OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Acoblament amb galeta

L'acoblament amb galeta és un mètode per acoblar taulers aglomerats, desenvolupat a mitjan anys 50 del segle xx .
Desenvolupat en primer lloc par a taulers aglomerats, a poc a poc ha trobat aplicacions amb altes materials, com ara els taulers de densitat mitjana i àdhuc fusta massissa. En comparació amb l'encadellat amb solc i metxa, es pot utilitzar tota l'amplada de la post e hi ha menys residus de fusta.
Els acoblaments tradicionals amb ranura o clavilla no surtien prou sòlids en taulers aglomerats, un material més aviat tou que s'esqueixa fàcilment, com que les partícules són curts i no alineats com les fibres en fusta natural. Els acoblaments es fan amb rapidesa i precisa, a més, un cop enganxada, és invisible i resistent.
La tècnica va ser inventat i patentat per l'emprenedor suís Hermann Steiner a la seva fusteria a Liestal. En els medis professionals la seva marca Lamello$^®$ s'ha generalitzat, la marca s'ha convertit quasi en mot. El 1968 va seguir la fresadora portable «engaletadora» que va contribuir a popularitzar la tecnologia. El 1969 va crear l'empresa Lamello AG que desenvolupa mètodes inovadors d'acoblament de fusta.
Les clavilles planes o galetes per aquest tipus d'acoblament són fetes de fusta de faig massissa premsada amb 25 tones cap a un gruix de quatre mil·límetres. El patró serveix per lliscar les galetes amb més facilitat a les ranures i absorbir la cola. Es fabriquen en tres mides estàndard, que poden ser utilitzades amb tots els tipus d'engaletadora. Mides de les unitats 0, 10 i 20 Per acoblar, es fa servir cola blanca a base d'aigua. La intenció és que la galeta prendrà la humitat i s'inflen, omplint d'aquesta manera les ranures perforades.
El 2004, les galetes Lamello es van destacar a una exposició al Museum of Modern Art de Nova York, titulada Les innovacions més humils del segle xx. Des de llavors, el museu exhibeix una galeta de fusta original. El 2011 es llançar una nova galeta, feta de plàstica reforçat de fibra de vidre que permet acoblaments quasi invisibles sense cola.
* Acoblament en angle de 45°
* Acoblament en angle de 45° (vista transparent)
* Acoblament en angle de 45° (secció)

## Referències

* ↑ Hamon, Olivier; Roullat, Vincent. Techniques de fabrication et de pose / Machinesvolum (en francès). Volum 2 de Technologie des métiers du bois . Malakoff: Dunod, 2016, p. 364. ISBN 9782100750085.
* 1 2 Lamello. «Historique» (en francès). Lamello AG. [Consulta: 25 agost 2021].
* 1 2 3 Sampson, William. «50 years of biscuit joinery» (en anglès). Woodworking Network. CCI Media, 10-01-2020. [Consulta: 25 agost 2021].
* ↑ «New Connector System from Lamello» (en anglès). Popular Woodworking, 18-08-2011. [Consulta: 25 agost 2021].
# Azharot

Els azharot (hebreu: אזהרות‎, "exhortations") són poemes litúrgics didàctics relatius als 613 preceptes o manaments (mitzvà) de la llei mosaica (248 imperatius i 365 prohibitius o negatius), segons l'enumeració rabínica, destinats a servir de guia al creient per poder portar una vida d'acord amb la moral. El primer exemple conegut està inclòs en el sidur de Saadia Gaon, del segle x. Els de més renom són els del barceloní Isaac ben Rovèn, i el de l'andalusí Avicebró (Shlomo ibn Yehuda ibn Gabirol), ambdós del segle xi.
Entre els qui d'alguna manera reciten els azharot, el costum comú més habitual és per recitar-los algun cop durant el període de Xavuot. Són recitats de forma variada durant les cerimònies de mussaf, mincha o arvit del Xavuot a la sinagoga, o durant el Sàbat previ a Xavuot. Algunes comunitats sefardites de la diàspora canten els manaments positius o imperatius dels azharot en el primer dia de Xavuot, i els negatius o prohibitius en el segon dia.
Les comunitats sefardites orientals reciten els azharot de Ibn Gairol, mentre les comunitats africanes del nord de Marroc, Algèria, Tunísia, i Líbia reciten els azharot del Barceloní. No obstant, el consell rabínic és el de preferir la lectura de la llista en prosa de Maimònides als poètics azharot.

## Referències

* 1 2 Elbaz, Andre E; Hazan, Ephraim «Three Unknown Piyyutim by David Ben Hasin». AJS Review. Cambridge Univ Press, 20, 1, 4-1995, pàg. 87–98 [Consulta: 13 octubre 2015]. "... Entre els jueus del nord d’Àfrica i d'altres orientals, els azharot més populars són dues obres d’Espanya del segle xi, Shemor libbi ma 'ane, composta per Shelomo Ibn Gabirol, i' Ei ze meqom bina, de Yishaq Ben Reuben Al-Bargeloni"
* 1 2 Davidson, Israel. Selected Religious Poems of Solomon ibn Gabirol. Philadelphia: JPS, 1924, p. 247. ISBN 0-8276-0060-7. LCCN 73-2210. , at page xx
* 1 2 «Azharot». Sephardic Pizmonim Project. [Consulta: 13 octubre 2015].
# Camí anglès

El Camí anglès és una de les rutes del camí de Sant Jaume. Comença a les ciutats portuàries gallegues de Ferrol (118 km) o La Corunya (75,5 km) km) i va cap al sud fins a Santiago de Compostel·la.

## Edat mitjana

El Camí anglès era un camí de conveniència per als pelegrins medievals per arribar a Santiago de Compostel·la. Els pelegrins d’Escandinàvia o d'altres zones del nord d’Europa viatjaven en vaixell en lloc d'anar caminant o a cavall. Se sap que almenys un pelegrí islandès va seguir aquest camí el 1154. Durant els moments de conflicte entre França i altres països, sobretot Anglaterra, aquesta alternativa va experimentar un trànsit excepcional. Durant la Guerra dels Cent Anys (1337-1453) entre el Regne d'Anglaterra i el Regne de França, el Camí anglès es va consolidar, ja que els pelegrins i comerciants anglesos viatjarien amb permís de la Corona anglesa als ports gallecs i visitarien Santiago. Es van trobar hospitals de pelegrins coneguts amb un important suport anglès a Sigüeiro, San Paio, Pontedeume, Betanzos, Bruma, Neda, Miño i Paderne.

## Segle XXI

A l'era moderna, el Camí anglès s'ha recuperat com una alternativa molt més curta al clàssic Camí Francès. Per rebre la Compostel·la, el certificat oficial emès per la Catedral de Santiago per confirmar que una persona ha completat el seu pelegrinatge, cal un passeig mínim de 100 km. Només Ferrol permet recórrer aquesta distància en el Camí anglès. Hi ha un marcador als molls de Ferrol enfront de l'edifici d'informació turística que ho anuncia. Els moderns albergs públics es troben a Neda, Pontedeume, Miño, Betanzos, Presedo i Bruma.
No obstant això, a partir de desembre de 2016, la Catedral de Santiago ha acordat concedir la Compostel·la a aquells que comencin a la Corunya amb determinades condicions: estan obligats a completar un pelegrinatge de 25 km al seu país d'origen.
El 2018, 14.150 pelegrins (el 4,32% del total de pelegrins que arribaven a l’oficina d’acollida de pelegrins de la catedral de Santiago de Compostel·la) van recórrer el Camí anglès.

## Referències

* 1 2 «The Camino Inglés - The Confraternity of Saint James». csj.org.uk. Arxivat de l'original el 2018-08-29. [Consulta: 4 gener 2018].
* ↑ «Celtic Camino - Camino Society Ireland». caminosociety.com/.
* ↑ «The Camino Inglés | The Confraternity of Saint James». csj.org.uk/. Arxivat de l'original el 2018-08-29. [Consulta: 4 gener 2018].
* ↑ «Pilgrim's Reception Office - Cathedral of Santiago». Oficinadelperegrino.com. [Consulta: 2 febrer 2019].
# Michael Imperioli

Michael Imperioli (Mount Vernon, Nova York, 26 de març de 1966) és un actor, escriptor, director i músic estatunidenc, conegut pel paper de Christopher Moltisanti a la sèrie de HBO The Sopranos (1999–2007), pel qual obtingué el Primetime Emmy. Premi al millor actor secundari en una sèrie dramàtica el 2004. Va adquirir reconeixement als primers anys de la seva carrera pel paper de Spider a Goodfellas (1990) de Martin Scorsese. Ha interpretat papers secundaris en pel·lícules com Jungle Fever (1991), Bad Boys (1995), The Basketball Diaries (1995), Shark Tale (2004) i The Lovely Bones (2009).
Imperioli també és guionista. Va coescriure el guió de Summer of Sam (1999) amb Spike Lee, i va escriure cinc episodis de The Sopranos, a més d'escriure i dirigir i el llargmetratge The Hungry Ghosts (2008).

## Primers anys

Imperioli va néixer a Mount Vernon (Nova York). És fill de Dan Imperioli, un conductor d'autobús i actor amateur, i Claire Imperioli, una treballadora de grans magatzems i també actriu amateur. Quan tenia onze anys, Imperioli i la seva família es varen traslladar a Brewster (Nova York). A l'institut, va començar a anar a veure obres de teatre de Broadway. Imperioli tenia previst assistir a un curs preparatori per a la carrera de medicina a la Universitat de Colúmbia, però va ser acceptat a la Universitat Estatal de Nova York a Albany. Poc abans de començar la universitat, es va matricular al Lee Strasberg Theatre and Film Institute per estudiar interpretació.
Imperioli ha estat nominat a dos Globus d'Or i cinc premis Emmy pel paper de Christopher Moltisanti a The Sopranos. De fet, va guanyar un Emmy per a la cinquena temporada d'aquesta sèrie el 2004.
A més del paper a The Sopranos, Imperioli ha aparegut en diverses pel·lícules, com Goodfellas, Jungle Fever, Bad Boys, Malcolm X, The Basketball Diaries, Clockers, Dead Presidents, Girl 6, My Baby's Daddy, Lean on Me, I Shot Andy Warhol, Last Man Standing, Shark Tale, High Roller: The Stu Ungar Story, i Summer of Sam, que també va coescriure i coproduir. També va escriure cinc episodis per a The Sopranos.

## Referències

* ↑ Today in History By The Associated Press, March 26, 2021
* ↑ «Michael Imperioli Biography (1966?-)». Filmreference.com. [Consulta: 1r març 2014].
* 1 2 3 «'Sopranos' Star Michael Imperioli Was on His Way to Pre-Med When Acting Intervened». wsj.com, 02-11-2021.
* ↑ Weinraub, Bernard «HBO Is Big Winner at Emmy Awards». The New York Times, 20-09-2004.
* ↑ , 26-05-2019.
# Thomas de Keyser

Thomas de Keyser (Amsterdam 1596 - 1667) va ser un pintor i arquitecte neerlandès de l'època barroca.

## Biografia

De Keyser era fill de l'arquitecte i escultor Hendrick de Keyser.
Va ser el retratista més demandat als Països Baixos fins als anys 1630, perquè en arribar Rembrandt a la ciutat el 1632, el va eclipsar en popularitat. En els anys 1640 de Keyser va rebre molt pocs encàrrecs, i es va veure obligat a buscar altres fonts d'ingressos. Va ser propietari d'un negoci de pedres de basalt des de 1640 fins a 1654, quan va tornar a pintar.
De Keyser va treballar també com a arquitecte. Des de 1662 fins a la seva mort el 1667 va supervisar la construcció del nou ajuntament d'Amsterdam, actualment Palau Real.

## Obra

De Keyser es va distingir com a retratista, especialment en retrats de cos sencer de mitja mida natural. Rembrandt va ser influït per la seva obra, i molts dels quadres de Keyser es van atribuir més tard falsament a Rembrandt. Només se li coneix un retrat eqüestre, el de Pieter Schout, ja que aquest gènere tan cortesà no era gaire conreat als Països Baixos.
Els seus retrats estan plens de caràcter i estan magistralment tractats, i sovint es distingeixen per un brillant color daurat i un clarobscur a l'estil de Rembrandt. Alguns dels seus retrats són de mida natural, però l'artista generalment va preferir realitzar-los en una escala considerablement menor, com a Quatre burgmestres d'Amsterdam reunits per rebre a María de Médicis, de 1638, actualment exposat al museu Mauritshuis de l'Haia. Un altre retrat col·lectiu de Keyser és La lliçó d'anatomia del doctor Sebastiaen Egbertsz. de Vry, que es troba al Rijksmuseum d'Amsterdam.
A més dels retrats, també va executar alguns quadres històrics i mitològics, com ara Teseu i Ariadna, a l'Ajuntament d'Amsterdam.
El Rijksmuseum de Ámsterdam té la més àmplia col·lecció de quadres de De Keyser. La seva obra pot veure's igualment al Louvre de París, al Museu Metropolità d'Art de Nova York, a l'Hermitage de Sant Petersburg i a la National Gallery de Londres, entre d'altres.
El Museu Stedelijk d'art modern d'Amsterdam té una estàtua de De Keyser a la seva façana. Un carrer a Enschede porta el seu nom.
Un homònim del pintor va ser Thomas de Keyser (Utrecht, 1597-1651), un actor i nebot de Hendrick de Keyser.

## Galeria d'imatges

* Frederick van Velthuysen i el seu fill Diederik van Veldhuyzen (1651-1716)
* Retrat d'un argenter
* La companyia cívica del capità Allaert Cloeck i el tinent Lucas Jacobsz. Rotgans
* Retrat d'una dona
* Pieter Schout (1660)
* Un músic i la seva filla (1629)

## Referències

* 1 2 Cultuurarchief
* ↑ «Veritus». Arxivat de l'original el 2007-02-20. [Consulta: 18 gener 2016].
* ↑ Mestres de la pintura occidental
* ↑ Letterkundig woordenboek voor Noord en Zuid

## Bibliografia

* Walter, Ingo F. (editor), Los maestros de la pintura occidental, Taschen, 2002, ISBN 9783822818695 (castellà)
# Tothom la volia morta

Tothom la volia morta (títol original: Drowning Mona) és una pel·lícula estatunidenca de comèdia d'humor negre de l'any 2000 protagonitzada per Danny DeVito com a Wyatt Rash, cap de la policia local de Verplanck (Nova York) que investiga la misteriosa mort de Mona Dearly (Bette Midler), una veïna de la localitat desagradable, maleducada i cruel que és la dona més odiada del poble, i que va morir ofegada quan va caure al riu amb el cotxe del seu fill. Ha estat doblada al català.

## Argument

La primera escena de la pel·lícula mostra la Mona Dearly (Bette Midler) abandonant casa seva i agafant les claus del cotxe del seu fill. Quan arriba al riu Hudson i trepitja el fre, els frens fallen completament i el cotxe cau al riu amb ella dins sense poder fugir. L'escena és observada per Clarence (Tracey Walter) que estava pescant a prop. Wyatt (Danny DeVito) nota que a la carretera no hi ha senyals de frenada, i pensa en un sabotatge.
El seu fill i el seu espòs, Phil i Jeff (William Fichtner i Marcus Thomas), no semblen afectats per la pèrdua de Mona quan s'assabenten de la tràgica notícia, i no són els únics del poble que reaccionen així. Fins i tot Ellen (Neve Campbell) celebra la seva mort per la manera en què han tractat els Dearly a Bobby (Casey Affleck) a causa del negoci de jardineria. El problema de Bobby ve pel possible acomiadament de Jeff, encara que sempre ha negat la intenció d'acomiadar-ho.
Phil i Rona (Jamie Lee Curtis) tenen un affaire a esquena de Mona, i després de la seva mort no dubten a expressar la seva felicitat però neguen estar involucrats.
Bobby es reuneix amb Murph (Mark Pellegrino) i nega haver tingut res a veure amb la mort de Mona, Bobby li dona una quantitat de diners i després li demana que l'encobreixi.
El comisari Rash dedueix que la dona no era gaire volguda entre els seus veïns. Diu:Un assassinat. 460 sospitosos. No és tant saber "qui ho va fer".. sinó "qui no ho va fer"...

## Repartiment

* Danny DeVito: Cap Wyatt Rash
* Bette Midler: Mona Dearly
* Neve Campbell: Ellen Rash
* Jamie Lee Curtis: Rona Mace
* Casey Affleck: Bobby Calzone
* William Fichtner: Phil Dearly
* Marcus Thomas: Jeff Dearly
* Peter Dobson: Tinent Feege Gruber
* Kathleen Wilhoite: Lucinda
* Tracey Walter: Clarence
* Will Ferrell: Cubby, el director del funeral
* Paul Ben-Victor: Tony Carlucci
* Paul Schulze: Jimmy D.
* Mark Pellegrino: Murph Calzone
* Melissa McCarthy: Shirley
* Brian Doyle-Murray: Tom, el gruísta

## Referències

* ↑ S.A., (ASI) Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals,. «ésAdir > Filmoteca: pel·lícules > Tothom la volia morta». [Consulta: 21 maig 2018].
* ↑ Mitchell, Elvis «FILM REVIEW; Caution: Falling Yugo Zone Ahead» (en anglès). The New York Times, 03-03-2000. ISSN: 0362-4331.
# Violí de butxaca

El violí de butxaca o violí de mestre de dansa és un instrument de corda fregada que va estar present entre els segles XVI i XIX a Europa. Es pot observar en un primer cop d'ull la seva similitud amb el violí i de fet en essència, sí que ho es, encara que també es pensa que podria haver derivat del rabec, un altre instrument similar que es toca en la mateixa posició.

## Nom i ús en l'època

El seu nom tant en francès (pochette), com en anglès (kit violin), com en castellà i en català, prové de la paraula butxaca, ja que a causa de les seves mides, sovint es podia dur dins una fàcilment. Va ser usat durant els segles del XVI al XIX principalment pels mestres de ball per il·lustrar els seus passos a les seves classes, i també es va usar alguna vegada a qualque composició important com a l'Orfeó de Monteverdi. De la mateixa manera era una mostra de poder, ja que s'han trobat exemplars construïts en materials preciosos com incrustacions de pedres precioses i molt decorats que pertanyien a la noblesa, dels que s'han trobat diversos exemplars a Anglaterra i Escòcia. Així i tot, no era gaire usat ni en la seva època dorada principalment per la pobresa del seu so i avui en dia pràcticament es troba en desús i només es pot escoltar en algunes ocasions en la música tradicional.

## Construcció

Les seves mides són diverses, però es troba entre 35 a 50 cm i l'arc, respectant també la mida de l'instrument, uns altres 30-35 cm pel que és molt pràctic a l'hora de transportar-lo. Proposa una estructura de 4 cordes separades per un espai similar a la del seu antecessor, el violí.
Existeixen, a causa de la seva presencia durant la història, violins de butxaca tant barrocs com clàssics i amb diferents tipus de fusta. Aquests instruments són construïts en altres materials com per exemple fustes exòtiques, marfil o també de sorprenents com la closca de tortuga marina en contraposició al violí, que es construeix a base de fustes com banús, auró i picea. De la mateixa manera, tampoc es té un model establert de violins de butxaca com hi pot haver d'altres instruments com el violí, la viola o el violoncel, així que els lutiers tenien molta llibertat d'esplaiar la seva creativitat i que podem observar en alguns sorprenents exemplars.

## So i col·locació

A causa del seu reduït volum, el seu so és bastant peculiar i se li troben a faltar bastant més de volum sonor, un so més obert i clar, per la qual cosa, en part, és comprensible que quedàs finalment en desús.
La seva posició és la que fa sospitar de la seva evolució des del rabec, ja que és molt similar. El violí de butxaca es col·loca just davall de la pitrera la part inferior i la part superior subjectada amb la mà esquerra, amb la que es tocaran les diferents notes situant els dits sobre les cordes. Amb la mà dreta, se subjectarà l'arc de forma similar al violí.
Tot i les seves limitacions en el so d'aquest instrument, la gent que l'observa considera que té un encant especial, i per això en gran manera ha sobreviscut fins als nostres dies.
# Miquel Colom Mateu

Miquel Colom i Mateu (Baix des Puig, Bunyola, Mallorca, 1900 - Palma, Mallorca, 30 de juny de 1999) fou un poeta i lul·lista mallorquí.
Pertanyia al Tercer Orde Regular de Sant Francesc des del 1918, i fou ordenat de sacerdot el 1925. Del 1922 al 1925 col·laborà amb Antoni Maria Alcover i Francesc de Borja Moll en la preparació del Diccionari català-valencià-balear, però ho deixà per a dedicar-se a l'ensenyament.
Especialitzat en la llengua de Ramon Llull ha obtingut el Premi Faraudo de Saint Germain de l'Institut d'Estudis Catalans el 1985 i premi Francesc de Borja Moll de l'Obra Cultural Balear el 1993. Fou membre honorari de la Maioricensis Schola Lullistica el 1990. A l'ocasió del seu doctorat honoris causa el 1997, va plantejar un Pinus halepensis als jardins de la Universitat de les Illes Balears (UIB). Al seu in memoriam, Albert Hauf de l'IEC conclou: «només cal desitjar que els seus germans d'hàbit […] mai no abandonin el seu generós llegat espiritual en defensa de la llengua i de la cultura del poble mallorquí»

## Reconeixement

* 1985: premi Francesc de Borja Moll
* 1985: Premi Faraudo de Saint Germain de l'Institut d'Estudis Catalans
* 1989: Fill il·lustre de Bunyola
* 1997: Doctor honoris causa per la UIB el 1997.
* El Carrer Pare Miquel Colom li està dedicat a Inca

## Obres
### Poesia

* Col·loqui breu (1931), poema presentat als Jocs Florals de Barcelona
* El pou (1931), poema presentat als Jocs Florals de Barcelona
* Veu de l'edat (1975)
* A Lia (1975), en castellà
* A posta de sol (1980)
* Poemes de senectut (1982)
* Talaiots: Trenta-sis sonets (1982)
* Requestalles (1983)
* Darrers batecs (1985)
* Encara no (1986)
* Quan ell voldrà (1987)
* Les rebutjades (1987)
* Bunyolí (1991)
* Darrera voluntat (1990)

### Estudis

* Onomàstica lul·liana (1977)
* Glossari general lul·lià (1982-85)
* Qüestions lul·lianes (1998)

## Enllaços externs

* Miquel Colom, currículum i altres textos.
* Nou Glossari General Lul·lià de Miquel Colom.

## Referències

* 1 2 «Miquel Colom Mateu». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Homenatge al Pare Miquel Colom», Dijous, 7 de maig 1981
* ↑ Mapa i fotos de l'esdeveniment: Arbres plantats pels doctors honoris causa de la UIB, Palma, UIB, 2012
* ↑ Albert Hauf i Valls, «Fra Miquel Colom Mateu (1901 (sic)-1999),» Estudis romàniques, 2001, tom 23, pàgines 421-422
* ↑ «Miquel Colom Mateu», bunyola.net
* ↑ 39° 43′ 3.33″ N, 2° 54′ 36.85″ E﻿ / ﻿39.7175917°N,2.9102361°E﻿ / 39.7175917; 2.9102361
* ↑ «El Padre Colom, coincidiendo con su 85 cumpleaños ha publicado su último libro de poesía "Darrers Batecs"» (castellà), Dijous, setmanari d'informació local i comarcal, Inca, 31 de desembre de 1985, pàgina 5
# Mitologia siberiana

La mitologia siberiana agrupa les creences i relats de Sibèria abans de l'arribada dels russos. Està formada pel sincretisme dels mites de quatre grans pobles: els finnoúgrics, els mongols, els esquimals i poblacions anomenades paleosiberianes.
Consideren que l'univers té forma d'ou. La seva closca topa entre el cel i la Terra, produint el vent, i al centre hi ha un arbre màgic, que serveix de pont entre els mons (com passa en la mitologia sumèria o germànica). També hi ha un riu que flueix a la seva vora.
La Terra sorgeix de la competència de dues divinitats, germans o parella, segons els relats. Ells dos van ordenant-la, però cometen errors perquè no tenen un pla previ, cosa que explica les aventures dels herois per dotar-ne d'ordre el conjunt o esmenar-ne les errades més grosses. Per ajudar els humans, envien una àliga màgica, que serà el primer xaman, però posteriorment no s'ocupen d'ells com altres religions més centrades en el culte. Per això, l'objectiu principal dels humans serà restablir aquesta comunicació, bàsicament amb els viatges iniciàtics dels xamans.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre, Mitologías del bosque, los ríos y las estepas, Planeta, 1966