños, Josep-Eladi «Miquel Bernades i Claris. El gènere Clarisia i la Clarisia volubilis». Annals de medicina, Vol. 97, Núm. 3, 2014, pàg. 134-138. ISSN: 2013-7109 [Consulta: 17 abril 2020].
* 1 2 3 4 Guardiola, Elena; Baños i Díez Árbol, Josep Eladi «Metges catalans que han donat nom a plantesuna aproximació al seu estudi». Gimbernat: Revista d'Història de la Medicina i de les Ciències de la Salut, Vol. 69 (Exemplar dedicat a: Actes del XXè Congrés d'Història de la Medicina Catalana. Vic 2018), 2018, pàg. 113-114. ISSN: 2385-4200 [Consulta: 17 abril 2020].
* ↑ Chinchilla, Anastasio. «Clarisia». A: Anales históricos de la medicina en general: Historia de la medicina Española. València: Imprenta de D. José mateu Cervera, 1846, p. 496 [Consulta: 17 abril 2020].
# Losartan

El losartan és un medicament utilitzat per tractar la pressió arterial alta (hipertensió). És de la família de medicaments dels antagonistes dels receptors de l'angiotensina (ARA2) i es considera protector dels ronyons. A més de la hipertensió, també s'utilitza en la nefropatia diabètica, la insuficiència cardíaca i engrandiment del ventricular esquerre. Es presenta com una pastilla que es pren per boca. Es pot utilitzar sol o amb altres medicaments per a la pressió arterial. Es poden requerir fins a sis setmanes perquè es produeixin els efectes complets.
Els efectes adversos comuns inclouen rampes musculars, congestió nasal, marejos, tos, potassi en sang elevat i anèmia. Els efectes adversos greus poden incloure angioedema, pressió baixa de la sang i problemes renals. L'ús durant l'embaràs pot provocar danys al nadó. No està recomanat l'ús durant la lactància materna. Funciona bloquejant l'angiotensina II.
El losartan va ser patentat el 1986 i aprovat per a ús mèdic als Estats Units el 1995. Està a la Llista de medicaments essencials de l'Organització Mundial de la Salut. A Espanya està comercialitzat com a EFG i Cozaar. Hi ha disponible una versió combinada amb hidroclorotiazida.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 «Losartan Potassium». The American Society of Health-System Pharmacists. Arxivat de l'original el 10 December 2017. [Consulta: 8 desembre 2017].
* 1 2 «Losartan (Cozaar) Use During Pregnancy». Drugs.com. Arxivat de l'original el 10 December 2017. [Consulta: 10 desembre 2017].
* ↑ Analogue-based Drug Discovery. John Wiley & Sons, 2006, p. 470. ISBN 9783527607495.
* ↑ The selection and use of essential medicines 2023: web annex A: World Health Organization model list of essential medicines: 23rd list (2023). Geneva: World Health Organization, 2023. WHO/MHP/HPS/EML/2023.02.
* ↑ «Centro de Información online de Medicamentos de la AEMPS - CIMA». Madrid: AEMPS. Ministerio de Sanidad, Servicios Sociales e Igualdad, 2024.
# Ferdinando Cona

Ferdinando Cona (25 d'abril de 1882 - valor desconegut) va ser un militar italià que va participar en la Segona Guerra Mundial.
Els seus càrrecs inclouen Comandament de la XXI. Brigada d'Infanteria Granatieri di Sardegna (1933-1935); .Subcap de d'Estat Major, Quarter General de l'Àfrica Oriental Italiana(1935–36); Oficial general al comandament de la 7a divisió Leonessa (1936–1939) i oficial general al comandament del XX Cos, Líbia italiana (1939–41)
Va assumir el càrrec de comandant en cap de l'10è Exèrcit quan el general Giuseppe Tellera va ser ferit mortalment en combat a la batalla de Beda Fomm el febrer de 1941. El seu comandament va ser de curta durada, ja que va ser capturat per les forces aliades durant la mateixa batalla.

## Referències

* ↑ «Biography of Lieutenant-General Ferdinando Cona (1882 –), Italy». [Consulta: 5 maig 2023].
* ↑ Alan Moorehead, Mediterranean Front, 1941
* ↑ Pitt, Barrie. Wavell's Command: The Crucible of War. Sharpe Books, 2019. ISBN 9781082248351,.
# Goesdorf

Goesdorf (luxemburguès Géisdref, alemany Goesdorf) és una comuna i vila al nord-oest de Luxemburg, que forma part del cantó de Wiltz. Comprèn les viles de Goesdorf, Bockholtz, Buderscheid, Dahl, Dirbach, Masseler, Nocher i Nocher-Route.

## Població

| Nacionalitat | Població | % |
| Luxemburguesos | 884 | 86,24% |
| Forasters | 141 | 13,76% |
| - Portuguesos | 15 | 1,46% |
| - Francesos | 12 | 1,17% |
| - Italians | 3 | 0,29% |
| - Belgues | 38 | 3,71% |
| - Alemanys | 15 | 1,46% |
| - Iugoslaus | 28 | 2,73% |
| - Altres | 30 | 2,93% |

## Evolució demogràfica

| Any | Població |
| 15/02/2001 | 1.025 |
| 01/01/2002 | 1.026 |
| 01/01/2003 | 1.079 |
| 01/01/2004 | 1.102 |
| 01/01/2005 | 1.114 |
# Copa André Moga

La Copa André Moga va ser una competició de rugbi a 15 francesa de final de temporada, organitzada un cop acabat el Campionat de França de rugbi a 15.
Una altra temptativa de competició del mateix tipus s'havia organitzat l'any 1974, amb la Copa Adolphe Jauréguy, on hi jugaven els 8 darrers clubs classificats de la 1a Divisió.
En els dos casos, la mala reputació d'aquestes competicions entre els clubs va provocar les seves desaparicions.

## Palmarès

| Data de la finala | Vencedor | Finalista | Resultat | Lloc de la final | Espectadors |
| 1993 | FCS Rumilly | FC Auch | 44-0 | | |
| 1994 | SC Graulhet | RRC Nice | 26-19 | | |
| 1995 | Aviron bayonnais | Section Paloise | 22-15 | Stade Barbe d'Or, Mont-de-Marsan | 2500 |
# Pesca esportiva

La pesca esportiva és un esport aquàtic. Consisteix en la captura de peixos en el seu medi natural mitjançant un engany, sigui natural o artificial. Degut a la natura de la xarxa hidrogràfica dels Països Catalans, s'hi practica principal a la vora del mar o des de barques marítimes.
El mètode de pesca esportiva més habitual és la pesca amb canya o amb ham. És la forma de pesca més antigues juntament amb la sageta i les fitores.També es practica la pesca submarina, amb un fusell que dispara un arpó. Altres mètodes són l'ús d'arpons en rius, o diversos tipus de trampes pel peix, com ara les gambines.
Quan es «va a l'ham» s'empra un ham que va entollat amb pèl de cuc i una paneta de suro. El cuc es pot passar directament per l'ham o per una agulla perquè hi entri millor. Segons què es vol pescar es fa servir un determinat tipus d'ham, que van numerats depenent de la grandària. Les carnades que s'hi usen són l'avellarenc (una mena de caragol xiquetet), el gambosí (un tipus de gamba menuda), la pota de calamar i el «meret de perot», aquest darrer sobretot per a pescar el llobarro.
Un altre tipus de pesca es fa amb cullereta. La cullereta està composta per: una placa d'alumini de color platejat o daurat, un plàstic que té forma de peix pintat de diferents colors i finalment una cullereta de tres hams. Amb aquest mètode hom pot pescar qualsevol tipus de peix, perquè hi ha moltes mides de culleretes.

## Impacte ambiental

Espècies com la truita arc de Sant Martí, el silur, Cichla kelberi o Cichla piquiti o diverses espècies de centràrquids s'han introduït artificialment en diversos ecosistemes amb l'objectiu de practicar pesca esportiva, produint a vegades danys i modificacions importants als ecosistemes.

## Referències

* ↑ Prat, Josep Maria. «pesca esportiva». A: Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Fundació Enciclopèdia.
* ↑ Azevedo-Santos, V.M.; Pelicice, F.M.; Lima-Junior, D.P.; Magalhães, A.L.B.; Orsi, M.L.; Vitule, J. R. S. & A.A. Agostinho, 2015. How to avoid fish introductions in Brazil: education and information as alternatives. Natureza & Conservação, in press.

## Enllaços externs

* «Federació Catalana de Pesca Esportiva».
* «Federació de Pesca de la comunitat valenciana». Arxivat de l'original el 2021-10-18. [Consulta: 18 octubre 2021].
* «Federació Balear de pesca i càsting». Arxivat de l'original el 2021-10-27. [Consulta: 18 octubre 2021].
# Ciclopèdids

Els ciclopèdids (Cyclopedidae) són una família de xenartres de l'ordre dels pilosos. Aquest grup, de distribució exclusivament americana, aparegué durant el Miocè superior i conté l'ós formiguer pigmeu (Cyclopes didactylus) i els seus parents extints més propers. Els representants actuals d'aquest grup són arborícoles, mentre que els extints vivien a terra.

## Referències

* 1 2 Entrada «Cyclopedidae» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
# Roba de llit

La roba de llit és el conjunt de peces de tela que serveixen per a cobrir o guarnir el llit, com llençols, flassades, etc. El seu ús té una finalitat higiènica i de confort tèrmic, però també serveix com a protecció del matalàs i té un efecte decoratiu. Els conjunts de roba de llit sovint es renten en rotació i es canvien segons l'estació de l'any per millorar la comoditat del son a diferents temperatures de l'habitació.

## Materials

Els tipus de llençols més comuns són el lli, el teixit setinat o franel·la o les mescles de cotó i polièster lleugers, de color sòlid o estampat, encara que també es pot utilitzar el lli i la seda, fins i tot en combinació. La ploma d'oca o d'ànec i altres plomes s'utilitzen amb freqüència com a farciment càlid i lleuger en edredons. Però aquest farciment pot sobresortir en part fins i tot de teixits ben teixits i ser irritant per a moltes persones, especialment aquelles amb al·lèrgies. Es comercialitzen alternatives de plomes naturals i sintètics. El batut de cotó, llana o polièster s'utilitza habitualment com a edredons i edredons alternatius. Aquests són menys costosos i més fàcils de rentar que els plomissols o plomes naturals. Les fibres sintètiques són millors en forma de batut termofusionat (on es creuen les fibres). Normalment s'utilitzen mantes de llana, cotó, acrílic o altres microfibres sintètiques de teixit gruixut o de punt, o mescles d'aquestes. El teixit produït a partir de l'ordit i la trama de cotó, l'ordit de cotó i la trama de lyocell té una millora significativa en tots els sentits i és el més adequat per fer roba de llit.

## Referències

* ↑ «roba de llit | enciclopèdia.cat». [Consulta: 22 març 2021].
* ↑ «What does Bedding mean?» (en anglès). [Consulta: 22 març 2021].
* ↑ «Roba de llit per a famílies (41 fotos): mides de jocs de setí amb dues fundes nòrdiques. Què és el lli de la família diferent de l'euro?». [Consulta: 22 març 2021].
* ↑ Sundaresan, S. «A detailed analysis on physical and comfort properties of bed linen woven fabrics» (en anglès). Journal of Advance Research and Innovative Ideas in Education, 2, 2016, pàg. 10.

## Vegeu també

* Cobertor
* Cobrellit
* Coixí
* Edredó
* Futon
* Funda nòrdica
* Llençol
# Toni Coromina

Toni Coromina (Vic, Osona, 1 de maig de 1955 - 22 de novembre de 2020) fou un periodista, guionista i activista cultural català, membre d'una generació que va promoure l’activitat contracultural a la ciutat de Vic en una època de gran agitació social, els anys de començaments de la transició.
Entre 1976 i 1982 va ser promotor de happenings teatrals i altres activitats culturals a Vic, entre altres la majoria d'activitats culturals –o, més ben dit, contraculturals– de l'esbart recreatiu Palafox, Periple Pantaner, carnaval ciclista de la Vic-Bojons, instal·lació d'un 'solàrium' a la plaça de Vic; va liderar la formació teatral atípica La Troca, amb la qual van representar Poema bèl·lic (paròdia de Tot esperant Godot), Don Juan Tenorio, los Palagüina i la foca Inès i Pastorets, 40 i una cabra amb gran èxit de públic. En la seva activitat musical va fundar, junt amb J. Grau, E. Solà, C.Pujols i Q. Solà, l'Orquestra Sèmola, la Coral Vajillas (sorgida del cor de l'obra Poema bèl·lic); junt amb Quimi Portet el grup Salvans & Presseguer, va ajudar a l'autoedició del primer àlbum de Los Burros; com a fotògraf és l'autor de les fotografies, inclosa la portada de l'àlbum, de Cuando la pobreza entra por la puerta, el amor salta por la ventana, del grup El Último de la Fila. Fou editor i coordinador de la revista vigatana El Pardal Moderat i guionista humorístic a Ràdio 4, a Rac 1, a La Vanguardia, en la vinyeta editorial Ventura & Coromina i de La rateta, un film de dibuixos animats de Pilarín Bayés. Va ser, a l'octubre del 1988, el primer assessor dels promotors del Mercat de Música Viva de Vic. Ha col·laborat amb articles als mitjans de comunicació comarcals: El 9 Nou, La Marxa, El Ter, Osona Comarca, Ràdio Vic, Canal Taronja. Els darrers anys fou columnista de la secció Vivir de La Vanguardia.

## Obra

* Rebotiga d'Il·lustres, Coautor amb Albert Om. Premsa d'Osona (1989)
* Quimi Portet: Pes mosca, editorial Grup Enderrock
* El que la sigue la persigue, biografia del grup musical El Ultimo de la Fila. Editorial Can S.L.. ISBN 84-605-4187-8. (1995)
* Cafè Vic, retrat d'una generació de rebels i bromistes (1970-1985), Ajuntament de Vic-Eumo Editorial (2007).
* A favor o en contra. (Dietari d'un perruquer somiatruites). Témenos Edicions.2014

## Referències

* ↑ Opinió Nacional
* ↑ «Toni Coromina, periodista i escriptor de Vic, mor als 65 anys» (en català). [Consulta: 23 novembre 2020].
* ↑ «Mor als 65 anys el periodista i activista cultural Toni Coromina». El9Nou, 23-11-2020. [Consulta: 25 novembre 2020].
* ↑ Rubio, Carme. L'activitat teatral a Vic a partir de la postguerra ed. Patronat d'Estudis Osonencs, pàg. 10
* ↑ Web de l'Ajuntament de Vic
* ↑ «mediatecaonline.net». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 25 setembre 2008].
# Tribus indies de València

Les Tribus índies de València foren un moviment juvenil aparegut a l'àrea metropolitana de València a finals dels anys 80. Estaven organitzats en un consell de tribus, de periodicitat mensual, on s'elegien quines eren les seues reivindicacions prioritàries. El primer dels consells se celebrà al Parc Alcosa d'Alfafar el 5 de maig del 1989.
Inspirats en els indis metropolitans de l'Itàlia de finals dels anys 70, lluitaven contra les lleis de l'home blanc, on s'hi incloïa l'stablishment, el conformisme i el capitalisme.
Entre les seues reivindicacions s'hi trobava la creació d'una forma de vida més solidària, la destrucció de la família i el treballar per plaer. Altres reivindicacions eren la revalorarització de la rata com a animal social, el dret a vot a xiquets i animals, i la reinserció social de la policia local, en particular la d'Alfafar.
S'organitzaven per praderes, que incloïen col·lectius a Alfafar, Parc Alcosa, Mislata, Benetússer, Catarroja, El Carme, València Ciutat i el grup de guerrers independents, definits com més individualistes.
Entre les seues accions hi hagué un assalt que realitzaren amb 100 persones al supermercat Continente d'Alfafar, així com una performance amb un gran vàter de cartó que instal·laren en la Plaça de la Mare de Déu durant el dia de les eleccions europees del 1989. La gent havia d'elegir al polític més odiat, i a canvi rebien un got de sangria. També tenien un fort discurs contrari a l'heroïna i el seu consum.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «VALENCIA: DISAFFECTED URBAN TRIBES». Telenotícies Cap de Setmana migdia. Televisió de Catalunya, 02-07-1989. [Consulta: 6 juliol 2020].
* 1 2 3 4 5 6 7 del Burgo, Pilar «Jóvenes valencianos se organizan en "tribus indias" que luchan contra el sistema social y la heroína». Levante-EMV, 24-06-1989, pàg. 17.
* ↑ «100 jóvenes parados se niegan a pagar sus compras en un hipermercado». El País, 03-06-1989.
# Vidre flint

El vidre flint és, juntament amb el vidre crown, una de les menes bàsiques de vidre òptic, amb un baix nombre d'Abbe (i, per tant, amb una alta dispersió). Es defineix de manera convencional com a vidre amb un nombre d'Abbe comprès entre 55 i 50, o fins i tot menys. Habitualment presenta un índex de refracció que pot estar entre 1,45 i 2,00.
Una lent còncava de vidre flint generalment es combina amb una lent convexa de vidre crown per produir una lent amb un doblet acromàtic gràcies a la compensació de les seves propietats òptiques, cosa que redueix l'aberració cromàtica.
Pel que fa a la denominació flint (‘sílex’, en anglès)', deriva dels nòduls de sílex (trobats en els dipòsits de guix del sud-est d'Anglaterra) utilitzats com a font de sílice d'alta puresa per George Ravenscroft cap a 1662 per produir un vidre de potassi i plom, precursor del vidre de plom anglès.
Tradicionalment, els vidres flint eren vidres de plom amb un contingut d'òxid de plom(II) d'entre el 4% i el 60%; la fabricació i l'eliminació d'aquests vidres era una font de contaminació. En molts vidres flint moderns, els òxids de plom són reemplaçats per altres òxids metàl·lics com el diòxid de titani i el diòxid de zirconi, sense alterar-ne significativament les propietats òptiques del vidre.
# Airmed

En la mitologia irlandesa, la deessa Airmed (també anomenada Airmid) era una de les Tuatha Dé Danann. Amb el seu pare Dian Cecht i el seu germà Miach, va curar els ferits a la Segona Batalla de Magh Tuiredh.
Després que el seu pare gelós matés el seu germà, Miach, Airmed va plorar sobre la seva tomba. Regades per les seves llàgrimes, totes les herbes curatives del món (365 en nombre, segons el nombre d'articulacions i venes de Miach) van sorgir de la terra sobre el cos de Miach, i Airmed les va recollir i organitzar totes, estenent-les sobre la seva capa. Un cop més, el seu pare va atacar i va escampar les herbes. Per aquest motiu, cap humà viu coneix tots els secrets de l'herbologia. Només Airmed ho recorda.
Juntament amb Dian Cecht, Ochtriullach i Miach, Airmed va ser un dels encantadors que l'encanteri cantat sobre el pou de Sláine va poder ressuscitar els morts.

## Referències

* 1 2 3 Cath Maige Tuired (The Second Battle of Mag Tuired), trans. Elizabeth A. Gray. Irish Texts Society, Dublin.
* ↑ THE MYTHS OF THE GODS - STRUCTURES IN IRISH MYTHOLOGY Arxivat 2017-01-30 a Wayback Machine., Alan Ward, 1981.