OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Monserrate

El turó de Monserrate juntament amb el Turó de Guadalupe constitueixen els anomenats turons tutelars de Bogotà. Monserrate té una altitud de 3152 msnm i s'ubica sobre la Serralada Oriental. Els turons de Bogotà, d'origen metamòrfic, tenen més de 10.000 anys d'antiguitat, pel que fa a l'aspecte geològic.
El turó de Monserrate ha estat lloc de peregrinació religiosa des de l'època colonial i és un atractiu natural, religiós, gastronòmic i mirador de la ciutat. L'accés pot realitzar-se a peu per un sender per a vianants, telefèric o funicular.

## Història

Al cim d'aquest turó hi ha el santuari de la Basílica del Senyor de Monserrate, l'actual construcció del qual, d'estil neocolonial, va ser acabada el 1925 i exhibeix la talla del Señor Caído de Monserrate, elaborada per Pedro de Lugo i Albarracín el segle xvi. La primera ermita fou construïda sota el mandat del president colonial Pedro Solís de Valenzuela per retre homenatge a la Mare de Déu de Montserrat, imatge portada per ell mateix des del Regne d'Espanya.

## Aspectes naturals

El 1992 va ser creat el Parc Corredor Ecològic, que adopta el Pla d'Ordenació Física del Sistema Orogràfic a fi i efecte de conformar una àrea de preservació ambiental a la vora de la ciutat, sobre l'espai rural dels turons orientals i sud-orientals. Els seus terrenys van ser cedits al Parc Nacional Enrique Olaya Herrera.
Si bé el turó de Monserrate ha perdut la major part de fauna i flora nativa a causa de la desforestació, incendis forestals i introducció d'espècies exòtiques, és possible encara trobar ecosistemes de Bosc Andí, mamífers petits i prop de 58 espècies d'aus. Així mateix, sobresurt com un escenari ideal per a la pràctica de l'esport, a causa de l'entorn natural i la qualitat de l'aire.

## Vegeu també

* Turisme a Bogotà
* Basílica del Senyor de Monserrate

## Referències

* ↑ «Monserrate, el lugar ideal todo el año» (en anglès). Página Oficial Cerro de Monterrate, 2010. [Consulta: 24 agost 2010].
* ↑ Parcs Humedales Arxivat 2004-08-08 a Wayback Machine. Consultado el 22 de desembre de 2009

## Bibliografia

* Pianeta, Alberto. Iglesias de Colombia: Arte y Arquitectura. Myra Editores, Bogotá, 2006. ISBN 958-33-7221-8.
* Vargas Araújo, José Miguel; Palacio Santamaría, Alexander; Palacio Santamaría, José. Iglesias de Santafé de Bogotá. Taller Cinco Centro de Diseño Publicaciones, Bogotá, 2000. ISBN 958-95884-8-4.
* COLCULTURA. Reminiscencias de Santafé de Bogotá. Instituto Colombiano de Cultura (COLCULTURA), Bogotá, 1978.
* Silvestrer Sánchez, Francisco. Descripción del Reyno de Santa fé de Bogotá (1728). Universidad Nacional de Colombia, Bogotá, 1968.

## Enllaços externs

* Guia Turística de Bogotà: Els 22 Llocs per anar a Bogotà (castellà)
* Turó de Monserrate
* Vista Panoràmica
# Acantiza d'Iredale

L'acantiza d'Iredale(Acanthiza iredalei) és una espècie d'ocell de la família dels acantízids (Acanthizidae) que habita matolls propers a llacunes salobres i llacs de l'oest i sud d'Austràlia, en Austràlia Meridional, Austràlia Occidental i sud-oest de Victòria.

## Referències

* ↑ «Acantiza d'Iredale». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 15-2-2021 (català)
# Luigi Broglio (enginyer)

Luigi Broglio (11 novembre 1911 - 14 gener 2001), va ser un enginyer italià, coronel tinent de les forces aèries, i degà de la facultat d'enginyeria aeronàutica a la Universitat de Roma La Sapienza. Conegut com el "von Braun italià", és més conegut com l'arquitecte del programa San Marco el que va portar a Itàlia a ser el tercer país del món en construir i operar el seu propi satèl·lit.
Les instal·lacions van concebre originalment el nom de San Marco Equatorial Range, ara es nomena en el seu honor, així com l'asteroide 18542 Broglio.

## Referències

* ↑ «The Dreamers - Luigi Broglio» (en italià). Italian National Institute for Astrophysics – Astronomical Observatory of Bologna. Arxivat de l'original el 2011-06-15. [Consulta: 27 agost 2010].
* ↑ «Luigi Broglio, the Italian von Braun» (en italià). "Explora" science channel. Arxivat de l'original el 2012-06-21. [Consulta: 9 juny 2010].
* ↑ «The San Marco Project Research Centre». Centro di Ricerca Progetto San Marco - University of Rome "La Sapienza". Arxivat de l'original el 1996-12-20. [Consulta: 27 agost 2010].
* ↑ «JPL Small-Body Database Browser - 18542 Broglio». NASA Jet Propulsion Laboratory. [Consulta: 9 juny 2010].

## Bibliografia

* Di Bernardo Nicolai, Giorgio. Nella nebbia, in attesa del Sole. Breve storia di Luigi Broglio, padre dell'astronautica italiana (2005)
* Francesco Pinto, Il lancio perfetto, Mondadori - Rai Eri, 2014. Romanzo

## Vegeu també

* Centro Spaziale Luigi Broglio
* Centro di Ricerca Progetto San Marco
* San Marco (satèl·lits artificials)
* Scout (coet)

## Enllaços externs

* http://www.astronautix.com/astros/broglio.htm
# Ruta dels rellotges de sol d'Otos

La Ruta dels rellotges de sol és una ruta cultural vinculada a la localitat valenciana d'Otos, a la Vall d'Albaida. Des de la seua creació, s'ha convertit en un dels atractius turístics de la localitat.
La ruta es va posar en marxa l'any 2005, per iniciativa de l'artista Rafael Amorós i l'escriptor Joan Olivares, veí de la vila. Consisteix en una trentena de rellotges de sol repartits pel nucli urbà, i dissenyats per artistes valencians de la talla d'Arcadi Blasco, Manuel Boix, Andreu Alfaro, Elisa Martí, Artur Heras, Toni Miró o el propi Rafael Amorós.

## Rellotges de la ruta

* Rellotge bicicleta d'Antoni Miró
* Unió d'Elisa Martí
* Rellotge de fang d'Arcadi Blasco
* Meló Soleil d'Artur Heras i Sanz
* Polifem de Manuel Boix
* Els fruits del forn de Joanfra Tormo
* La Norma no és un dogma d'Andreu Alfaro

## Referències

* ↑ Informació a la pàgina web d'Otos
* ↑ "Treinta relojes de sol a la sombra del Benicadell", Levante-EMV, 8 de febrer de 2020
* ↑ Otos, el poble on no cal rellotge per a saber l'hora, À punt, 10-09-2021

## Enllaços externs

* "Otos retoma las visitas guiadas de la Ruta dels Rellotges de Sol". Levante-EMV, 17 de juny de 2020
# David Grimaldi

David Grimaldi (Estats Units d'Amèrica, 22 de setembre de 1957) és un biòleg, entomòleg i conservador nord-americà, al Museu Americà d'Història Natural de Nova York, Secció de Zoologia d'Invertebrats. Es fa formar a la Universitat de Cornell, on es va doctorar en entomologia el 1986. El Dr. Grimaldi és una autoritat en molts camps de la sistemàtica d'insectes, la paleontologia i la biologia evolutiva.
Ha estat professor adjunt a la Universitat de Cornell, Universitat de Colúmbia i a la Universitat de Nova York. És autoritat a la família Drosophilidae (mosques de la fruita) i expert en fòssils en ambre, i en història geològica d'insectes.
Grimaldi és autor de Amber : window to the past i coautor amb Michael S. Engel d' Evolution of the Insects (2005). Ha publicat nombrosos articles científics a revistes especialitzades.

## Honors
### Eponímia

* Halitheres grimaldii Giribet & Dunlop (opilió fòssil en ambre de Myanmar)
* Palaeoburmesebuthus grimaldii Lourenço (escorpí fòssil en ambre de Myanmar)
* Ambradolon grimaldii Metz (fòssil therevid fly en ambre dominicà)
* Cubanoptila grimaldii Wichard (fòssil caddisfly en ambre dominicà)
* Ctenoplectrella grimaldii Engel (fòssil d'abella en ambre bàltic)
* Afrarchaea grimaldii Penney (fòssil archaeid spider en ambre Burmese)
* Plectromerus grimaldii Nearns & Branham (fòssil d'abella en ambre dominicà)
* Glabellula grimaldii Evenhuis (fòssil Mythicomyiidae en ambre dominicà)
* Euliphora grimaldii Arillo & Mostovski (fòssil mosca fòrida en ambre espanyol)
* Phyloblatta grimaldii Vršanský (fòssil panerola del Triàsic a Virgínia)
* Glyptotermes grimaldii Engel & Krishna (fòssil tèrmit en ambre dominicà)
* Burmadactylus grimaldii Heads (fòssil grill talp pigmeu en ambre Burmese)

## Publicacions

* david a. Grimaldi, michael s. Engel. 2005. Evolution of the Insects. Cambridge Evolution Series. Edición ilustrada, reimpresa de Cambridge Univ. Press, 755 pp.
* Grimaldi, D.. Amber: Window to the Past. Abrams, 1996. ISBN 0-8109-2652-0.

## Referències

* 1 2 3 «Staff Profiles: David Grimaldi». American Museum of Natural History. [Consulta: 30 març 2013].

## Enllaços externs

* «Detall de l'autor» (HTML) (en anglès). Índex Internacional de Noms de Plantes. International Organization for Plant Information (IOPI).
# Danny Jones

Daniel Alan David Jones, més conegut com a Danny Jones, (12 de març de 1986 a Bolton (Gran Manchester), Anglaterra). És un dels vocalistes i guitarristes de la banda de pop-rock britànica McFly, formada també per Tom Fletcher, Harry Judd i Dougie Poynter.

## Primers anys

Va créixer a Bolton amb la seva mare Kathy, el seu pare Alan i la seva germana Vicky. Va estudiar a Thornleigh Salesian College, va ser allí on a causa de la seva forma de vestir li feien bullying (després escriuria i cantaria una cançó del seu primer àlbum (Not Alone) a causa d'aquest maltracte).
El seu primer grup, va ser amb la seva germana Vicky i un amic seu (Y2k). Amb Y2k es van presentar el 2000 en un programa de televisió de la CBBC anomenat "Steps to the Stars", versionant Thank U d'Alanis Morissette quedant en segona posició.

## McFly

McFly va arribar a la fama el 2004, estava molt influenciada amb la també banda de pop-rock britànic Busted que els va oferir la possibilitat d'unir-se amb ells al Tour, A Ticket For Everyone.
Va llegir un anunci a la revista NME (2002) en què un grup necessitava un guitarrista, però es va equivocar i va anar a l'audició per la boyband V. Allí va conèixer a en Tom, que estava audicionant per entrar a Busted. Com que van agafar a Charlie Simpson, en Danny i en Tom van decidir formar una nova banda amb l'ajuda de James Bourne, ex-component de Busted i Son of Dork. Van començar a compondre cançons, un cop ja acabat el primer treball de Busted, a una suite de l'hotel InterContinental de Londres. A través de la revista NMA, Dougie Poynter i Harry Judd es van afegir a Tom i Danny, per formar McFly.
En moltes ocasions Danny agafa el rol de primer guitarra, mentre que Tom agafa la veu principal. En moltes cançons, com per exemple That Girl o She Left Me és ell qui fa els solos de guitarra. És esquerrà de mà, però toca amb la dreta la guitarra.
# Aeròdrom de Mutxamel

L'aeròdrom de Mutxamel (codi OACI:LEMU) és un aeròdrom privat valencià ubicat a la localitat de Mutxamel, comarca de l'Alacantí, a deu quilòmetres al nord de la ciutat d'Alacant. Va entrar en servei l'any 1984.
Està destinat a l'Aviació General. Acull l'Aeroclub d'Alacant, un lloc d'extinció d'incendis d'Avialsa, una brigada helitransportada de Foresma, i la base principal de la companyia EInaer Helicòpters.

## Referències

* ↑ Aerodromo de Mutxamel

## Enllaços externs

* Pàgina oficial
# Acantiza de carpó groc

L'acantiza de carpó groc (Acanthiza chrysorrhoa) és una espècie d'ocell de la família dels acantízids (Acanthizidae) endèmic d'Austràlia.

## Descripció

* És el major ocell de la família, amb 9,5-12 cm de llarg i un pes de 9 g.
* Color general gris per sobre i blanquinós per sota, amb un to beix per sota de les ales i un carpó distintivament groc. Cap i coll gris amb una línia blanca per sobre dels ulls. Capell negre amb taques blanques.

## Hàbitat i distribució

Habita boscos clars, ciutats i planures d'herba en gran part d'Austràlia i Tasmània. Absent dels boscos humits del nord i de les zones àrides de l'interior.

## Llista de subespècies

S'han descrit quatre subespècies:
* Acanthiza chrysorrhoa chrysorrhoa, (Quoy et Gaimard, 1830). Oest i sud-oest d'Austràlia.
* Acanthiza chrysorrhoa leachi, Mathews 1912. Tasmània.
* Acanthiza chrysorrhoa leighi, Ogilvie-Grant 1909. Austràlia Oriental i sud-oriental.
* Acanthiza chrysorrhoa normantoni (Mathews) 1913. Zona interior d'Austràlia Oriental.

## Referències

* ↑ «Acantiza de carpó groc». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 15-2-2021 (català)
* ↑ J. del Hoyo, A. Elliot I D.& Christie D. (editors). (2007). Handbook of the Birds of the World. Volume 12: Picathartes to Tits and Chickadees. Lynx Edicions. P. 608, ISBN 9788496553422
# Alfabet ciríl·lic serbi

L'alfabet ciríl·lic serbi té 30 lletres ciríl·liques que corresponen cadascuna d'elles a un so diferent.
Aquest alfabet fou creat per Vuk Stefanović Karadžić el 1818. Esdevé l'escriptura oficial de Sèrbia el 1868. Es va crear a partir de l'alfabet rus, que era el que es feia servir aleshores a Sèrbia. L'alfabet ciríl·lic serbi, en concert amb el treball de Krste Misirkov i Venko Markovski, va servir de base per a l'alfabet macedònic.
Es van eliminar algunes lletres de l'alfabet ciríl·lic, com і, ю, й, ъ, ь, щ, я; i se'n van afegir de noves, com ћ, ђ, љ, њ, ј, џ. La ћ es va recuperar de l'antic alfabet glagolític de Metodi, un monjo ortodox d'origen eslau que va venir per evangelitzar els eslaus del sud i d'occident el 894. La lletra ђ fou creada per Lukijan Mušicki a partir de ћ; les lletres љ i њ són lligadures л+ь i н+ь; j prové de l'alfabet llatí, i џ de l'antic alfabet ciríl·lic romanès.

## Taula amb els dos alfabets serbis

| Ciríl·lic | Llatí | API |
| А а | A | /a/ |
| Б б | B | /b/ |
| В в | V | /v/ |
| Г г | G | /g/ |
| Д д | D | /d/ |
| Ђ ђ | Ð | /ʥ/ |
| Е е | E | /ɛ/ |
| Ж ж | Ž | /ʒ/ |
| З з | Z | /z/ |
| И и | I | /i/ |
| Ј ј | J | /j/ |
| К к | K | /k/ |
| Л л | L | /l/ |
| Љ љ | Ǉ | /ʎ/ |
| М м | M | /m/ |
| Н н | N | /n/ |
| Њ њ | Ǌ | /ɲ/ |
| О о | O | /ɔ/ |
| П п | P | /p/ |
| Р р | R | /r/ |
| С с | S | /s/ |
| Т т | T | /t/ |
| Ћ ћ | Ć | /ʨ/ |
| У у | U | /u/ |
| Ф ф | F | /f/ |
| Х х | H | /x/ o /h/ |
| Ц ц | C | /ʦ/ |
| Ч ч | Č | /ʧ/ |
| Џ џ | Ǆ | /ʤ/ |
| Ш ш | Š | /ʃ/ |

## Alfabets serbis ciríl·lic i llatí

A Sèrbia, el serbi s'escriu amb tots dos alfabets, el ciríl·lic i el llatí. El ciríl·lic el fa servir els diaris de referència com el Politika. Els diaris en alfabet llatí són sovint diaris més generalistes, menys «elitistes» i més «populars», com Blic o també diaris «d'oposició» o «progressistes», com Danas. L'alfabet llatí és més corrent al nord de Voivodina, on encara hi ha importants minories croates i hongareses.
Tots dos alfabets són gairebé bijectius, és a dir, que el pas de l'un a l'altre segueix unes regles mecàniques sense excepció. Tanmateix, alguns mots presenten excepcions, com injekcija/инјекција (injecció), on el dígraf -nj- correspon a -нј- i no pas a њ.
L'administració sèrbia afavoreix l'alfabet ciríl·lic, però utilitza també el llatí. És així com és indispensable a tot Sèrbia conèixer perfectament els dos alfabets. I és per això que a les escoles els alumnes aprenen les dues formes d'escriptura.
La viquipèdia en serbi té, per exemple, les dues versions en tots els articles, l'article Catalunya existeix en alfabet ciríl·lic (Каталонија) i en alfabet llatí (Katalonija). A dalt de cada pàgina hi ha una pestanya que permet canviar el text escrit d'un alfabet a l'altre.
# Plaques de matrícula de les Illes Mariannes Septentrionals

Les Plaques de matrícula de les Illes Mariannes Septentrionals es componen, des del 1989, d'un sistema de combinació alfanumèric format per tres lletres i tres xifres (ex. ABC 123). Els caràcters són de color blau marí sobre un fons blanc reflectant. El nom del territori, "C.N.M.I.-U.S.A.", apareix centrat a la part inferior i l'eslògan "HAFA ADAI" a la de dalt, tots dos en color blau cel. Mentre que al centre de la placa hi apareix el contingut de la bandera del territori.

## Història

El territori no incorporat de les Illes Mariannes Septentrionals exigeix que els residents registressin els seus vehicles de motor i mostressin matrícules des del 1968.

### Models de 1968 fins avui dia

| Data d'expedició | Disseny | Lema | Combinació utilitzada | Notes |
| 1968 | Caràcters en negre sobre fons blanc. "MARIANA DISTRICT SAIPAN M.I." en dues línies centrat a dalt i "TRUST TERR. PAC. IS. 1968" centrat a baix. | Sense lema | 1234 | "TRUST TERR. PAC. IS." fa referència al Territori en Fideïcomís de les Illes del Pacífic de l'ONU administrat pels Estats Units entre 1947 i 1986. |
| 1978 | Caràcters en blau sobre fons blanc. "COMMONWEALTH" centrat a dalt i "NORTHERN MARIANA IS." a baix. Silueta d'una pedra Latte i un estel de cinc puntes a l'esquerra. | Sense lema | 1234 | |
| 1989 | Caràcters en blau marí sobre fons blanc reflectant. "C.N.M.I.-U.S.A." centrat a baix i l'escut al centre. | "HAFA ADAI" centrat a dalt. | ABC 123 | Des de 1989, totes les plaques dels vehicles de passatgers tenen un forat de muntatge rodó a la cantonada superior dreta i ranures horitzontals a les altres tres cantonades, com passa amb les plaques de Hawaii i Guam. |
| 2005 | Mateix disseny que l'anterior però la combinació està estampada i no gravada en relleu. | "HAFA ADAI" centrat a dalt. | ABC 123 | |

## Vegeu també

* Plaques de matrícula dels Estats Units d'Amèrica

## Referències

* ↑ «Northern Mariana Islands» (en anglès). Worldlicenseplates. [Consulta: 21 febrer 2025].
* ↑ «Commonwealth of the Northern Marianas» (en anglès). Plateshack.com. [Consulta: 21 febrer 2025].
# Aeròdrom de São Filipe

L'Aeròdrom de São Filipe (codi IATA: SFL, codi OACI: GVSF) és el quart aeroport més usat de Cap Verd i es troba a l'illa de Fogo, a 2 kilòmetres al sud-est del poble de São Filipe unit per carretera directament amb el poble i prop del Oceà Atlàntic i dona servei a tota l'illa. Les dues últimes lletres del codi ICAO representen São Filipe. L'aeroport va ser inaugurat entre mitjans i finals del segle xx.
Al maig de 2011, la seva pista es va estendre a 1.500 metres per 30 metres d'ample de l'anterior longitud de 1.197 metres per 20 metres d'ample, a fi d'acomodar l'aterratge, rodatge i enlairament d'avions més grans com "ATR 42" i "72 ATR". La totalitat de la terminal de l'aeroport fou remodelat completament després de l'ampliació de la pista.

## Aerolínies i destinacions

| Ciutats | Nom de l'Aeroport | Aerolínies |
| Àfrica |||
| Cap Verd |||
| Illa de Boa Vista | Aeroport Internacional Aristides Pereira | Cabo Verde Express |
| Praia | Aeroport Internacional Nelson Mandela | TACV |
| Illa de Sal | Aeroport Internacional Amílcar Cabral | Cabo Verde Express |

## Enllaços externs

* Horaris de TACV per Fogo
* Informació de l'aeroport del World Aero Data
# Acantiza muntanyenca

L'acantiza muntanyenca (Acanthiza katherina) és una espècie d'ocell de la família dels acantízids (Acanthizidae) que habita el sotabosc del bosc humit del nord-est de Queensland, a Austràlia.

## Referències

* ↑ «Acantiza muntanyenca». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 15-2-2021 (català)
* ↑ «Mountain Thornbill» (en anglès). Avibase. [Consulta: 17 setembre 2023].
# Rémy Kolpa Kopoul

Rémy Kolpa Kopoul, sobrenomenat RKK, nascut a París el 23 de febrer de 1949 i mort el 3 de maig de 2015 (amb 66 anys) a Brest, va ser un periodista, gran aficionat de la música i presentador a Ràdio Nova. És reconegut com un dels més grans coneixedors de la cultura brasilera a França.

## Biografia

Rémy Kolpa Kopoul va ser fill únic i el seu pare va morir d'una crisi cardíaca l'any 1956. D'adolescent participa de vegades al Pop Club de José Artur.
Marcat com molts joves de la seva època pel maig de 68, es compromet amb la Gauche prolétarienne, sobretot a Vincennes on milita més que no estudia.
Rémy Kolpa Kopoul va ser un dels fundadors de Libération, l'any 1973, i hi va fer alguns reportatges (a Portugal entre d'altres) fins que va esdevenir-ne l'especialista musical de 1975 a 1986.
Va viatjar sovint a Brasil des de 1977 i investigà per a Libération sobre l'emergència de Lula, líder obrer de São Paulo.
Rémy Kolpa Kopoul és un dels primers a donar embranzida a l'onada del que començava a anomenar-se World Music; descobreix i ajuda molts artistes estrangers a fer-se conèixer a França, dels quals Mayra Andrade i Yuri Buenaventura, entre d'altres. Organitza els recorreguts brasilers de Kassav’, Manu Dibango, Salif Keïta i fa girar, a Europa, les més grans veus brasileres com Caetano Veloso, João Gilberto, Chico Buarque, Gilberto Gil, João Bosco… Programa festivals brasilers i de jazz, a França, tal el Niça Jazz Festival, de 1994 a 1996, i concep reportatges musicals per a la televisió.
Presentador de ràdio des dels anys 1960, participa, un temps al Pop-club de José Artur, a França inter. Entra a Radio Nova l'any 1992 i presenta, durant set temporades, Les Voyages improbables, amb Jean-François Bizot, creador de la cadena. Hi presenta llavors, el programa Contrôle discal.És també presentador a la radio TSF 89.9, que va esdevenir TSF Jazz el setembre 2008 els anys 1999-2000.
Amb el pseudònim de DJ RKK, presenta des dels anys 1990, vetllades a París, als grans festivals i a escenaris d'arreu del món: Xina, Canadà, Japó, Brasil… A partir de 2008, organitza una cita setmanal al Jamel Comedy Club, « Lundi c'est Rémy », on acull músics de tot el món.
Va participar en la pel·lícula Avida de Benoît Delépine i Gustave Kervern, on interpreta un personatge atípic, en trio amb Gustave Kervern, i Mammuth. També apareix a Last Song de Dennis Berry (1985), i a Bahia de tous les saints de Nelson Pereira Dos Santos (1986).

## Publicacions

* Saúl Escalona. La salsa. Éditions l'Harmattan, 1998, p. 173. ISBN 978-2-7384-6690-7.

## Discografia

Rémy Kolpa Kopoul és l'autor de diverses compilacions:
* Àlbum Brasil do futuro (Label Naïve, 2006)
* Àlbum Latino del futuro (Label Naïve, 2008)
* Àlbum EleKtropiK (Label Naïve, 2010)

## Notes i referències

* ↑ Natalie Levisalles «Còpia arxivada». Libération, 13-01-2009. Arxivat de l'original el 25 d’octubre 2009 [Consulta: 12 setembre 2019].

## Enllaços externs

* Rémy Kolpa Kopoul - Lloc web oficial
# Mirador del Cap de la Barra

A sobre dels penya-segats del Cap de la Barra, amb una altitud aproximada de 85 m se situa el privilegiat mirador proporciona una perspectiva extraordinària de les Illes Medes, amb vistes a la Meda gran i el Medallot, així com de la roca El Molinet.
Als nostres peus tenim el port i un sector de l’Estartit, i seguint la costa, la seva platja, la de Pals i la del Racó amb el Cap de Begur al fons. A la nostra dreta i per la banda de ponent, tenim vistes a la Roca Maura (antenes) sobre l’Estartit i al fons, el sempre imponent, castell del Montgrí.
# David Martí i Martínez

David Martí i Martínez (Barcelona, 5 de juny de 1970) és un escriptor català. Humanista de formació, va treballar durant molts any com a professor, consultor i responsable de projectes relacionats amb l'ús de les noves tecnologies per empreses, organismes públics i entitats sense ànim de lucre. Va debutar com a novel·lista el 2010, amb l'obra Les bruixes d'Arnes. També és autor de La (r)revolución interior, La metgessa de Barcelona, Paraules d'amor, El guerrer adormit, Les dones sàvies de la muntanya, El caçador de bruixes, Llegendes de bruixes i altres històries dels nostres boscos, Cómo superar el síndrome del impostor y el miedo a escribir i Les dones que abraçaven els arbres. El 2018 va guanyar el Premi Nèstor Luján de novel·la històrica, amb l'obra El pirata de cala Morisca. La seva obra ha estat traduïda al castellà i al polonès. Del 2013 al 2021 va presentar i dirigeix Club Dante, el programa de literatura de Rne Ràdio 4 (Premi Nacional al Foment de la Lectura 2019 atorgat pel Ministeri d'Educació). És fundador de l'ESEC Escola d'Escriptura de Catalunya.

## Obres

* La revolución interior (2008). Assaig.
* Les bruixes d'Arnes (2010)
* La metgessa de Barcelona (2012)
* Paraules d'amor (2012)
* El guerrer adormit (2013)
* Les dones sàvies de la muntanya (2014)
* El caçador de bruixes (2016)
* Llegendes de bruixes i altres històries dels boscos (2017). Assaig.
* El pirata de cala Morisca (2018)
* Cómo superar el síndrome del impostor y el miedo a escribir (2023). Assaig.
* Les dones que abraçaven els arbres (2024)

## Premis

* 2018 - Premi Nèstor Luján de novel·la històrica, per El pirata de cala Morisca
* 2019 - Premi Nacional al Foment a la Lectura pel Club Dante, el programa de literatura de Rne Ràdio 4, que dirigeix des del 2013.

## Referències

* ↑ Maigí, Raül «David Martí debuta amb «Les bruixes d'Arnes», un relat màgic al segle XVI». El Punt Avui, 01-03-2010 [Consulta: 24 octubre 2018].
* 1 2 «Martí Martínez, David». ILC. [Consulta: 24 octubre 2018].
* ↑ Llort, Lluís «De pescador a pirata». El Punt Avui, 24-10-2018 [Consulta: 24 octubre 2018].

## Enllaços externs

* «David Martí Martínez». Grup 62.
* «David Martí Martínes» (en castellà). Todos tus libros.