OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Aidan Gillen

Aidan Gillen (nascut com Aidan Murphy, 24 d'abril de 1968) és un actor irlandés, més conegut a Anglaterra pel seu paper com Stuart Jones en la pionera sèrie de televisió del Channel 4 Queer as Folk. És potser el més conegut pel públic dels Estats Units de la HBO per la sèrie de televisió d'èxit The Wire, en què exerceix el paper de l'alcalde Tommy Carcetti, o més recentment pel seu paper en la sèrie Joc de Trons en què exerceix de Petyr Baelish.

## Filmografia

* The Lonely Passion of Judith Hearne (1987)
* The Courier (1988)
* An Ungentlemanly Act (1992, TV) com a Marine Wilcox
* Safe (1993, TV) com a Gypo
* A Handful of Stars (1993, TV) com a Tony
* Belfry (1993, TV) com a Dominic
* Circle of Friends (1995) com Aidan
* Some Mother's Son (1996) com a Gerard Quigley
* Gold in the Streets (1996) com a Paddy
* Mojo (1997) com a xiquet
* Amazing Grace (1998) com un jove
* Buddy Boy (1999) com a Francis
* Lorna Doone (2000, TV) com a Carver Doone
* The Darkling (2000, TV) com a Jeff Obold
* The Low Down (2000) com a Frank (Best Newcomer, Edinburgh Film Festival)
* The Second Death (2000) com a jugador de polo.
* My Kingdom (2001) com a Puttnam
* The Final Curtain (2002) com a Dave Turner
* Poirot: Five Little Pigs (2003, TV) com a Amyas Crale
* Burning The Bed (2003) com a Stephen
* Shanghai Knights (2003) com a Lord Nelson Rathbone
* Photo Finish (2003)
* Guns, Money and Homecooking (2005) com a Tony
* Trouble with Sex (2005) com a Conor
* Blackout (2007) com a Karl
* 12 Rounds (2009) com a Miles Jackson

## Televisió

* Killing Time
* An Ungentlemanly Act
* Safe (Nominat al BAFTA com a millor actor)
* The Wexford Trilogy: A Handful of Stars i Belfry
* Queer As Folk com a Stuart Alan Jones
* Dice com a Glenn Taylor
* Walk Away and I Stumble (2005, TV) com a Paul
* Five Little Pigs
* Law & Order: Trial By Jury
* The Wire (2004-2008, sèrie de televisió) com a Tommy Carcetti
* Game_of_Thrones (2011-?, sèrie de televisió) com a Petyr Baelish
* Peaky Blinders com a Aberama Gold

## Referències

* ↑ Gillen's programme CV, 2007

## Enllaços externs

* La seva fitxa, al Guardian (anglès)
* Society of London Theatre: The Big Interview, 10 d'octubre de 2007 (anglès)
# Montse Assens i Borda

Montse Assens i Borda (Maçanet de la Selva, La Selva, 25 d'abril de 1960) és una poetessa, pintora i fotògrafa resident a Premià de Dalt, fundadora de l'Associació de Relataires en Català i de l’Associació Art Primilia, dedicada a l’estudi i divulgació de les arts plàstiques associades a la literatura.
Entre les seues publicacions, destaquen els reculls Indigent, com jo, que obtingué al 2008 el Premi de Poesia Artur Simó, de Silla; Secrets acariciats entre silencis de boira (2010); Apartheids, 41è Premi Marià Manent de Poesia (2018); Bugada, 21è Premi de Poesia Josep Maria Ribelles de 2018 i Ostatges po­lítics (2018). Juntament amb Anna Rispau ha signat també els poemaris Glops de nit (2012), A l’altre costat de la pell (2015), Entre bancals (2016), El bes de la nit (2017) i Verseja’m els silencis (2019).
Al 2022 va guanyar el V Premi de Poesia «Torre de Piles», convocat per Edicions del Sud, de la Safor, amb el poemari Clixés, un recull de poemes que tracten l’enyorança, les absències i el pas del temps.

## Obra

* Assens i Borda, Montse. Indigent, com jo. Brosquil Ediciones, 2008. ISBN 9788497954518. Premi de Poesia Artur Simó, Silla, 2007
* Assens i Borda, Montse. Secrets acariciats entre silencis de boira. Parnass edicions, 2010. ISBN 978-84-15007-13-5.
* Diversos autors. Garbuix de contes. Meteora, 2010. ISBN 978-84-92874-29-3.
* Diversos autors. Barcelona, t'estimo. Meteora, 2011. ISBN 978-84-92874-33-0.
* Diversos autors. Tensant el vers. Meteora, 2011. ISBN 978-84-92874-50-7.
* Diversos autors. Criatures fantàstiques. Meteora, 2011. ISBN 978-84-92874-54-5.
* Diversos autors. Temps era temps. Meteora, 2012. ISBN 978-84-92874-59-0.
* Assens i Borda, Montse; Rispau, Anna. El bes de la nit. Bromera, 2017. ISBN 978-84-90267-16-5.

## Referències

* ↑ Montse Assens i Borda al Qui és Qui de les Lletres Catalanes
* 1 2 3 «La catalana Montse Assens guanya el V Premi de Poesia Torre de Piles» (en castellà). Safor Guia, 08-08-2022. [Consulta: 15 febrer 2025].
* ↑ «El 41è Premi Marià Manent es queda a casa en guanyar-lo Montse Assens». premiadedalt.cat, 20-11-2017. Arxivat de l'original el 2017-12-10. [Consulta: 10 desembre 2017].
* ↑ «Montse Assens presenta "Indigent, com jo", el seu darrer poemari». Ajuntament de Premià de Dalt, 21-05-2008. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 1r juliol 2012].
* ↑ Assens i Borda, Montse. Secrets acariciats entre silencis de boira. Parnass edicions, 2010. ISBN 978-84-15007-13-5.
* ↑ Diversos autors. Garbuix de contes. Meteora, 2010. ISBN 978-84-92874-29-3.
* ↑ Diversos autors. Barcelona, t'estimo. Meteora, 2011. ISBN 978-84-92874-33-0.
* ↑ Diversos autors. Tensant el vers. Meteora, 2011. ISBN 978-84-92874-50-7.
* ↑ Diversos autors. Criatures fantàstiques. Meteora, 2011. ISBN 978-84-92874-54-5.
* ↑ Diversos autors. Temps era temps. Meteora, 2012. ISBN 978-84-92874-59-0.
* ↑ Assens i Borda, Montse; Rispau, Anna. El bes de la nit. Bromera, 2017. ISBN 978-84-90267-16-5.

## Enllaços externs

* Poeta del mes d'abril 2010 a la pàgina web de Ciutat-Oci
# Jarabe de Palo

Jarabe de Palo era un grup català de música en castellà liderat per Pau Donés (1966-2020), que n'era a la vegada el compositor, guitarrista i cantant. Es tractava d'un grup de rock llatí, relativament conegut a l'estranger i que va guanyar un gran nombre de premis entre els quals destaquen els Premis Ondas (1997), i dues nominacions als Grammy Llatins (2011).
Van donar-se a conèixer amb el single La Flaca el 1997. Va ser considerat el grup de rock llatí més important de l'Estat Espanyol.

## Membres

* Pau Donés (vocalista, guitarrista i compositor)
* Àlex Tenas (batería)
* Jaime De Burgos (teclats)
* Jimmy Jenks (Saxofon)
* Jordi Bericat (baix)
* David Muñoz (guitarra elèctrica)
* Andrea Amador (violoncel)
Antics membres són Jordi Mena, Dani Baraldés, Carmen Niño, Luis Dulzaides, Marià Roch, Daniel Forcada, Toni Saigi, Joan Gené, J.MªOliver, Jorge Rebenaque, Danny Cummings i Jordi Gas.

## Discografia
### Àlbums

* Adelantando (2007)
* Orquesta Reciclando (2009)
* ¿Y ahora que hacemos? (2011)
* Somos (2014)

### Compilacions

* Colección Grandes (2004)
* • Completo, incompleto (2005) La flaca - 4:22 Grita - 3:32 El lado oscuro - 4:49 El bosque de palo - 3:33 Depende - 4:25 Perro apaleao - 3:24 Pura sangre - 4:05 Agua - 4:16 Duerme conmigo - 3:23 De vuelta y vuelta - 5:46 Tiempo - 4:43 Dos días en la vida - 6:23 Completo incompleto - 3:19 Agustito con la vida - 3:21 El lunar de María (amb Peret) - 4:43
* Edició 10è aniversari "La Flaca" (2006)

## Referències

* ↑ «1997» Arxivat 2020-10-17 a Wayback Machine., web de Premios Ondas
* ↑ David Gil, entervista a Pau Donés en: «Jarabe de Palo a la conquista del rock en el Latin Grammy» (castellà), Terra, 31 d'octubre de 2011
* 1 2 «Gira de Jarabe de Palo» Arxivat 2015-09-23 a Wayback Machine., Catalan! Arts Àrea de Mercats, Generalitat de Catalunya, Departament de Cultura, 2011
* ↑ «Jarabe de Palo revisa dotze anys de trajectòria en el seu primer llibre disc», El Punt, 3 de març de 2009, pàgina 31
* ↑ «Coleccion Grandes» (en castellà). coveralia. [Consulta: 28 agost 2020].

## Enllaços externs

* Pàgina oficial
* Myspace Oficial
* «Ha estado con nosotros... Jarabe de Palo» (castellà), (Entrevista) El Mundo, 3 d'abril de 2007
# Gran Premi de Suïssa del 1982

Resultats del Gran Premi de Suïssa de Fórmula 1 de la temporada 1982, disputat al circuit de Dijon - Prenois, a Dijon, França el 29 d'agost del 1982.

## Resultats

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps /Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 6 | Keke Rosberg | Williams-Ford | 80 | 1h 32' 41. 087 | 8 | 9 |
| 2 | 15 | Alain Prost | Renault | 80 | + 4.442 s | 1 | 6 |
| 3 | 8 | Niki Lauda | McLaren - Ford | 80 | + 1' 00.343 min. | 4 | 4 |
| 4 | 1 | Nelson Piquet | Brabham - BMW | 79 | + 1 Volta | 6 | 3 |
| 5 | 2 | Riccardo Patrese | Brabham - BMW | 79 | + 1 Volta | 3 | 2 |
| 6 | 11 | Elio de Angelis | Lotus - Ford | 79 | + 1 Volta | 15 | 1 |
| 7 | 3 | Michele Alboreto | Tyrrell - Ford | 79 | + 1 Volta | 12 | |
| 8 | 12 | Nigel Mansell | Lotus - Ford | 79 | + 1 Volta | 26 | |
| 9 | 5 | Derek Daly | Williams - Ford | 79 | + 1 Volta | 7 | |
| 10 | 22 | Andrea de Cesaris | Alfa Romeo | 78 | + 2 Voltes | 5 | |
| 11 | 4 | Brian Henton | Tyrrell - Ford | 78 | + 2 Voltes | 18 | |
| 12 | 23 | Bruno Giacomelli | Alfa Romeo | 78 | + 2 Voltes | 9 | |
| 13 | 7 | John Watson | McLaren - Ford | 77 | + 3 Voltes | 11 | |
| 14 | 10 | Eliseo Salazar | ATS - Ford | 76 | + 4 Voltes | 25 | |
| 15 | 29 | Marc Surer | Arrows - Ford | 76 | + 4 Voltes | 14 | |
| 16 | 16 | René Arnoux | Renault | 75 | Injecció | 2 | |
| Ret | 25 | Eddie Cheever | Ligier - Matra | 70 | Direcció | 16 | |
| Ret | 9 | Manfred Winkelhock | ATS - Ford | 55 | Xassís | 20 | |
| Ret | 31 | Jean Pierre Jarier | Osella - Ford | 44 | Motor | 17 | |
| Ret | 26 | Jacques Laffite | Ligier - Matra | 33 | Direcció | 13 | |
| Ret | 36 | Teo Fabi | Toleman - Hart | 31 | Motor | 23 | |
| Ret | 18 | Raul Boesel | March - Ford | 31 | Pèrdua d'aigua | 24 | |
| Ret | 17 | Rupert Keegan | March - Ford | 25 | Accident | 22 | |
| Ret | 35 | Derek Warwick | Toleman - Hart | 24 | Motor | 21 | |
| Ret | 14 | Roberto Guerrero | Ensign - Ford | 4 | Motor | 19 | |
| Ret | 27 | Patrick Tambay | Ferrari | 0 | Ferides | 10 | |
| NVC | 20 | Chico Serra | Fittipaldi - Ford | | | | |
| NVC | 33 | Tommy Byrne | Theodore - Ford | | | | |
| NVC | 30 | Mauro Baldi | Arrows - Ford | | | | |

## Altres

* Pole: Alain Prost 1' 01. 380
* Volta ràpida: Alain Prost 1' 07. 477 (a la volta 2)

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-11-04. [Consulta: 18 abril 2010].
# Tutmosis II

Tutmosis II fou el quart faraó de la dinastia XVIII. Va regnar des d'una data propera al 1490 aC fins al 1475 aC (uns 14 anys). El seu nom Horus fou Kanakhtuserpedjti; el Nebti Neternesit; el nom d'Horus d'or Sekhemkhepere; i el seu Nesut biti Akheperenre ('Gran és la forma de Ra'). El seu nom Sa Ra o personal volia dir 'Nascut del déu Tot".
La mort prematura dels seus germans grans Wadjmose i Amenmose el va convertir en hereu. Era el fill gran nascut de Mutnefert, reina secundària i germana d'Amosis, la reina principal. Es va casar amb la seva germanastra Hatshepsut, filla gran de Tutmosis I i la reina Amosis, que probablement era més gran que ell. Hatshepsut va portar el títol d'«esposa d'Amon», que potser ja tenia abans de la mort de Tutmosis I.
Tutmosis II va tenir només un fill, Tutmosis III, amb una dona secundària anomenada Isis o Iset. El faraó el va nomenar successor, però després de la seva mort, com que el fill era molt jove, Hatshepsut va assolir la regència i va exercir com a faraona. També va tenir dues filles, una de les quals es deia Neferure i una altra possiblement Neferubity.
Sembla que era de constitució dèbil i potser ja en el seu regnat el poder efectiu va estar en mans d'Hatshepsut. Es coneixen dues campanyes en el seu regnat per una inscripció al temple de Deir al-Bari i una estela a Sehel, al sud d'Aswan.
La primera campanya fou a Kush, que es va revoltar en pujar al tron i els egipcis es van haver de refugiar a les fortaleses. Tutmosis va enviar un exèrcit que va aplanar la rebel·lió i va arribar a Kerma. Va matar tots els presoners i només va deixar un príncep, que fou portat a Egipte com a ostatge.
La segona fou contra els shasu, beduïns del Sinaí. En aquesta campanya, potser feta pel camí, va pujar per Síria i va arribar fins a Niya, va arribar a l'Eufrates, per tot seguit tornar a Egipte.
Va fer diverses construccions: un temple al nord de Madinet Habu conegut com a Shespet-ankh ('capella de la Vida'), que fou acabada pel seu fill i successor Tutmosis III; construccions a Karnak (també acabades pel seu fill); i edificis a Semna, Kumma i Elefantina.
Va morir quan tenia poc més de 30 anys. La seva tomba no s'ha identificat amb certesa.
La seva tomba fou violada per lladres de tombes i la seva mòmia va ser transferida a l'amagatall de Deir al-Bari, al dipòsit reial de mòmies on va ser reembolicada i restaurada. En 2025, la seva tomba, Wadi C-2, va ser identificada després d'haver-se trobat el 2022.

## Referències

* ↑ Schneider, 2002.
* ↑ «Hatshepsut». Dones que han fet història. [Consulta: 3 novembre 2024].
* 1 2 3 «Mummy of Thutmose II» (en anglès). Egypt Museum, 18-08-2022. [Consulta: 3 novembre 2024].
* ↑ Ferguson, Donna. «Archaeologists discover first pharaoh’s tomb in Egypt in more than a century» (en anglès). The Guardian, 20-02-2025. [Consulta: 20 febrer 2025].

## Bibliografia

* Schneider, Thomas. Lexikon der Pharaonen [Lèxic dels faraons] (en alemany). Düsseldorf: Albatros, 2002. ISBN 978-3-491-96053-4.
# Pneumologia

La pneumologia és l'especialitat mèdica que s'encarrega de les malalties dels pulmons i del tracte respiratori. Generalment, es considera una branca de la medicina interna, encara que es relaciona íntimament amb la medicina intensiva, ja que tracta els pacients que requereixen ventilació mecànica. La cirurgia de la zona respiratòria la realitzen els cirurgians toràcics. El metges especialistes en aquesta àrea s'anomenen pneumòlegs.

## Diagnòstics

En general, la meitat de tots els diagnòstics es poden fer amb un historial mèdic curós, i les malalties del pulmó no són una excepció. El pneumòleg condueix una revisió general i se centra en: malalties hereditàries que afectin els pulmons, exposició a toxines (tabaquisme, pneumoconiosis, etc.) i exposició a agents infecciosos.
El diagnòstic físic és molt important: inspecció amb les mans per buscar signes de malalties, palpació dels ganglis limfàtics cervicals, la tràquea i el pit, percussió dels camps del pulmó i auscultació dels camps del pulmó. Existeixen nombres malalties cardíaques que donen determinats símptomes als pulmons, per això també se solen incloure revisions cardíaques.
Altres mètodes diagnòstics inclouen:
* Anàlisi clínica. Es mesura el gas en sang.
* Espirometria. És la determinació de la capacitat pulmonar.
* Broncoscòpia.
* Radiografies de tòrax.
* Tomografia computada
* Determinats mètodes de medicina nuclear.
* Tomografia per emissió de positrons (TEP o PET)
* Pletismografia.

## Tractaments

La medicació és el tractament més important en la majoria de les malalties pulmonars, a través d'inhaladors (com és el cas de broncodilatadors i els esteroides) o de forma oral (antibiòtics). El tractament quirúrgic és portat a terme pel cirurgià toràcic, després de l'avaluació primària del pneumòleg.
La teràpia amb oxigen pot ser necessària en malalties respiratòries severes com enfisema i fibrosi. Quan la teràpia no funciona, es pot requerir ventilació mecànica.

## Requisits acadèmics

Per ser pneumòleg a Espanya cal cursar la llicenciatura en medicina i després especialitzar-se en pneumologia.

## Malalties pneumològiques més freqüents

* Aspergilosi broncopulmar al·lèrgica
* Asma
* MPOC (Malaltia pulmonar obstructiva crònica)
* Emfisema
* Fibrosi quística
* Càncer de pulmó
* Pneumònia
* Pneumotòrax
* Embòlia pulmonar
* Fibrosi pulmonar
* Hipertensió pulmonar
* Sarcoidosi
* Apnea del son

## Referències

* ↑ «Pneumologia - Enciclopedia» (en italià). [Consulta: 20 febrer 2025].

## Enllaços externs

* Societat Espanyola de Pneumolgia i Cirurgia Toràcica (castellà)
* Societat Catalana de Pneumologia
# Manuel Pardiñas Serrano

Manuel Pardiñas Serrano (Lo Grau, Osca, 1 de gener de 1880 - Madrid, 12 de novembre de 1912) fou un anarquista espanyol.

## Biografia

Era fill d'Agustín Pardiñas Ferriz, carrabiner llicenciat, i de María Serrano. Va estudiar a l'Escola d'Arts i Oficis i va treballar com a pintor decorador a Saragossa, Sant Sebastià, Biàrritz i Baiona. Va marxar, potser per evitar el servei militar, a Buenos Aires (d'on va ser expulsat el 1909 arran de l'assassinat del coronel Ramón Lorenzo Falcón, cap de policia de la capital federal, a mans de l'anarquista Simón Radowitzky), i va viure posteriorment a l'Havana i a Tampa (Florida), abans de tornar a Europa, on va residir uns mesos a França abans de l'atemptat contra José Canalejas.

## L'assassinat de Canalejas

Després d'haver despatxat amb el rei, el president del govern espanyol, José Canalejas y Méndez, passejava el matí del dimarts 12 de novembre de 1912 per la madrilenya Puerta del Sol, fent temps abans del Consell de Ministres, que havia de tenir al migdia, en el Ministeri de Governació. Tenia pel que sembla per costum parar davant l'aparador de la Llibreria San Martín. A les onze i vint, mentre contemplava un mapa de la Primera Guerra dels Balcans, que estava en plena ebullició llavors, «un home ros, amb bigoti, aspecte juvenil, barba rala, ben vestit» li va disparar tres trets a boca de canó amb una pistola Browning de gran calibre, matant-lo en l'acte. Un dels agents de policia que seguia, a certa distància, al president, es va llançar sobre Pardiñas qui, veient-se atrapat, es va suïcidar amb l'arma que portava.
Tot i això, investigacions basades en la inspecció dels documents gràfics que retraten el cos sense vida de Pardiñas, afirmen que les ferides presents són incompatibles amb la mort per suïcidi, ja que presenta dos impactes de bala al crani i qualsevol dels dos hauria produït la mort instantània. A més s'ha identificat l'arma i segons les dades tècniques, com el nombre de bales que allotjava com a màxim, contrastat amb els trets que va fer Pardiñas, informen que hauria necessitat disposar de nova munició i recarregar l'arma, fets que tampoc no coincideixen amb la versió fins ara coneguda. Igualment, aquests estudis expliquen que hi ha molts fets confusos en el relat de la mort de Canalejas, que també fan referència a les ferides que presentava aquest.

## Obra derivada

Es va realitzar el 1912 un curtmetratge semi-documental sobre el seu assassinat i enterrament titulat Asesinato y entierro de don José Canalejas. Dirigida per Enrique Blanco i Adelardo Fernández Arias, va ser la primera pel·lícula interpretada per l'actor José Isbert, amb 26 anys.

## Referències

* ↑ «Manuel Pardiñas Serrano». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 1r octubre 2016].
* 1 2 Avilés Farré, Juan. El nacimiento del terrorismo en occidente: anarquía, nihilismo y violencia revolucionaria. Siglo XXI de España Editores, 2008, p. 168-169. ISBN 9788432313103.
* ↑ Comín Colomer, Eduardo. El Anarquismo contra España: de "La Mano Negra" a la huelga de "La Canadiense" (en castellà). Publicaciones Españolas, 1959.

## Vegeu també

* Propaganda pel fet
# Calendari juche

El calendari de la República Popular Democràtica de Corea, el calendari de la RDPK o el calendari Juche (pronunciació coreana: [tɕut ]e]), batejat amb el nom de la ideologia juche, és el sistema de numeració per any utilitzat a la República Popular Democràtica de Corea. El calendari pren com a data de partida l'any de naixement de Kim-Il-sung, el 1912. Adoptat oficialment el 1997, tres anys després de la seva mort, sembla que deixà de tenir vigència a les darreries del 2024, moment en què s'adoptà novament el calendari gregorià.

## Història

El calendari pren prestats elements dels dos calendaris històrics emprats a Corea, el sistema tradicional de noms de l'època coreana i el calendari gregorià en què els anys estan lligats al naixement tradicional de Jesús. En contraposició a aquests dos, el calendari Juche comença amb el naixement del fundador de la República Popular Democràtica, Kim Il-sung.
El decret sobre el calendari Juche es va adoptar el 8 de juliol de 1997, en el tercer aniversari de la mort de Kim Il-sung. El mateix decret també designava l'aniversari del naixement de Kim Il-sung com el Dia del Sol. L'any de naixement de Kim Il-sung, el 1912 al calendari gregorià, es va convertir en «Juche 1» al calendari nord-coreà; així, l'any 2011 és «Juche 100», etc. Això es va fer com un mitjà per avançar en el culte a la personalitat de Kim Il-sung.
El calendari es va començar a implementar el 9 de setembre de 1997, dia de la Fundació de la República. En aquesta data, els diaris, les agències de notícies, les estacions de ràdio, el transport públic i els certificats de naixement van començar a utilitzar els anys d'acord amb el calendari Juche.

## Ús

L'any 1912 és «Juche 1» al calendari nord-coreà. No hi ha anys abans de «Juche 1», i per als anys abans de 1912 s'empren les dates segons el calendari cristià. Els intervals d'anys que comencen abans de 1912 i que s'acaben després es donen només en números de calendari cristià. Els altres anys posteriors a 1912 s'usen només els anys juche, o també els anys juche i la data cristiana entre parèntesis. En els documents emprats en les relacions amb països estrangers, «l'era Juche i l'era cristiana es poden utilitzar sobre els principis d'independència, igualtat i reciprocitat».

## Referències

* 1 2 Logie, Andrew.. North Korea. Singapore: Marshall Cavendish Editions, 2012. ISBN 9789814398909.
* ↑ joonha.park. «North Korea drops Juche calendar in apparent bid to elevate Kim Jong Un’s legacy | NK News» (en anglès americà). NK News - North Korea News, 17-10-2024. [Consulta: 2 gener 2025].
* ↑ Coleman, Alistair; Bhat, Upasana «How to decode North Korea's rhetoric» (en anglès). BBC, 14-10-2017.
* 1 2 Lee, Hy-Sang, 1932-. North Korea : a strange socialist fortress. Westport, Conn.: Praeger, 2001. ISBN 0275969177.
* ↑ Why communism did not collapse : understanding authoritarian regime resilience in Asia and Europe. ISBN 9781107035539.
* ↑ «Nouveau calendrier en Corée du Nord» (en francès). Liberation, 10-07-1997. [Consulta: 3 novembre 2019].
# Huy

Huy (en való Hu, en neerlandès Hoei) és una antiga ciutat fortificada de Bèlgica, a la província de Lieja, que forma part de la regió valona. Al setembre 2009 tenia 20.750 habitants, l'1 de gener del 2015 la població ja havia pujat cap als 21 354.

## Història

La ciutat té un passat industrial des de l'edat mitjana, per a la seva posició al riu Mosa per al transport i el seu afluent el Hoyoux als marges del qual es van construir molts molins, forges i fornells pel treball dels metalls, en particular el coure i l'estany.
El 1066, Teoduí de Baviera, el príncep-bisbe de Lieja va decidir de construir una col·legiata. La gent de Huy ha de vendre la meitat dels seus béns mobles per a finançar el projecte. En compensació, van rebre la primera carta de llibertats d'Europa occidental. La ciutat va esdevenir una bona vila. El 1328 va anexionar el barri de Statte a l'altre riva del Mosa, un important centre d'artesania (molins, forges…).
Al segle xv, a poc a poc el castell, construït a un promontori que domina la ciutat, es va transformar en fortesa. Aquesta fortesa es troba a l'escut de la ciutat i té un rol major en la defensa de la ciutat. El 1689, durant el regne de Joan Lluís d'Elderen, l'exèrcit francès va cremar unes 860 cases a la ciutat d'Huy, a tall de represàlies perquè el bisbe no va respectar la neutralitat del principat. El 1715 es va decidir de destruir el castell. Les ciutadans van utilitzar-lo com una pedrera per a la construcció de les seves cases.
La ciutat fou annexada per França l'any 1795 i integrada al Regne Unit dels Països Baixos el 1815. El 1818, es va decidir de construir una nova ciutadella, que existeix encara avui, tot i perdre la seva funció defensiva. El 1830 la ciutat esdevé belga.

## Nuclis

Ben-Ahin, Huy, Statte, Tihange i Neuville-sous-Huy.
* Font a la plaça major (Place du Marché)
* Un carrer vell
* Ciutadella

## Monuments i llocs d'interés

* La Col·legiata de la Mare de Déu (Notre-Dame de Huy)
* Abadia de Neufmoustier
* La ciutadella

## Referències

* ↑ Jean Haust, Le dialecte wallon de Liège, tom 2: Dictionnaire Liégeois, Liège, H. Vaillant-Carmanne, 1933, pàgina 337
* ↑ «Registre de la població belga». Arxivat de l'original el 2009-10-07. [Consulta: 15 novembre 2009].