OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Platja del Postiguet

La platja del Postiguet, o simplement el Postiguet, és una platja de la ciutat d'Alacant. Es troba al nord del port d'Alacant, al costat del moll de Llevant.
El seu nom sorgix del diminutiu del mot català medieval postic (del llatí POSTICUM), arran d'un xicotet porticó que hi havia a l'entrada de la població, quan la ciutat es trobava emmurallada. El postic fa referència al forrellat que tancava la porta d'accés a esta platja. És la principal platja urbana, i se situa als peus del castell de Santa Bàrbara, vorejada per un passeig marítim omplit de palmeres (passeig de Gomis). La seua arena és daurada, d'amplada mitjana i aigües tranquil·les, i hi ha diverses instal·lacions esportives, lúdiques i d'hostaleria.
En 1997 s'hi va construir un espigó paral·lel a la platja que va formar un tómbol en la zona nord del Postiguet. Aquest va desaparèixer el 2025 en ser substituït per un espigó, aquest perpendicular a la costa, que va fer guanyar 200 metres més de sorra a la platja.
La platja és una icona de la cultura popular valenciana, i sovint se l'esmenta en cançons populars, la més famosa de les quals és La manta al coll. En este punt s'observa tradicionalment el concurs de castells de foc, una setmana després de les Fogueres de Sant Joan. Al final de la platja, de camí cap al nord, i al costat de l'estació de la Marina i el barri de la Sangueta, on desaigua la rambla de la Goteta, la platja rep el nom de platja del Cocó.
En dies clars es poden observar a l'horitzó l'illa de Tabarca i el cap de Santa Pola.

## Referències

* ↑ Coromines, Joan. Onomasticon Cataloniae, 1997. ISBN ISBN 84-7256-854-7.
* ↑ Martínez, Tere Compañy. «Las obras que transformarán la playa del Postiguet: los alicantinos ganarán más de 200 metros de arena» (en castellà), 08-02-2025. [Consulta: 15 febrer 2025].
# Xarxa ad hoc

Una xarxa ad hoc en informàtica i telemàtica, és un tipus de xarxa temporànea o ad hoc, sense infraestructures materials fixes, que es constitueix espontàniament per a realitzar una comunicació entre equips client-servidor.
L'aplicació més coneguda és la manera de connectar-se entre dos equips mòbils. Un dels avantatges principals d'una xarxa ad hoc és la seva continuïtat: quan un equip de transmissió intermediari és fora de servei, la informació «cerca» un camí alternatiu. És una flexibilitat característica de xarxes electròniques, que xarxes més tradicionals com les canonades o els gasoductes no tenen. Un dels protocols més rellevant és l'AODV o AdHoc Ondemand Distance Vector.
Contràriament a l'anglès, en català xarxa ad hoc s'escriu sense guionet.

## Referències

* ↑ «Xarxa ad hoc». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Xavier Manteón Ferrer, Avaluació d'una xarxa ad hoc real amb protocol d'encaminament AODV, Universitat politècnica de Catalunya, 2005
* ↑ «Xarxa ad hoc». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.

## Bibliografia

* Pérez López, Alberto; Barberán Agut, Pere. Xarxes de sensors sense fils. Universitat Politècnica de Catalunya, Escola Universitària Politècnica de Mataró, 2011.
# Castell de Devín

El Castell de Devín és un castell situat l barri de Devín, part de Bratislava, la capital. El castell es un monument nacional del patrimoni cultural d'Eslovàquia. Es diu en eslovac: hrad Devín o Devínsky hrad i en hongarès: Dévény.

## Història

Té una posició estratègica, a una altitud de 212 m a la confluència dels rius Danubi i Morava, que constitueixi un lloc ideal per a una fortalesa. El seu propietari pot controlar la important via comercial al llarg del Danubi: aquest és el motiu pel qual des del neolític hagi estat habitat. Les fortificacions es van desenvolupar a l'edat del bronze i a l'Edat de ferro. Més tard, cèltics i romans van hi van construir una fortalesa. Entre les ruïnes d'origen romà se'n van trobar que haurien pertingut a la primera església cristiana al nord del Danubi.
El castell eslau va ser fundat al segle viii i va exercir un paper crucial durant les freqüents guerres entre Moràvia i els francs. Després de la construcció, s'hi va afegir una església, inspirada dels romans d'Orient de la regió de Macedònia, lloc des del qual els sants Ciril i Metodi van arribar a Moravia. L'església va ser decorada per pintors italians.
Al segle xiii es va erigir un castell medieval de pedra per protegir la frontera occidental del Regne d'Hongria: el nom en llatí medieval de «castelanus de Devin» va aparèixer el 1320. Al segle xv s'hi va agregar un palau, i les fortificacions van ser reforçades durant les guerres contra l'Imperi Otomà. El 1809, el castell va ser destruït per Napoleó Bonaparte.
A partir del segle xix, Devín va esdevenir un símbol nacional pels eslovacs, considerat com el punt més occidental del Regne d'Hongria. La seva història ha inspirat molts poetes del Romanticisme, com el poeta hongarès Endre Ady utilitzat com a símbol de la modernitat i la occidentalització en el seu poema «Góg i Magóg».
Algunes parts del castell es van reconstruir al segle xx. Avui dia el castell alberga un museu. En investigacions arqueològiques hi han descobert un assentament prehistòric i restes d'una torre romana del segle i.

## Referències

* 1 2 3 4 «Devín castle». [Consulta: 24 gener 2019].
* ↑ László, Gyula. The Magyars - Their Life and Civilisation, 1996, p. 355. ISBN 963-13-4226-3.
# André Étienne Justin Pascal Joseph François d'Audebert de Férussac

El baró André Étienne Justin Pascal Joseph François d'Audebert de Férussac (30 de desembre de 1786 – 21 de gener de 1836) va ser un naturalista francès especialitzat en l'estudi dels mol·luscs. El seu nom de vegades s'escriu Just o Juste i d'Audibert, d'Audebard, o d'Audeberd.
Va néixer a Chartron, prop de Lauzerte a la província de Quercy (actualment a Tarn-et-Garonne), era fill de Jean Baptiste Louis d'Audibert de Férussac i de Marie Catherine Josèphe de Rozet, i va ser professor de geografia i estadística a l'École d'état-major a París. L'any 1811, s'enrolà a l'exèrcit de Napoleó Bonaparte i va combatre a la batalla de Jena i a la batalla d'Austerlitz. Va ser ferit durant la campanya d'Espanya, al setge de Saragossa. Després de les seves ferides, va esdevenir ajudant de camp del general Daricaud i es va estar a Andalusia però aviat va haver d'abandonar Espanya. Va ser nomenat sotsprefecte de l'île d'Oléron el 1812. L'any 1813 publicà el seu Journal de mes campagnes en Espagne, amb observacions sobre Andalusia, Cadis i la seva illa i la relació històrica del setge de Saragossa (1813). Ha d'abandonar les seves funcions amb la caiguda de napoleó (1814) Durant els Cent jours, breument és sotsprefecte de Compiègne.

## Tàxons

Férussac va donar nom i va descriure nombrosos tàxons de gastròpodes, incloent:
* Cochlodina Férussac, 1821, un gènere de cargols terrestres
* Helicostyla Férussac, 1821, un gènere de cargols terrestres
Altres tàxons dedicats a ell inclouen:
* Ferussaciidae Bourguignat, 1883, a land snail family

## Obres

* Férussac A. E. J. P. J. F. d'Audebard de 1821-1822. Tableaux systématiques des animaux mollusques classés en familles naturelles, dans lesquels on a établi la concordance de tous les systèmes; suivis d'un prodrome général pour tous les mollusques terrestres ou fluviatiles, vivants ou fossiles. pp. j-xlvij [= 1-47], [1], 1-110, [1]. Paris, Londres. (Bertrand, Sowerby).
* Les primeres 28 parts nde Histoire naturelle générale et particulière des mollusques terrestres et fluviatiles, de mol·lusc terrestres i d'aigua dolça (4 volums, 1819–1832), originàriament començats pelsseu pare i més tard acabats per Gérard Paul Deshayes.
* Introducció i primeres 11 parts de Histoire naturelle générale et particulière des céphalopodes acétabulifères (Paris, 1834-5), més tard completades per d'Orbigny.
També va ser l'editor, des del 1822, del Bulletin général et universel des annonces et des nouvelles scientifiques.

## Referències

* ↑ Bourguignat, J. R. 1883. Historie malacologique de l'Abyssinie. Annales des Sciences Naturelles, Zoologie, ser. 6, 15 (Art. 2): 120.
* Bru, B. and T. Martin (2005) Le baron de Ferussac, la couleur de la statistique et la topologie des sciences, Journ@l Electronique d'Histoire des Probabilités et de la Statistique, 1 (2).
* Winckworth, R. (1941) in Proceedings of the Malacological Society, pp. 34–6.
# Bosc Nacional Tongass

El Bosc Nacional Tongass (Tongass National Forest), al sud-est d'Alaska, és el bosc nacional més gran dels Estats Units i abarca 68 000 km²). El Tongass comprèn les illes de l'arxipèlag d'Alexander, fiords, glaceres i cims de les muntanyes de la costa. La frontera internacional amb el Canadà (Colúmbia Britànica) transcorre al llarg de la cresta de la serralada Fronterera d'Alaska, paral·lela al litoral. La major part de la seva àrea forma part del bosc temperat humid del Pacífic, el més gran del planeta, i alberga moltes espècies de flora i fauna rares i en perill d'extinció.
El bosc és administrat des de les oficines del Servei Forestal en Ketchikan. Hi ha diversos locals on es troben les oficines del districte de guarda forestal situats en Craig, Hoonah, Juneau, Ketchikan, Petersburg, Sitka, Badia Thorne, Wrangell, i Yakutat.

## Descripció

El Bosc Nacional Tongass és la llar de més de 75 000 persones que depenen de la terra per al seu sosteniment. Diverses tribus natives d'Alaska viuen al sud-est d'Alaska, com els Tlingit, Haida i Tsimshian. 31 comunitats es troben dins del bosc, el més gran és Juneau, la capital de l'estat, amb una població de 31 000 habitants.
Entre les espècies conníferes que conformen el paisatge de Tongass, amb arbres que poden arriben als 70 m d'altura, destaquen la Pícea de Sitka (Picea sitchensis), i la Tsuga del Pacífic (Tsuga heterophylla). També és endèmic de Tongass l'os de Sitka o de les illes ABC d'Alaska (Ursus arctos sitkensis), l'única subespècie d'os bru portadora de gens d'ancestres d'ossos polars, fruit de la hibridació ocorreguda durant la finalització de l'últim període glacial.

## Referències

* ↑ ««The National Forest Foundation's Conservation Plan for Tongass National Forest»» (en anglès). nacionalforests.org, 16-03-2012. Arxivat de l'original el 2012-03-16. [Consulta: 10 octubre 2020].
* ↑ «DNA study clarifies how polar bears and brown bears are related» (en anglès). Science Daily, 14-03-2013. [Consulta: 10 octubre 2020].

## Bibliografia complementària

* Rakestraw, Lawrence. A History of the United States Forest Service in Alaska (en anglès). Alaska Historical Commission, Department of Education, State of Alaska, 1981. ISBN 978-0-943712-06-2.
* Durbin, Kathie. Tongass : pulp politics and the fight for the Alaska rain forest. Corvallis: Oregon State University Press, 1999. ISBN 0-87071-466-X.
* Environmental ethics and forestry : a reader. Philadelphia: Temple University Press, 2000. ISBN 1-56639-784-7.
* Gulick, Amy. Salmon in the trees : life in Alaska's Tongass rain forest, 2010. ISBN 978-1-59485-091-2.
* Ketchum, Robert Glenn. The Tongass : Alaska's vanishing rain forest : the photographs of Robert Glenn Ketchum. Nova York: Aperture Foundation, 1987. ISBN 0-89381-266-8.

## Enllaços externs

* Bosc Nacional Tongass - Lloc web oficial
* Tongass Conservation Society
# Carles Romeu Müller

Carles Romeu Müller (Barcelona, 17 de maig de 1948 - Madrid, 24 de juliol de 2021) conegut artísticament com a Romeu, fou un humorista gràfic, dibuixant de còmic, guionista i escriptor català de mare francesa. A més de ser el creador d'un conegut personatge de còmic, Miguelito, que va aparèixer diàriament entre 1976 i 2010 al diari El País, publicà llibres infantils.

## Carrera professional

Començà a dibuixar a la revista Nueva Dimensión a començaments dels anys setanta. També va dibuixar a Fotogramas, Bocaccio, Por Favor, Charlie Mensuel, Triunfo, Interviú, Playboy o National Show. Juntament amb en Tom (Antoni Roca) va dirigir el setmanari Mata Ratos, i varen fundar la revista El Jueves. També van fer guions per a TV3 (Tres i l'astròleg o Filiprim). Va crear el famós personatge "Miguelito", i dibuixà una vinyeta còmica titulada Historias de Miguelito al diari El País des del seu primer número i fins a 31 de desembre de 2009, i també a la revista Muy Interesante.
L'any 2011 li fou concedit el Premi Internacional d'Humor Gat Perich.

### Polèmica

El juny de 2009, una vinyeta de Romeu va fer que l'American Jewish Committee, un lobby estatunidenc, critiqués el diari El País per permetre el que consideraven un acte antisemita repetit pel mateix dibuixant i per segon any consecutiu.

## Obres

Romeu va escriure llibres com Desacostumari català, Diez Palmos, Lápices mágicos, o Manual del ocio.

## Referències

* ↑ «Nota biogràfica de Carles Romeu Müller» (en anglès). Lambiek.net. [Consulta: 12 març 2011].
* 1 2 3 «Muere el dibujante Romeu, cofundador de la revista 'El Jueves'». El Nacional. [Consulta: 24 juliol 2021].
* ↑ «La Defensora del Lector: Ausencia de Romeu» (en castellà). Milagros Pérez Oliva, 11-02-2010. [Consulta: 12 març 2011].
* ↑ «Nota biogràfica a Macmillan Infantil i Juvenil». Arxivat de l'original el 2010-09-28. [Consulta: 12 març 2011].
* ↑ «Las viñetas de ELPAÍS.com» (en castellà). El País.com. [Consulta: 12 març 2011].
* ↑ «AJC Condemns Anti-Semitic Cartoon in El País» (en anglès), 03-07-2009. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 12 març 2011].
* ↑ «Una nueva viñeta antisemita de El País provoca las quejas de la comunidad judía» (en castellà). Libertad Digital. [Consulta: 12 març 2011].
* ↑ «Llista d'obres de Carles Romeu». Dialnet. [Consulta: 12 març 2011].
# Cicerones de Buenos Aires

Cicerones de Buenos Aires és el nom d'una organització sense ànim de lucre que ofereix visites guiades i informació als visitants de Buenos Aires, Argentina. L'entitat, inspirada en iniciatives similars dels Estats units, va ser fundada el maig de 2001 per residents de Buenos Aires que volien millorar la imatge de la ciutat. El 2004 l'entitat comptava amb 40 col·laboradors i havia assessorat 200 turistes. Cicerones és derivat del terme cicerone, i significa guia turístic. Per formar part de Cicerones de Buenos Aires cal conèixer indrets que estiguin fora dels circuits turístics tradicionals. El servei que ofereixen és gratuït però accepten donatius.

## Referències

* ↑ Staff, Guardian «Trips and tips: Meat and greet | Cream of green | Shock exchange» (en anglès). The Guardian, 09-05-2008. ISSN: 0261-3077.
* 1 2 «Cicerones porteños, un servicio gratuito» (en castellà), 10-01-2004. [Consulta: 24 agost 2019].
* ↑ «Cicerone». A: Hugh Chisholm. Encyclopædia Britannica (en anglès). 6. 11a ed. Cambridge University Press, 1911.
* ↑ Fodor's Travel Guides. Fodor's Essential Argentina: with the Wine Country, Uruguay & Chilean Patagonia. Fodor's Travel, 20 novembre 2018, p. 59–. ISBN 978-1-64097-073-1.
# Coniller

El gos coniller o xarnego és un tipus de gos de caça d'orígens antics. Hi ha diverses races actualment al llarg de tot el Mediterrani. Es creu que l'origen d'aquestes races modernes és a l'antic Egipte (concretament en la raça Tesem), i que els gossos van ser difosos per les costes mediterrànies pels fenicis. El seu aspecte recorda, lleugerament, un xacal o la imatge del déu egipci Anubis.
Diversos estudis genètics realitzats els últims anys van concloure que, contràriament a l'estesa creença que el coniller és un tipus de gos primitiu importat fa uns 3.000 anys de la zona de l'Orient Mitjà, aquests gossos en realitat tenen una estreta relació genètica amb la resta de gossos de caça europeus, i no són més «primitius» que la majoria d'aquests.

## Races

La Federació Cinològica Internacional agrupa els conillers dins de la Secció 7 (Gossos tipus primitiu de caça) del Grup V, el gos dels faraons, que en el seu lloc d'origen es fa servir per a la caça del conill, no s'inclou en aquesta secció, sinó en la Secció 6 (Gossos tipus primitiu).

### Reconegudes per la FCI

| Cirneco de l'Etna. | Podenc canari. |
| Coniller eivissenc. | Gos dels faraons. | Podenc portuguès. |

### No reconegudes per la FCI

Altres races, que tot i no ser reconegudes per la Federació Cinològica Internacional, tenen característiques morfològiques i d'ús típiques dels gossos conillers, són:
* Podenc andalús
* Podenc de Creta o Kritik Lagonikos
* Maneto
* Ca Coniller de Menorca.
* Coniller nan del Hierro.
* Coniller de Lampedusa o de Tunísia.
* Coniller francès.
* Coniller gallec.

## Referències

* ↑ «Coniller». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «GDLC - xarnego». [Consulta: 10 novembre 2018].
* ↑ Vegeu estudis sobre el genoma del gos.
# Fanhunter (joc de rol)

Fanhunter, el juego de rol épicodecadente és un joc de rol d'humor i paròdia dissenyat a Espanya per en Chema Pamundi, desenvolupat per Xavi Garriga i editat per Cels Piñol el 1992. Ambientat en l'univers de ficció que en Cels Piñol ha batejat amb el nom de Fanhunter. La primera edició del joc de rol va ser una autoedició amb 500 exemplars fotocopiats en format fanzine. La segona edició, de novembre de 1993, es va publicar amb enquadernació rústica per l'editorial Farsa's Wagon.

## Univers del joc

L'univers del joc Fanhunter, el juego de rol està ambientat dins l'univers creat per Cels Piñol anomenat Fanhunter i Barnacity, una paròdia de la ciutat de Barcelona en la qual el llibreter Alejo Cuerbo (propietari a la vida real de la llibreria Gigamesh de Barcelona) s'ha tornat boig i substitueix el Papa de Roma. Després d'un cop d'estat al Vaticà, decideix prohibir tota forma de subcultura per imposar la seva passió per l'autor Philip K. Dick, l'obra del qual institueix com a nova religió obligatòria. Els fans d'altres autors de ficció o d'altres classes de fantasia es troben de sobte fora de la llei. I l'autoproclamat Alejo I decideix formar i enviar els fanhunters, els «caçadors de fans», per exterminar-los. Els fans no accepten la dictadura i organitzen una resistència per combatre a Alejo I i als seus fanhunters.

## Jocs derivats

El 1997 Chema Pamundi va decidir publicar Fanhunter Batallitas, el joc de tauler que representava les escaramusses entre la resistència i els fanhunter. Juntament amb una col·lecció de figures de resina aptes per jugar, que continuaven la col·lecció ja publicada per al joc de rol. El 1999 va sortir a la venda la seva primera i única expansió, Fanhunter Batallitas: Suburbia, amb nous escenaris, esquadrons i figures.
Amb l'èxit de Fanhunter, el juego de rol Cels Piñol va ampliar el seu univers amb els jocs de rol Fanpiro: la mariscada (2001), una paròdia del joc Vampire: The Masquerade', i Outfan

## Referències

* ↑ PAMUNDI Chema, GARRIGA Xavi y PIÑOL Cels, Fanhunter, el juego de rol épicodecadente, Farsa's Wagon, Barcelona, primera edición: 1992, segunda edición: noviembre de 1993, ISBN 84-95583-09-7
* ↑ «Fanhunter». BoardGameGeek.
* ↑ http://ludonoticias.com/2015/12/11/fanhunter-el-juego-de-rol-volvera-en-2016-de-la-mano-de-devir/
* ↑ «Especial Cels Piñol: 20 Aniversario de Fanhunter». Fancueva.com. [Consulta: 15 octubre 2015].
* ↑ ALABORT David i POL Joan, Fanpiro, el juego de rol narrativo y punkdeprimente, La Factoría de Ideas/Fanhunter S.L., Barcelona, maig de 2001, ISBN 84-8421-428-1
* ↑ Jose A. Serrano. «Cels Piñol». Guiadelcomic.es, 2003. Arxivat de l'original el 9 d’octubre 2015. [Consulta: 15 octubre 2015].

## Vegeu també

* Fanhunter

## Enllaços externs

* Pàgina oficial de Fanhunter
* Fulla de personatge de Fanhunter, descàrrega lliure de drets
# Bolland (municipi)

Bolland - en való Boland o Bolâ) és un nucli del municipi d'Herve, a la província de Lieja de la regió valona de Bèlgica. Fins al 1977 era un municipi independent. El riu homònim Bolland rega el poble. Ha sigut un municipi independent fins a l'any 1977.
El primer esment escrit Bolan data del 1221, aleshores pertanyia al Marquès d'Antwerpen, però gràcies a la distància de la capital del marquesat, la població tenia una llarga independència de fet. El poble es troba al país d'Herve. Un petit tros del riu Bolland que el travessa s'ha cobert per a fer la plaça major Plaça Wirhet on es troba l'antiga casa de la vila. Altres monuments importants són el mas fortificat, el castell i la capella de Noblehaye.

## Llocs d'interès

* El castell de Bolland, envoltat d'un fossat és una antiga propietat dels senyors d'Eynatten que més tard, junt amb el poble de Julémont passà als senyors Lannoy. S'hi troba també l'església dominical i els romasos d'un convent fundat al segle xvi per Joan de Berlo i d'Eynatten, senyor de Bolland.
* La capella de Noblehaye, un edifici del segle xvii que conté una estàtua de la verge de les virtuts, venerada per les solteres que tradicionalment venien mossegar la grella en esperar trobar així un espòs.
* L'església de Sant Apolinari
* Masia de Berlaymont
* Castell Les Cours
* El Bolland a la plaça du Wirhet
* El castell
* El carrer rue des Doyards amb una de les torres del mas fortificat del castell al segon pla

## Referències

* ↑ Jean Haust, Le dialecte wallon de Liège, tom 2: Dictionnaire Liégeois, Liège, H. Vaillant-Carmanne, 1933, pàgina 91
* ↑ «Bolland» Arxivat 2013-07-02 a Wayback Machine. al web de la ciutat de Herve [Consulta 10 de febrer de 2013]
# Carl-Erik Ohlson

Carl-Erik Ohlson (Hälleviksstrand, 23 de setembre de 1920 - Göteborg, 24 de desembre de 2015) va ser un regatista suec, vencedor d'una medalla olímpica.
El 1952 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Hèlsinki, on va guanyar la medalla de bronze en la classe de 5,5 metres del programa de vela. A bord del Hojwa, formà tripulació junt als germans Magnus i Folke Wassén.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Carl-Erik Ohlson». [Consulta: 18 octubre 2021].
* ↑ «Carl-Erik Ohlson - Sveriges Olympiska Kommitté» (en suec). [Consulta: 18 octubre 2021].