OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tres homes en una barca

Tres homes en una barca (títol original: Three Men in a Boat) és una pel·lícula de comèdia en color de CinemaScope britànica de 1956 dirigida per Ken Annakin, protagonitzada per Laurence Harvey, Jimmy Edwards i David Tomlinson. Va ser escrita per Hubert Gregg i Vernon Harris i es basa en la novel·la homònima de 1889 de Jerome K. Jerome. Està doblada al català.

## Argument

Durant l'època eduardiana en Harris, en "J" i en George volen allunyar-se de tot. Decideixen marxar de vacances pujant en barca pel riu Tàmesi fins a Oxford, portant amb ells el seu gos Montmorency. George està content d'allunyar-se de la seva feina al banc. En Harris s'alegra d'allunyar-se de la senyora Willis, que l'està pressionant perquè es casi amb la seva filla Clara. I en "J" està més que ansiós per agafar unes vacances de la seva dona, Ethelbertha.

## Repartiment

* Laurence Harvey com George
* Jimmy Edwards com Harris
* David Tomlinson com Jerome "J"
* Shirley Eaton com Sophie Clutterbuck
* Jill Ireland com Bluebell Porterhouse
* Lisa Gastoni com Primrose Porterhouse
* Martita Hunt com Mrs Willis
* Joan Haythorne com Mrs Porterhouse
* Campbell Cotts com Ambrose Porterhouse
* Adrienne Corri com Clara Willis
* Noelle Middleton com Ethelbertha
* Charles Lloyd-Pack com Mr Quilp
* Robertson Hare com fotograf
* A. E. Matthews com 1r jugador de criquet
* Miles Malleson com 2n jugador de criquet
* Ernest Thesiger com àrbitre
* Hal Osmond com cotxer

## Recepció
### Taquilla

La pel·lícula va ser la 12a pel·lícula més popular a la taquilla britànica el 1957.
Segons Kinematograph Weekly, la pel·lícula va ser "in the money" a la taquilla britànica el 1957.

### Crític

The Monthly Film Bulletin va escriure: "Jimmy Edwards i David Tomlinson haurien d'haver estat representats idealment per a la deliciosa comèdia de Jerome. Malauradament, la curiosa adaptació i el maneig maldestre han destruït efectivament la major part de l'encant i l'humor del llibre original. La bufetada és crua i poc inventiva. ."
The Radio Times Guide to Films va donar a la pel·lícula 4 de 5 estrelles, escrivint: "El conjunt, inclòs David Tomlinson, és amabilitat en si mateix, mentre que les noies que porten el para-sol són tan radiants com els dies daurats d'abans".
A British Sound Films: The Studio Years 1928–1959, David Quinlan va valorar la pel·lícula com a "mediocre", escrivint: "La comèdia acolorida no té l'humor original de Jerome- senzillament no és divertida".

## Referències

* ↑ «Three Men in a Boat». British Film Institute Collections Search. [Consulta: 24 febrer 2024].
* ↑ «Tres homes en una barca». esadir.cat. [Consulta: 12 agost 2024].
* ↑ LINDSAY ANDERSON, and DAVID DENT. "Time For New Ideas." The Times [London, England] 8 Jan. 1958: 9. The Times Digital Archive. Web. 11 July 2012.
* ↑ Billings, Josh (12 December 1957). «Others in the money». Kinematograph Weekly: 7.
* ↑ Three Men in a Boat. 24, 1 January 1957, p. 21.
* ↑ Radio Times Guide to Films. 18th. Londres: Immediate Media Company, 2017, p. 934. ISBN 9780992936440.
* ↑ Quinlan, David. British Sound Films: The Studio Years 1928–1959. Londres: B.T. Batsford Ltd., 1984, p. 387. ISBN 0-7134-1874-5.
# Ermita de Sant Roc (Alacant)

L'ermita de Sant Roc és un temple del barri homònim de la ciutat d'Alacant.
Va ser construït originàriament l'any 1559, en honor d'un dels patrons de la ciutat, el qual segons la llegenda, va salvar els alacantins de la pesta. Tres segles després, l'any 1867, va ser enderrocat i reedificat en 1869 pel projecte de l'arquitecte Josep Guardiola Picó, que li va conferir l'estil eclèctic que es troba actualment. L'any 1900 es va alçar en la mateixa línia arquitectònica l'edifici contigu, obra de Manuel Chápuli.
L'ermitori de Sant Roc és dels pocs exemples de les moltes ermites que hi va haver repartides en el passat per la ciutat. Va ser la seu dels gremis d'obrers de vila i pedrapiquers, els quals la van reparar en diverses ocasions i evitant la seua ruïna.
L'edifici és de dimensions reduïdes, amb una única nau, arcs amb contraforts i absis poligonal.

## Referències

* ↑ «Ermita de Sant Roc». Comunitat Valenciana. [Consulta: 10 setembre 2023].
* ↑ Estudio de paisaje del municipio de Alicante: Anexo II Recursos paisajísticos. Cota Ambiental - Ayuntamiento de Alicante, 2017, p. RP-21.
* ↑ Gaspar Jaen i Urban (dir). Guia de Arquitectura de la Província de Alicante. Institut de Cultura Juan Gil Albert, 1999, p. 32. ISBN 84-7784-353-8.

## Enllaços externs

* Fitxa de la Direcció General de Patrimoni Artístic de la Generalitat valenciana
* Article al blog Barri Sant Roc
# Arcubisita

L'arcubisita és un mineral de la classe dels sulfurs. Fou descrita per S. Karup-Møller el 1976, i el seu nom prové dels elements que en formen part: argent (Ag), coure (Cu), bismut (Bi) i sofre (S).

## Propietats i formació

L'arcubisita és una sulfosal d'argent, coure, bismut i sofre, de la classe dels sulfurs, de fórmula química Ag₆CuBiS₄, de color gris fosc. Té una lluentor metàl·lica i la seva diafanitat és opaca. Es troba en forma de grans anèdrics de fins a 0,05 mm. Pot contenir impureses de plom, ferro i tel·luri.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'arcubisita pertany a 02.LA.10, sulfosals sense classificar sense Pb essencial, juntament amb: dervil·lita, daomanita, vaughanita, criddleita, fettelita, chameanita, mgriita, benleonardita, tsnigriita, borovskita i jonassonita.

## Formació i jaciments

La seva localitat tipus és el dipòsit de criolita d'Ivittuut al sud-oest de Groenlàndia, on es va trobar juntament amb galena, hessita, aikinita, matildita, berryita, canfieldita, acantita, bismut, quars, fluorita i criolita. També se n'ha trobat als dipòsits de coure i zinc de Songjiang (Xina), a Nehbandan (Iran), Predazzo (Itàlia) i a Banská Štiavnica (Eslovàquia).

## Referències

* ↑ «Arcubisite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 17 febrer 2014].
* ↑ «Arcubisite Mineral Data» (en anglès). Webmineral. [Consulta: 17 febrer 2014].
* ↑ Riba, O.; Melgarejo, J.C.; Mata, J.M. Vocabulari de mineralogia. Segons les normes de la International Mineralogical Association. Amb equivalències angleses. Edicions Universitat Barcelona, 2000. ISBN 9788493100100 [Consulta: 3 abril 2012].
* ↑ Anthony, J.W.; Bideaux, R.A.; Bladh, K.W. [et al.].. «Arcubisite». A: Handbook of Mineralogy (pdf). Chantilly, EUA: Mineralogical Society of America, 2005 [Consulta: 29 març 2012].
# Emperador Wen de Sui

L'Emperador Wen de Sui (隋文帝) (541-604), nom personal Yang Jian (楊堅), nom Xianbei Puliuru Jian (普六茹堅), o Naluoyan (那羅延), va ser el fundador i primer emperador de la Xina de la Dinastia Sui. Va unificar el país i va estendre el budisme per la Xina.
Serví a l'exèrcit durant el regnat dels emperadors Wu i Xuan i, quan aquest darrer morí l'any 580, Yang va ser el regent. Després de vèncer el general Yuchi Jiong, establí la dinastia Sui (com l'emperador Wen). En general va ser un període de prosperitat. Al principi del seu imperi va combatre els Tujue al nord i tribus del Tibet veïnes a l'oest, Goguryeo al nord-oest, i el regne Txampa al sud. Durant el seu regnat es va unificar la Xina del nord i del sud quan en 587 conquerí Liang Occidental i en 589 el territori dels Chen. Durant el seu regnat es va iniciar la construcció del Canal de Guangtong i el Canal de Shanyang del Gran Canal. Com a budista practicant, va fomentar la propagació del budisme a través de l'estat.
L'emperador Wen també va ser famós per tenir molt poques concubines, només dues (l'emperador Hongzhi de la dinastia Ming va ser l'únic monògam). En canvi, l'emperador Taizong de Tang en va tenir 3.000.

## Referències

* ↑ Xiong, Victor Cunrui. Historical Dictionary of Medieval China, United States of America (en anglès). Scarecrow Press, 2009, p. cvi. ISBN 0810860538.
* ↑ Bowman, John S. Columbia Chronologies of Asian History and Culture (en anglès). Columbia University Press, 2000, p. 19. ISBN 9780231500043.
* ↑ Chonglan Fu, Wenming Cao. Introduction to the Urban History of China (en anglès). Springer, 2019, p. 35. ISBN 9789811382079.
* ↑ Lewis, Mark Edward. China between Empires: The Northern and Southern Dynasties (en anglès). Mark Edward Lewis, 2011, p. 5. ISBN 9780674265400.
* ↑ Schirokauer, Conrad; Brown, Miranda. Breve historia de la civilización china (en castellà). Barcelona: Bellaterra, 2006, p. 142-143. ISBN 978-84-7290-555-9.
# Circulació hidrotermal

L'hidrotermalisme o circulació hidrotermal en geologia és el pas d'aigua calenta per l'interior de la Terra. Generalment ocorre associat a l'activitat volcànica però també n'hi ha en l'escorça terrestre profunda relacionada amb la intrusió del granit o com a resultat de l'orogènesi o el metamorfisme.

## Hidrotermalisme oceànic

El terme inclou el pas d'aigua a temperatures altes prop de les carenes de les muntanyes submarines i la circulació, a temperatures més baixes i més difusa, a través dels sediments i els basalts. En alguns llocs hi ha surgències d'aigua calenta (xemeneies submarines) que poden acollir vida sense necessitat de la llum solar.

## Hidrotermalisme volcànic

És el que s'observa en guèisers i fonts d'aigua calenta.

## En l'escorça profunda

Generalment es transporta l'aigua des de llocs amb roques calentes fins a llocs amb roques fredes. Les causes poden ser:
* Intrusió de magma dins l'escorça terrestre
* Calor per radioactivitat (en granits)
* Calor del mantell terrestre
* Calor hidràulica per exemple en conques artesianes
* Deshidratació de roques metamòrfiques
* Deshidratació de sediments enterrats.

## Formació de filons

L'hidrotermalisme pot formar un filó els minerals del qual provenen de la precipitació atmosfèrica dins una cavitat de la roca de substàncies contingudes en dissolució per aigües profundes molt calentes i sotmeses a fortes pressions. Les condicions de pressió i temperatura sota les quals s'han format els filons hidrotermals poden haver estat molt diferents i fan que els filons difereixin químicament i estructural. Hi ha els següents tipus de filons:
* Filons epitermals (amb temperatures i pressions moderades)
* Filons hipotermals (amb temperatures i pressions elevades)
* Filons mesotermals (amb condicions intermèdies)

## Vegeu també

* Font termal
* Aqüífer

## Enllaços externs

* Hydrothermal Circulation Research Page (anglès)
# Enllaç iònic

L'enllaç iònic és un dels tres tipus d'enllaç químic habituals. Correspon a la unió d'ions de signe oposat per atracció electroestàtica i sempre ve format per un metall (catió) i un no-metall (anió). Quan en l'enllaç iònic apareix aquesta força electroestàtica les substàncies que hi intervenen no formen molècules sinó que constitueixen xarxes cristal·lines iòniques formades per un gran nombre d'anions i cations.
La unió entre ions amb càrregues elèctriques oposades constitueix l'enllaç iònic.
L'enllaç iònic només es forma quan la diferència d'electronegativitat entre els elements que el componen és elevada, ja que si s'enllacen elements de caràcter metàl·lic amb electronegativitats semblants es produeix un enllaç metàl·lic i els elements no metàl·lics s'uneixen amb enllaços covalents.
Les propietats de les substàncies iòniques són les següents: tenen punts de fusió i ebullició elevats; són dures i fràgils; no condueixen el corrent elèctric en estat sòlid, però sí quan es fonen o es dissolen; són solubles en aigua.; són sòlides a temperatura ordinària i, si els ions de la mateixa càrrega queden a prop, es repel·leixen (aquesta és la causa que els sòlids iònics es trenquin fàcilment).
Els cristalls iònics són fràgils, es trenquen fàcilment: si es fan lliscar unes capes de cristall sobre unes altres, queden a prop ions de la mateixa càrrega, la qual cosa fa que el cristall es trenqui per repulsió electroestàtica.

## Exemples

En la formació del fluorur de sodi, el sodi (Na) és un metall alcalí que cedeix un electró al fluor (F), que és l'halogen amb més tendència a capturar electrons;
En la configuració electrònica del sodi
    Na (Z=11); 1s² 2s² 2p⁶ 3s¹
aquest element té un electró sol al nivell 3s, el més llunyà del nucli. En canvi en la configuració electrònica del fluor
    F (Z=9); 1s² 2s² 2p⁵
a la capa exterior 2p, on hi caben 6 electrons, només n'hi ha 5; per tant serà molt fàcil omplir-la amb l'electró solitari de la capa 3s del sodi, formant-se un enllaç iònic entre aquests dos elements;
    Na + F → NaF format per cations Na$^+$ i anions F$^-$
Un altre exemple és el sulfur d'alumini; en les respectives configuracions electròniques, l'alumini té facilitat per perdre els tres electrons més externs (3s i 3p) i el sofre en necessita dos per a completar el nivell 3p;
    Al (Z=13); 1s² 2s² 2p⁶ 3s² 3p¹
    S (Z=16); 1s² 2s² 2p⁶ 3s² 3p$^4$
    Al + S → Al₂S₃ format per cations Al$^{3+}$ i anions S$^{2-}$
Un exemple més simple és el de la sal comuna (NaCl) o clorur de sodi:
    Na (Z=11); 1s² 2s² 2p⁶ 3s¹ → (2,8,1)
    Cl (Z=17); 1s² 2s² 2p⁶ 3s² 3p⁵ → (2,8,7)
    Na + Cl → Na$^+$Cl$^-$; Na → 1s² 2s² 2p⁶ → (2,8); Cl → 1s² 2s² 2p⁶ 3s² 3p⁶ → (2,8,8)
El procés de dissolució de la sal comuna es pot expressar així: sòlid: (Na$^+$Cl$^-$)→ Na$^+$(aq) + Cl$^-$(aq)
en què «aq» significa «solució aquosa» i indica que els ions estan dissolts en aigua.

## Vegeu també

* Enllaç en sòlids
# Associació de Crítics de Retransmissions Cinematogràfiques

L'Associació de Crítics de Retransmissions Cinematogràfiques (anglès: Broadcast Film Critics Association, abreujat BFCA) és una associació d'aproximadament 250 crítics de televisió, ràdio i en línia. Fundada el 1995, és la major organització de crítics de cinema dels Estats Units i Canadà. La BFCA ha presentat els Critic's Choice Movie Awards cada any des de 1995. Dels prestigiosos premis atorgats pels crítics de cinema, és el més populista en els seus gustos.
La BFCA també selecciona una pel·lícula del mes i recomana altres pel·lícules al llarg de l'any, basant-se en les qualificacions acumulatives que cada pel·lícula rep en la votació mensual.

## Membres

Els membres de la BFCA són "crítics treballadors les crítiques dels quals es transmeten regularment a un públic ampli, ja sigui a la televisió, la ràdio o (en casos especials) a Internet." Els crítics de ràdio i Internet han de complir requisits més específics:
* Els crítics de ràdio "han de ser escoltats en almenys cinc mercats més de la seva emissora principal, llevat que la seva emissora principal estigui en una ciutat important" com Nova York, Los Angeles, Dallas, St. Louis i Toronto.
* Els crítics d'Internet han de ser "crítics impresos coneguts també, o entre els pocs crítics d'Internet les crítiques són llegides per un públic prou gran", "fàcilment accessibles al seu lloc," i "identificats com el crític principal del lloc. "

## Treball de caritat

Una part dels ingressos de les millors taules dels Critic's Choice Movie Awards es dona a organitzacions benèfiques com la Starlight Children's Foundation i Heifer International.

## Associació de periodistes de televisió emissora (Broadcast Television Journalists Association)

L'Associació de Periodistes de Televisió (BTJA) va ser creada el 2011 com una branca de la BFCA. L'BTJA va presentar els seus primers premis en una cerimònia de dinar a l'Hotel Beverly Hills a Los Angeles el juny de 2011. Cat Deeley va organitzar l'esdeveniment. El 17 de novembre de 2017 el Comitè Executiu del BJTA va anunciar el nomenament d'Ed Martin, un membre del BJTA des de 1990, com el seu nou president, successor fundador Joey Berlin. Martin també serveix com a Editor i Cap de Televisió i Crític de Contingut de Mediavillage.

## Referències

* ↑ «About the BFCA Critics», 13-02-2011. Arxivat de l'original el 2011-02-13. [Consulta: 8 desembre 2019].
* ↑ «Film awards season's main events» (en anglès). BBC News, 15-01-2007.
* ↑ «Membership Requirements» (en anglès americà). Arxivat de l'original el 2019-02-16. [Consulta: 8 desembre 2019].
* ↑ Blair, Iain; Blair, Iain. «Org observes Haitian earthquake anniversary» (en anglès), 12-01-2012. [Consulta: 8 desembre 2019].
* ↑ Andreeva, Nellie; Andreeva, Nellie. «Critics' Choice Television Awards Land TV, Online Distribution, Tap Host» (en anglès), 31-05-2011. [Consulta: 8 desembre 2019].
* ↑ Hipes, Patrick; Hipes, Patrick. «Broadcast Television Journalists Association Appoints Ed Martin New President» (en anglès), 14-11-2017. Arxivat de l'original el 2017-12-30. [Consulta: 8 desembre 2019].
# Ermita de Sant Roc (la Iessa)

L'ermita de Sant Roc és un temple situat en el municipi de la Iessa, en l'entrada del poble per la carretera d'Alpont. És un Bé de Rellevància Local amb identificador nombre 46.10.262-001.

## Història

Data del segle xvii.

## Descripció

Es tracta d'un edifici de planta rectangular, construït en maçoneria i carreus, amb els murs laterals reforçats per contraforts. Està cobert per una teulada a dues aigües i en la seua capçalera s'alça una espadanya d'un sol ull sense campana.
* Porta d'accés
* Porxo entrada
* Detallis contraforts
L'element més característic de l'edifici és la porxada davantera. En aquest punt, la teulada es recolza sobre bigues de fusta disposades formant una armadura de parell amb pendoló, recolzada sobre quatre pilars quadrats. Aquests es recolzen en un ampit que tanca la part baixa del conjunt i que s'obre en la seua cara frontal, permetent l'accés.
En la façana es troba la porta, rectangular, la llinda de la qual és el tirant de l'armadura de bigues que sosté el capcer A tots dos costats de la porta es troben sengles finestres amb reixes.
Les parets de l'interior estan pintades imitant cadirat. Hi ha un púlpit d'obra amb escala exterior. El sostre del presbiteri està format per bigues en ventall. Sota ell es troba l'altar i un retaule policromat d'estil neoclàssic amb dos nínxols buits. En les parets laterals queden restes molt deteriorades de pintures en medallons.

## Referències

* ↑ http://www.cult.gva.es/dgpa/brl/Detalles_brl.asp?
* 1 2 3 4 5 http://www.ermitascomunidadvalenciana.com/vseyes.htm Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* ↑ de la Plaza Escudero, Lorenzo (2012).
# Ardecha

L'Ardecha o Ardeixa (07) (en francès Ardèche i en occità Ardecha) és un departament francès situat a la regió d'Alvèrnia - Roine-Alps i que correspon majoritàriament a la regió occitana del Vivarès. La seva capital és Privas.

## Geografia

Limita al nord amb Loira, al nord-est amb Isèra, a l'est amb Droma, al sud-est amb Valclusa, al sud amb Gard, i a l'oest amb Losera i Alt Loira

## Història

El departament de l'Ardecha és un dels vuitanta-tres departaments originals creats el 4 de març de 1790, en aplicació de la llei del 22 de desembre de 1789, durant la Revolució Francesa.
De 1960 a 2015 l'Ardecha fou un departament de la regió de Roine-Alps.

## Administració

Un prefecte nomenat pel govern francès és l'alta representació estatal i un consell de 34 membres escollits per sufragi universal nomena un president, que deté el poder executiu.
El departament és dividit en 3 districtes, 17 cantons, 17 estructures intercomunals i 339 comunes.

## Cultura i patrimoni
### Llengua local

El departament és lingüísticament occità:
* alvernès a l'oest (Monts d'Ardèche)
* llenguadocià al sud (baix vivarès)
* vivaroalpí a l'Alt Vivarès i Boutières.
Dissortadament, en l'actualitat l'ús de l'occità es redueix a la franja de persones de més edat, encara que hi ha esforços per capgirar la situació de mà de l'Institut d'Estudis Occitans i Parlarem en Vivarés.
La varietat local de francès comprèn nombrosos mots occitans :
* chamba, darbou entre els camperols (terrassa, talp)
* un estudiant de secundària us dirà que la seva boge pesa molt (la seva cartera, mot dérivat del gal * bulga, sac de cuir).
L'occità, endemés, és usat en el cant patriòtic local, l'Ardecho.
Nou municipis de l'extrem nord del departament formen part de l'espai francoprovençal.

## Vegeu també

* Consell departamental de l'Ardecha
* Llista de municipis de l'Ardecha
* Cantons de l'Ardecha
* Bisbat de Viviers
* Parc Nacional de les Cevenes

## Enllaços externs

* Prefectura Arxivat 2004-12-17 a Wayback Machine. (francès)
* Consell departamental d'Ardecha (francès)
* Circuits découverte en Ardèche / Discovery tours - Ardèche turisme (francès)
* Ardèche Web Guide - Ardèche guia turística (francès)
* Ardeche Online - Ardèche-guia de webs Arxivat 2005-12-11 a Wayback Machine. (anglès)
# Associació de Cultura Musical

L'Associació de Cultura Musical fou una organització activa a Barcelona, en principi vinculada als «Conciertos Daniel», dedicada a l'organització de concerts de música clàssica, i que inicià les seves activitats el 1931. El compositor balear Joan Maria Thomàs i Sabater en fou un dels iniciadors. L'Associació se situa en un moviment de la primera meitat del segle xx, en el qual van començar proliferant agrupacions cambrístiques i associacions de concerts, com, entre d'altres, l'Associació Música da Camera (1913), l'Associació Íntima de Concerts (1920), l'Associació Obrera de Concerts (1926) o l'Associació Pro Música (1932). Després de l'assassinat de Manuel Clausells el 1936, que va significar la fi de l'Associació Música da Camera, gràcies a l'Orfeó català, l'Associació va tenir un paper important en tenir viva un activitat musical durant el franquisme.
L'assistència als concerts era reservada als socis i, de la mà de l'Associació –familiarment anomenada "la Cultural"–, passaren per Barcelona les primeres figures de la interpretació musical internacional, com Arthur Rubinstein, Jascha Heifetz, Andrés Segovia, Zino Francescatti, Claudio Arrau, etc. En la postguerra continuà les seves activitats, amb noms com els mateixos i Yehudi Menuhin, Gaspar Cassadó, Henryk Szeryng, Friedrich Gulda, l'Orquestra Simfònica de Bamberg, etc. i altres de més joves, com Alícia de Larrocha, Montserrat Caballé o Rafael Orozco. Especialment rellevant va ser el cas de la soprano Victoria dels Àngels, a qui l'Associació va organitzar el concert de presentació al Palau de la Música Catalana. A Sabadell es va crear el 1943 una entitat amb el mateix nom que fins al 1964 organitzà 157 concerts i presentà artistes mundialment famosos.

## Referències

* ↑ «Joan M. Thomàs (Músic)», Web de l'IES Joan Maria Thomàs
* ↑ «Els intèrprets catalans, s. XIX dC - s. XX dC» Arxivat 2014-10-18 a Wayback Machine., Generalitat de Catalunya, [Consulta 22 d'abril de 2014 (2014-04-22)]
* ↑ «Associació de Cultura Musical». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Josep Maria Prat, «Els fets del Palau (I)», Avui, 9 de setembre del 2010.
* ↑ Orfeó Català, , passim.
* ↑ «Programa del concert celebrat el 19 de maig de 1944». [Consulta: 11 juliol 2021].
* ↑ «La Ciutat de la Música» (pdf). Sabadell: Ajuntament de Sabadell, s.d.. Arxivat de l'original el 24 d’abril 2014. [Consulta: 24 abril 2014].

## Bibliografia

* Programes del Palau de la Música Catalana. «Inventari digitalitzat dels programes i documents de l'Associació de Cultura Musical». Centre de documentació de l'Orfeó Català. [Consulta: 12 novembre 2015].
# Ermita de Sant Roc de Mont-roig

L'Ermita de Sant Roc de Mont-roig és una capella de Mont-roig, al municipi dels Plans de Sió (Segarra), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una ermita situada al costat del cementiri de Mont-Roig, realitzada amb carreus regulars, en part arrebossada i amb coberta a dues aigües. Com a única obertura trobem la porta d'accés amb arc de mig punt arrebossat posteriorment, on s'accedeix mitjançant una graonada. Presenta la planta d'una sola nau rectangular amb absis recte el qual també està arrebossat.
A banda i banda de la porta hi ha uns seients de pedra que són els mateixos de quan aquest sector era el pòrtic de l'ermita, ja que l'edifici estava dividit en dos sectors gairebé iguals: la capella pròpiament dita i un pòrtic obert i limitat per tres arcs.

## Referències

* 1 2
* ↑ «Sant Roc de Montroig». Obaga Fitxes Romànic, 2014. [Consulta: 27 agost 2019].