OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joan Ribé

Joan Ribé va ser un compositor espanyol que va viure entre els segles XIX i XX.

## Biografia

Va iniciar la seva carrera com a compositor de Zarzuela, però amb el desenvolupament del cuplet va fundar una de les primeres acadèmies de Barcelona. En un primer moment es va dedicar només a l'ensenyament, però posteriorment, quan van aparèixer els drets d'autor i va començar a ser rendible compondre, va fer els seus primers cuplets en col·laboració amb Raffles i Nieto de Molina. Entre ells destaquen Pastorela i En el ingenio. Mai va arribar a ser un autor molt popular a l'àrea castellana però és una figura fonamental per al cuplet català.

## Obra

Tant en castellà com en català, les obres de Ribé tendeixen a ser una exaltació de la vida vilatana i dels amors senzills. El seu estil musical també és molt simple, sense grans complicacions harmòniques i amb tendència a la manera d'escriure i estrofa.
Quan es van escriure els primers textos de cuplet en català, ell es va encarregar juntament amb Suñé, Sagarra i Gayó, de posar-los música. Entre aquests cuplets catalans destaquen:
* Un petó
* La cançó de primavera
* La prada de l’excursió
* Margarideta

## Referències

* 1 2 3 Baliñas, María. Diccionario De La Música Española e Hispanoamericana (Vol. 9) (en castellà). Madrid: Iberautor Pomociones Culturales, 2002, p. 167. ISBN 84-8048-312-1.

## Bibliografia

* Baliñas, María «Ribé, Juan [Joan]». Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana, Madrid: SGAE, 1999, vol. 9.
# Gran Premi d'Alemanya del 1993

Resultats del Gran Premi d'Alemanya de Fórmula 1 de la temporada 1993, disputat al circuit de Hockenheimring el 25 de juliol del 1993.

## Resultats

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 2 | Alain Prost | Williams - Renault | 45 | 1h 18' 40. 885 | 1 | 10 |
| 2 | 5 | Michael Schumacher | Benetton - Ford | 45 | + 16.664 s | 3 | 6 |
| 3 | 26 | Mark Blundell | Ligier - Renault | 45 | + 59.349 s | 5 | 4 |
| 4 | 8 | Ayrton Senna | McLaren - Ford | 45 | + 1' 08.229 min. | 4 | 3 |
| 5 | 6 | Riccardo Patrese | Benetton - Ford | 45 | + 1' 31.516 min. | 7 | 2 |
| 6 | 28 | Gerhard Berger | Ferrari | 45 | + 1' 34.754 min. | 9 | 1 |
| 7 | 27 | Jean Alesi | Ferrari | 45 | + 1' 35.841 min. | 10 | |
| 8 | 25 | Martin Brundle | Ligier - Renault | 44 | + 1 Volta | 6 | |
| 9 | 29 | Karl Wendlinger | Sauber | 44 | + 1 Volta | 14 | |
| 10 | 12 | Johnny Herbert | Lotus - Ford | 44 | + 1 Volta | 13 | |
| 11 | 23 | Christian Fittipaldi | Minardi - Ford | 44 | + 1 Volta | 20 | |
| 12 | 19 | Philippe Alliot | Larrousse - Lamborghini | 44 | + 1 Volta | 23 | |
| 13 | 15 | Thierry Boutsen | Jordan - Hart | 44 | + 1 Volta | 24 | |
| 14 | 24 | Pierluigi Martini | Minardi - Ford | 44 | + 1 Volta | 22 | |
| 15 | 0 | Damon Hill | Williams - Renault | 43 | Pneumàtics | 2 | |
| 16 | 21 | Michele Alboreto | Lola - Ferrari | 43 | + 2 Voltes | 26 | |
| 17 | 9 | Derek Warwick | Footwork - Mugen - Honda | 42 | + 3 Voltes | 11 | |
| Ret | 14 | Rubens Barrichello | Jordan - Hart | 34 | Pressió de les rodes | 17 | |
| Ret | 3 | Ukyo Katayama | Tyrrell - Yamaha | 28 | Palier / Eix | 21 | |
| Ret | 30 | Jyrki Järvilehto | Sauber | 22 | Virolla | 18 | |
| Ret | 11 | Alessandro Zanardi | Lotus - Ford | 19 | Virolla | 15 | |
| Ret | 10 | Aguri Suzuki | Footwork - Mugen - Honda | 9 | Col·lisió | 8 | |
| Ret | 7 | Michael Andretti | McLaren - Ford | 4 | Col·lisió | 12 | |
| Ret | 22 | Luca Badoer | Lola - Ferrari | 4 | Suspensions | 25 | |
| Ret | 4 | Andrea de Cesaris | Tyrrell - Yamaha | 1 | Caixa canvi | 19 | |
| Ret | 20 | Érik Comas | Larrousse - Lamborghini | 0 | Caixa canvi | 16 | |

## Altres

* Pole: Alain Prost 1' 38. 748
* Volta ràpida: Michael Schumacher 1' 41. 859 (a la volta 40)
* Última victòria de Alain Prost

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-12-02. [Consulta: 20 maig 2010].
# Josep Mèlich i García

Josep Mèlich i García (l'Argentera, 14 de gener de 1946 - Almagro, 24 de juliol de 2021) fou un escriptor català.
Va estudiar enginyeria tècnica, Belles Arts i Humanitats, va exercir d'empresari flequer (Forn Bolet). Escrigué prosa, poesia i obres teatrals. Col·laborà a la premsa i a la ràdio. Ha fet teatre professional, cinema i televisió, i impartí tallers d'interpretació. També ha exposat Pintura i Dibuix en diverses ocasions.

## Llibres

Teatre
* Talió de fons, teatre, SetzeVents Editorial, Urús 2009, ISBN 978-8492555192
* L'anella negra, drama
* La dansa de l'escorpí (Adaptació)
* L'Auditor, comédia (Adaptació)
* RIP, comèdia (Adaptació)
* Per molts anys Drama (Adaptació)
* Peces curtes i guions, etc.
Prosa i poesia
* Recull de poesia
* Eros hi era
* L'Argentera...quan anàvem amb avarques. 2003 Cossetània edicions.

## Referències

* ↑ «Dol a Calafell per la sobtada mort de Josep Mèlich». 3 de 8, 25-07-2021. [Consulta: 11 juny 2022].

## Enllaços externs

* Biografia a SetzeVents Arxivat 2010-01-28 a Wayback Machine.
* L'Argentera a Openlibrary.org
* Textos a RC Relats en català
# Fred Buljo

Fred-René Øvergård Buljo (Kristiansand, 6 de febrer de 1988), conegut artísticament com a Fred Buljo és un músic, educador infantil i polític sami de Noruega.

## Carrera musical

Buljo va irrompre en l'escena musical sami el 2007 amb el grup de rap Duolva Duottar (Muntanya de merda), del qual és cantant i compositor. El grup que canta cançons en sami septentrional va guanyar popularitat el 2008 quan es va presentar al concurs de talents noruec Norske Talenter i va aconseguir arribar-hi al quart lloc. El 2018 Fred Buljo es va integrar en el grup noruec KEiiNO creat per a participar en el concurs musical Melodi Grand Prix, la preselecció per Eurovisió. KEiiNO va guanyar i va representar Noruega al festival d' Eurovisió de 2019 amb la cançó Spirit in the Sky, en que Buljo, que fins llavors només havia rapejat, cantava un joik per primera vegada. Aquesta cançó va acabar sisena però va ser la més votada pel públic. A causa d'aquest èxit, KEiiNO no es va dissoldre com estava previst.

## Política

Fred Buljo és mebre del partit sami Árja, el qual va representar 2016-2017 com a diputat al parlament sami de Noruega (sametinget).

## Vida personal

Fred Buljo va néixer a Kristiansand, una petita ciutat del sud de Noruega on el seu pare, el guitarrista Klemet Anders Buljo estudiava música, però quan tenia dos anys la família es va traslladar a Kautokeino, on els pares es van separar. Té sis germanastres. El seu pare ve d'una família de ramaders de rens, tradició que ni el pare ni ell van voler continuar.

## Discografia
### Amb Duolva Duottar
#### Àlbums

* "Da lea Duolva Duottar" (2011)

#### Singles

* "Álggu Loahppa" (2016)
* "Samestaten" (2017)
* "Offroad" (2017)
* "Samegutt" (2017)
* "Joavnna" (2017)
* "Markanstallu" (2018)

### Amb Keiino
#### Singles

* "Spirit in the Sky" (2019)
* “Shallow” (2019)
* "Praying" (2019)

## Referències

* 1 2 Tørresdal, Hege «Slik startet eventyret om Keiino». klikk.no, 18-05-2019 [Consulta: 29 octubre 2020].
* ↑ «DUOLVA DUOTTAR». Kreative Nord. [Consulta: 29 octubre 2020].
* ↑ «Sametingets representanter 2013-2017». Web del Sametiget noruec. [Consulta: 29 octubre 2020].
# Jul Maroh

Jul Maroh (francès:; nascut el 1985, abans conegut com a Julie Maroh) és un escriptor i il·lustrador francès de novel·les gràfiques que va escriure Le bleu est une couleur chaude, una història sobre la vida i l'amor de dues joves lesbianes que va ser adaptada per Abdelatif Kechiche a la pel·lícula La vida d'Adèle.

## Biografia

Maroh és originari del nord de França. Després d'obtenir un batxillerat d'arts aplicades a l'École supérieure des arts appliqués et du textile (ESAAT) a Roubaix, va continuar els seus estudis a Brussel·les, on van viure vuit anys. Allà van obtenir dos diplomes, en Arts Visuals (opció còmic) a l'École supérieure des arts Saint-Luc i en Litografia/Gravat a l'Académie Royale des Beaux-Arts de Brussel·les.
Maroh és obertament transgènere i no binari.

## Obra

* Le bleu est une couleur chaude, Arsenal Pulp Press, 2013 -ISBN 978-1551525143. El títol va ser publicat originalment per Glénat l'any 2010 i va rebre un premi al Festival Internacional de Còmics d'Angoulême 2011. Ha estat adaptat al cinema per Abdelatif Kechiche amb el títol La vida d'Adèle (Palma d'Or al Festival de Cannes 2013).
* Skandalon (2013)
* Brahms (2015)
* Corps sonores (2017)
* You Brought Me The Ocean (2020)

## Referències

* ↑ «Blue Is the Warmest Color». Arsenal Pulp Press, 01-07-2013. Arxivat de l'original el 2013-07-01. [Consulta: 24 gener 2022]., Beuve-Méry, Alain. «"Le bleu est une couleur chaude", de Julie Maroh : l'ange bleue» (en francès), 15-07-2010. [Consulta: 24 gener 2022].
* 1 2 , 24-10-2013.
* ↑ , 05-06-2013.
* ↑ Page consacrée à Julie Maroh sur le site de la Fédération Wallonie-Bruxelles
* ↑ M, Julie. «Journée internationale de la visibilité trans | Cœurs-forêts» (en francès). Arxivat de l'original el 2020-04-23. [Consulta: 14 desembre 2020].
* ↑ «Arsenal Pulp Press». Arxivat de l'original el 2013-07-01. [Consulta: 24 juny 2013].
* ↑ Bdangoulme.com Arxivat 2012-11-20 a Wayback Machine.
* ↑ , 14-02-2017.
* ↑ , 08-05-2020.
# Karin Boye

Karin Maria Boye (Göteborg, 26 d'octubre de 1900 - Alingsås, 23 d'abril de 1941) fou una poetessa i novel·lista sueca.

## Vida i obra

Karin Boye nasqué a Göteborg el 1900, però des del 1909 la seva família va viure a Estocolm. A la Universitat d'Uppsala, Boye es va integrar en un grup socialista i antifeixista.
El 1931 Boye, junt amb Erik Mesterton i Josef Riwkin, fundà la revista de poesia Spektrum, amb la qual introduïren T. S. Eliot i els surrealistes a Suècia. Boye també traduí moltes obres d'Eliot al suec.
Malgrat que s'havia casat el 1929, el 1932 deixà el seu marit per mantenir una relació homosexual amb l'esposa del poeta Gunnar Ekelöf, tot i que de seguida la deixà, quan va conèixer una altra dona que consideraria la seva "esposa" durant la resta de la seva vida.
Tot i que Boye és més recordada com a poetessa, també va escriure diverses novel·les. La més coneguda fora del seu país és probablement Kallocain (1940). Inspirada per la seva visita a Alemanya, just en el moment de l'ascens del nazisme, aquesta novel·la és el retrat d'una societat distòpica en la línia de la precedent Un món feliç, d'Aldous Huxley (1932), i de la futura 1984, de George Orwell (1949). A la novel·la, un científic anomenat Leo Kall inventa la "kallocaïna", una mena de sèrum de la veritat que permet a qui en disposa tenir el control de la població.
Boye se suïcidà el 1941 i la seva parella la imità immediatament. Al lloc on es va trobar el seu cos, ara hi ha un monument commemoratiu i, des del 2004, li està dedicada una secció de la biblioteca de la Universitat d'Uppsala, on havia estudiat.

## Referències

* ↑ Karin Boye 100 år a www.janmagnusson.se
* ↑ "Yes, of course it hurts", text en anglès traduït per Jenny Nunn.
* ↑ Matt & Andrej Koymasky - Famous GLTB - Karin Boye a andrejkoymasky.com
# Kazuhiro Goshima

Kazuhiro Goshima (1969, Japó) és un creador audiovisual japonès. Es va llicenciar al Kyoto Institute of Technology. Va començar a fer pel·lícules independents als disset anys. Actualment treballa en la creació de vídeos, animació generada per ordinador i contingut multimèdia. La seva obra ha rebut el reconeixement de diversos festivals cinematogràfics internacionals. Entre les seves obres destaquen Fade into White #1 (1996, curtmetratge), Fade into White #2 (2000, curtmetratge, gran premi de l'Image Forum Festival del Japó, 2001), Fade into White #3 (2001, curtmetratge, premiat al Festival international du film d'animation d'Annecy, guanyador del premi a l'excel·lència del Japan Media Arts Festival), Fade into White #4 (2003, curtmetratge), Z Reactor (2004, curtmetratge), Desktop Reactor (2006, curtmetratge), Different Cities (2006, curtmetratge), In the Forest of Shadows (2008, curtmetratge), Stereo Shadow (2008, instal·lació), Aliquot Light (2009, curtmetratge), Uncertain Camera (2009, curtmetratge), Throw (2010, curtmetratge), Grass (2010, curtmetratge), Time Binoculars (2010, instal·lació), Tokyo Three Dimensional Suite (2010, curtmetratge), Spatiotemporal Drill (2012, instal·lació), t2z (2012, instal·lació),the distance (2013, curtmetratge), Shadowland (2013, curtmetratge).

## Referències

* ↑ «Kazuhiro Goshima». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 17 febrer 2016].
# Keleanohoanaapiapi

Keleanohoanaapiapi (f. 1450), també coneguda pel seu nom «Kelea», va ser una antiga noble hawaiana que s'esmenta en llegendes antigues i la seva genealogia es dona en els cants. Va ser una princesa (en hawaià: Ali'i) de Maui, una de les illes hawaianes. Va ser Gran Cap de la seva tribu, però no amb el rang més alt conegut.
La llegenda sobre el seu segrest es pot comparar amb el mite d'Hèlena de Troia.

## Família

Keleanohoanaapiapi va ser filla del Gran Cap Kahekili I el Gran de Maui i de la seva esposa, Haukanuimakamaka de Kauai i, per tant, una germana del Cap Kawaokaohele.
La seva àvia paterna va ser la reina Kapohauola.

## Vida

No se sap quan va néixer Keleanohoanaapiapi. Probablement va néixer a l'illa de Maui.
Va ser considerada molt bella i es va convertir en una esposa del bell príncep Lo Lale d'Oahu, germà del rei Piliwale. Van tenir tres fills.
No obstant això, Lo Lale i Keleanohoanaapiapi es van divorciar posteriorment.
Posteriorment, Keleanohoanaapiapi es va casar amb un noble anomenat Kalamakua. La seva filla va ser la reina La'ieloheloikai, esposa del rei Pi'ilani de Maui.

## Epònim

En 1994, la Unió Astronòmica Internacional va anomenar Kelea a un cràter de Venus en honor seu.

## Notes

* ↑ El seu nom era Kelea i el seu nom de la família (cognom) era Nui-noho-'ana-'api'api.

## Referències

* ↑ Edith Kawelohea McKinzie. Hawaiian Genealogies: Extracted from Hawaiian Language Newspapers.
* ↑ Ka Nupepa Kuokoa (newspaper). July 26, 1901. Hala ia Makuahine ("This Mother is Gone"). Obituary of Panana Parker.
* ↑ Abraham Fornander, An Account of the Polynesian Race: Its Origin and Migrations, Rutland, VT: Charles E. Tuttle Company, 1969.
* ↑ «Keleanuinohoana'api'api». Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 22 setembre 2017].
* ↑ Kamakau, Samuel Manaiakalani, Ka Nupepa Kuokoa (newspaper). August 26, 1865. Ka Moolelo O Hawaii ("The History of Hawaii").
* ↑ «Kelea». Gazetteer of Planetary Nomenclature. United States Geological Survey. [Consulta: 23 setembre 2017].
# Gran Premi d'Austràlia del 1991

Resultats del Gran Premi d'Austràlia de Fórmula 1 de la temporada 1991 disputat a Adelaida el 3 de novembre del 1991.

## Resum

La cursa es va haver d'aturar definitivament després que a la volta 15 hi va haver un accident múltiple, que va ser provocat per culpa d'una pluja torrencial que impedia la normal celebració del Gran Premi.
A conseqüència d'això, es va computar els resultats de la volta 14 i, per tant, els punts pel campionat del món de pilots i de constructors són només la meitat dels que haurien estat en situació normal.

## Resultats

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 1 | Ayrton Senna | McLaren - Honda | 14 | 24m 34.899 | 1 | 5 |
| 2 | 5 | Nigel Mansell | Williams - Renault | 14 | + 1.259 s | 3 | 3 |
| 3 | 2 | Gerhard Berger | McLaren - Honda | 14 | + 5.12 s | 2 | 2 |
| 4 | 20 | Nelson Piquet | Benetton - Ford | 14 | + 30.103 s | 5 | 1.5 |
| 5 | 6 | Riccardo Patrese | Williams - Renault | 14 | + 50.537 s | 4 | 1 |
| 6 | 27 | Gianni Morbidelli | Ferrari | 14 | + 51.069 s | 8 | 0.5 |
| 7 | 21 | Emanuele Pirro | Dallara - Judd | 14 | + 52.361 s | 13 | |
| 8 | 33 | Andrea de Cesaris | Jordan - Ford | 14 | + 1' 00.431 min. | 12 | |
| 9 | 32 | Alessandro Zanardi | Jordan - Ford | 14 | + 1' 15.567 min. | 16 | |
| 10 | 4 | Stefano Modena | Tyrrell - Honda | 14 | + 1' 20.370 min. | 9 | |
| 11 | 12 | Johnny Herbert | Lotus - Judd | 14 | + 1' 22.0 min. | 21 | |
| 12 | 22 | Jyrki Järvilehto | Dallara - Judd | 14 | + 1' 38.519 min. | 11 | |
| 13 | 9 | Michele Alboreto | Footwork - Porsche | 14 | + 1' 39.303 min. | 15 | |
| 14 | 15 | Mauricio Gugelmin | Leyton House - Ilmor | 13 | + 1 Volta | 14 | |
| 15 | 10 | Alex Caffi | Footwork - Porsche | 13 | + 1 Volta | 23 | |
| 16 | 24 | Roberto Moreno | Minardi - Ferrari | 13 | + 1 Volta | 18 | |
| 17 | 8 | Mark Blundell | Brabham - Yamaha | 13 | + 1 Volta | 17 | |
| 18 | 26 | Érik Comas | Ligier - Lamborghini | 13 | + 1 Volta | 22 | |
| 19 | 11 | Mika Häkkinen | Lotus - Judd | 12 | + 2 Voltes | 25 | |
| 20 | 16 | Karl Wendlinger | Leyton House - Ilmor | 12 | + 2 Voltes | 26 | |
| Ret | 23 | Pierluigi Martini | Minardi - Ferrari | 8 | Accident | 10 | |
| Ret | 19 | Michael Schumacher | Benetton - Ford | 5 | Accident | 6 | |
| Ret | 28 | Jean Alesi | Ferrari | 5 | Accident | 7 | |
| Ret | 34 | Nicola Larini | Lambo - Lamborghini | 5 | Accident | 19 | |
| Ret | 25 | Thierry Boutsen | Ligier - Lamborghini | 5 | Accident | 20 | |
| Ret | 3 | Satoru Nakajima | Tyrrell - Honda | 4 | Accident | 24 | |
| NVQ | 30 | Aguri Suzuki | Larrousse - Ford | | | | |
| NVQ | 7 | Martin Brundle | Brabham - Yamaha | | | | |
| NVQ | 35 | Eric van de Poele | Lambo - Lamborghini | | | | |
| NVQ | 32 | Bertrand Gachot | Larrousse - Ford | | | | |
| NVQ | 14 | Gabriele Tarquini | Fondmetal - Ford | | | | |
| NVQ | 31 | Naoki Hattori | Coloni - Ford | | | | |

## Altres

* Pole: Ayrton Senna 1' 14. 041
* Volta ràpida: Gerhard Berger 1' 41. 141 (a la volta 14)

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-11-03. [Consulta: 10 maig 2010].
# Zaz

Isabelle Geffroy, coneguda artísticament com a Zaz (Tours, 1 de maig de 1980), és una cantant francesa, que barreja els estils jazz manouche, soul i acústic. Una de les seves cançons més conegudes és "Je veux", del seu primer àlbum, Zaz, aparegut el 2010.

## Biografia

La mare de Zaz era professora de castellà i el seu pare treballava en una empresa d'electricitat. El 1985, amb cinc anys, Isabelle entra al conservatori de Tours, juntament amb la seva germana i el seu germà. Hi estudia fins als onze anys: solfeig, violí, piano, guitarra i cant coral. El 1994 els seus pares es divorcien i la mare es trasllada amb ells a Libourne, a prop de Bordeus. Allà hi estudia cant i també kung-fu.
L'any 2000 obté una beca i estudia a l'escola de música moderna de Bordeus, el Centre d'Information et d'Activités Musicales (CIAM).
Com a influències musicals destaquen Les quatre estacions de Vivaldi, cantants de jazz com Ella Fitzgerald, la chanson francesa, Enrico Macias, Bobby McFerrin, Richard Bona, així com ritmes afroamericans, llatins i cubans.

## 2001-2007

Zaz debuta com a cantant en un grup de blues anomenat Fifty Fingers. Després, participa en diverses formacions musicals a Angulema. Finalment s'incorpora com una de les cantants del grup Izar Adatz, del País Basc (Tarnos), on actua durant dos anys. L'any 2002 s'incorpora al grup de rock blues Red Eyes i, en paral·lel, també actua amb el grup de rock llatí Don Diego.

## 2007-2012: Je veux (2010)

Zaz es presenta a un anunci publicat per Internet del productor Kerredine Soltani, que buscava una nova artista amb veu "ronca i una mica trencada". Aquest li escriu el tema "Je veux", que serà un dels seus èxits. El gener de 2009, Zaz guanya la tercera edició del concurs «Le Tremplin Génération» a l'Olympia de París. Després de diverses gires i actuacions, finalment, el 10 de maig de 2010, Zaz publica el primer àlbum, del mateix nom. És disc d'or a França des de juny de 2010 i el novembre del mateix any 2010, de doble platí. El gener de 2011, després de la publicació en diversos països, és disc de diamant.

## 2012-2013: Recto verso (2013)

Al maig de 2013, Zaz publica el seu segon àlbum, Recto verso, i publica el single On ira. A França se n'han venut 148.000 exemplars, per 300.000 a tot el món.

## 2014: Paris (2014)

El 10 de novembre del 2014, Zaz publica el seu tercer àlbum. Es tracta d'un recull de versions de cançons amb un tema comú: l'alegria de viure a la capital francesa. En aquest cas, la cantant s'entrega en tres duos amb convidats: la cantant canadenca Nikki Yanofsky (a J'aime Paris), Thomas Dutronc (a La romance de Paris de Charles Trenet) i Charles Aznavour (a la seva pròpia cançó, J'aime Paris au mois de mai).

## Referències

* ↑ «ZAZ clausurará del festival Guitar BCN en el Poble Espanyol el 25 de julio». La Vanguardia, 23-07-2015.
* ↑ «El tribut a París de ZAZ». EL Periódico, 25-07-2015.
* 1 2 3 García Martínez, Chema «Zaz, un brillo en la canción francesa». El País, 23-07-2015.
* ↑ Sotelo Vázquez, Adolfo «Zaz: Una nova Piaf per a l'era del mestissatge». La Vanguardia, 25-07-2015.

## Enllaços externs

* Zaz - Lloc web oficial
* Article a RTVE -en castellà-
# Miquel Arteman Cerdà

Miquel Arteman Cerdà (Barcelona, 16 d'octubre de 1884 - Sevilla, 22 de gener de 1960) fou un pilot de motociclisme, ciclista i dirigent del món del motor català que s'instal·là a Sevilla cap a l'any 1913. Fou també àrbitre i periodista esportiu.
Nascut a Barcelona, el 1906 formà part del comitè fundacional del Mundo Deportivo. Arteman treballà en aquest diari com a periodista especialitzat en ciclisme i motor. El 1909 guanyà, amb una Griffon preparada per ell mateix, la primera edició de quelcom semblant a un campionat d'Espanya de motociclisme, la cursa celebrada al Circuit de Sitges-Baix Penedès anomenada Campionat Motorista espanyol.
Impulsà la creació del Club Deportivo, des d'on treballà a partir del 1910 -juntament amb Narcís Masferrer- per a crear la Volta Ciclista a Catalunya, prova de la qual dirigí les tres primeres edicions (1911, 1912 i 1913). El 1925 participà en la creació d'un club ciclista a Sevilla, on s'havia anat a instal·lar amb la seva família com a representant de la casa automobilística Mercedes. Des d'allà impulsà la primera edició de la Vuelta a Andalucía. Simultàniament exercí com a secretari de la Unió Velocipedista Espanyola. Participà en l'Exposició Iberoamericana de Sevilla dins del pavelló català (1930). També va estar vinculat al món de l'aviació.

## Referències

* 1 2 «Miguel Arteman Cerdá». enciclopedia.cat. GEC - Enciclopèdia de l'esport català. [Consulta: 9 febrer 2016].
* ↑ Claret, Salvador. «Les primeres curses a Catalunya». A: Museu de la Ciència i de la Tècnica de Catalunya. Viva Montesa, col·lecció Pere Permanyer: Guia de l'exposició de motocicletes. Barcelona: Cevagraf, SCCL, 2003, p. 60. ISBN 84-393-5977-2.
* ↑ Herreros, Francisco; Aznar, José Luis. «Campeonatos de España de velocidad». A: Historia del motociclismo en España (en castellà). Barcelona: RACC, 1998, p. 173. ISBN 84-920886-5-6.
* ↑ «Narcís Masferrer Sala». enciclopedia.cat. GEC - Enciclopèdia de l'esport català. [Consulta: 9 febrer 2016].