OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Auet dera Hònt deth Gresilhon

L'Auet dera Hònt deth Gresilhon (Abies alba) és un avet blanc que es troba a Es Bòrdes (la Vall d'Aran).

## Dades descriptives

* Perímetre del tronc a 1,30 m: 4,22 m.
* Perímetre de la base del tronc: 6,29 m.
* Alçada: 21,77 m.
* Amplada de la capçada: 11,09 m.
* Altitud sobre el nivell del mar: 1.299 m.

## Entorn

És en una surgència d'aigua (hònt en aranès) força espectacular, amb gran diversitat de plantes aquàtiques, on destaca sobretot el creixen (en aranès, gresilhon) i, que per tant, dona nom a aquesta font. Es fan altres plantes a les zones d'esquitx de l'aigua, com ara l'aigüerola, l'angèlica, el card palustre, el creixen de cavall (Veronica beccabunga) i l'epilobi. Als entorns de la font hi predomina l'avetosa, amb alguna pícea i algun faig, i també hi trobem moixera de guilla, erable, avellaner, freixe de fulla gran, saüquer, grèvol, nabiu, el·lèbor verd, ortiga, tussílag, rogeta, falguera, herba fetgera, maduixera de bosc, plantatge, vinagrella i gerani pudent. És un hàbitat on són comuns la salamandra, el gaig, l'ermini i la marta, i que, de manera remarcable, visita l'os bru. A pocs metres de l'Avet de la Font, a l'altra banda de la carretera, hi ha un faig que supera els 4 metres de volta de canó.

## Aspecte general

Presenta un procés regressiu avançat i es troba en mal estat: una important part de la capçada està seca (sobretot, els dos ulls de creixement que té). Hi ha molts líquens barbulats a les branques i té dos grans forats a la soca, deguts al fet que algun pastor va fer focs a la soca en el passat. Això segurament ha estat el causant del decaïment de l'arbre.

## Accés

Des de Viella (N-230), trenquem al poble d'Es Bòrdes i agafem la carretera que duu a Era Artiga de Lin. Seguim uns cinc quilòmetres i, poc després de passar per l'ermita de Mair de Diu dera Artiga, ens trobarem, a peu de carretera, l'hònt deth Gresilhon i l'avet just al davant, a l'altra banda de l'asfalt. GPS 31T 0312185 4729128.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Boada, Martí; Boada, Arnau, 2011. Arbres remarcables de Catalunya. 100 ombres colossals. Edicions Brau, Figueres. ISBN 9788496905535. Pàgs. 228-229.

## Enllaços externs

* Parcs naturals Arxivat 2015-10-05 a Wayback Machine. (català)
# Roser Serra Carandell

Maria Roser Serra Carandell (Barcelona, 30 d'agost de 1971) és una exportera de futbol catalana.
Començà a practicar el futbol als catorze anys i jugà al Futbol Club Barcelona –llavors anomenat Club Femení Barcelona– entre 1991 i 1995. Amb el club blaugrana guanyà el primer títol oficial de la secció, la Copa de la Reina de 1994. També jugà a la Lliga anglesa a l'Arsenal WFC (1995-97) i la temporada 1998-99 tornà al club blaugrana, on es retirà amb esportivament amb vint-i-vuit anys. Fou internacional amb la selecció espanyola en trenta ocasions entre 1990 i 1997. Destacà la seva actuació en el partit de tornada contra Anglaterra que donà la classificació a la selecció estatal per participar en l'Eurocopa de 1997, on aconseguí la medalla de bronze.
Posteriorment, ha sigut crítica per la invisibilitat del futbol femení a Espanya durant la dècada del 1990 i pel tracte abusiu i humiliant del llavors del seleccionador estatal, Ignacio Quereda.

## Referències

* ↑ Tomás Belenguer, 2021, p. 348.
* ↑ Boada Coll, Eduard. «26 anys d'una fita que va canviar el FC Barcelona Femení». FC Barcelona, 18-11-2020. [Consulta: 13 setembre 2023].
* ↑ «España pierde con Dinamarca (0-1)» (en castellà). El Mundo Deportivo p. 31, 22-11-1995. [Consulta: 2 desembre 2023].
* ↑ Boronat, 2021, p. 47-48.
* 1 2 Menayo, David. «"Fuimos invisibles para todo el mundo a pesar de ser terceras de Europa"» (en castellà). Marca, 15-02-2017. [Consulta: 13 setembre 2023].
* ↑ Concejo, Edurne. «Un nuevo documental saca a la luz nuevas humillaciones del que fuera seleccionador femenino» (en castellà). La Vanguardia, 29-10-2021. [Consulta: 13 setembre 2023].

## Bibliografia

* Boronat, Danae. No las llames chicas, llámalas futbolistas : del maltrato al reconocimiento : la lucha por la igualdad en el fútbol. Barcelona: Libros Cúpula, 2021. ISBN 9788448028206.
* Tomás Belenguer, Manuel. Barça femení : història des dels orígens fins al triplet. Barcelona: Editorial Base, 2021. ISBN 9788419007001.
# Artèria apendicular

L'artèria apendicular és una artèria que s'origina a l'artèria ileocòlica i que distribueix la sang cap a l'apèndix vermiforme. Es ramifica en les branques del segment proximal per la base de l'apèndix i la branca recurrent ileal. Baixa per darrere de la terminació de l'ili i entra al mesenteri de l'apèndix vermiforme; discorre a prop del marge lliure d'aquest mesenteri i acaba en ramificacions que irriguen l'apèndix.

## Referències

* ↑ Diccionario Enciclopédico Ilustrado de Medicina Dorland. 1996. McGraw-Hill - Interamericana de España. Vol. 6. ISBN 84-7615-988-9
# Efecte de bata blanca

L'efecte bata blanca o hipertensió de bata blanca és l'augment transitori de la pressió arterial que es produeix en algunes persones quan es troben en entorns sanitaris (hospitals, ambulatoris...) degut a l'estrès involuntari que els provoquen aquests. A conseqüència d'aquest efecte es poden obtenir valors anormalment elevats de pressió sanguínia, que no es corresponen amb els valors de tensió reals, cosa que pot induir a un fals diagnòstic d'hipertensió arterial.
Aquesta sobreestimació fou descrita per primera vegada per Scipione Riva-Rocci, un metge internista italià el 1897. L'augment en les xifres tensionals es correspon també amb un augment de la freqüència cardíaca, i els dos valors i la seva intensitat estan igualment relacionats amb l'aparició del personal sanitari (especialment amb el metge i una mica menys intensament amb el personal d'infermeria), d'aquí ve el nom d'efecte de bata blanca.
Per descartar aquest fenomen quan se sospita que un pacient el pot sofrir es recorre al monitoratge ambulatori de la pressió arterial (MAPA) a través d'un dispositiu que va obtenint valors de pressió cada cert temps durant 24 hores mentre el pacient realitza la seva rutina diària.
La seva aparició i magnitud varia molt d'un individu a l'altre, tot i que és més gran, en general, per persones amb xifres base de tensió altes, per persones d'edat avançada i també més freqüent en homes que en dones.

## Referències

* ↑ Mancia G, Bertinieri G, Grassi G, Parati G, Pomidosi G, Ferrari A, et al. Effects of blood-pressure measurements by the doctor on patient's blood pressure and heart rate. Lancet. 1983.;2:695-8
* ↑ (anglès) Biografia Consultada el 09/02/2008
* ↑ Stergiu GS, Zourbaki AS, Skeva II, Mountokalakis TD. White coat effect detected using self-monitoring of blood pressure at home. Comparison with ambulatory blood pressure. Am J Hypertens. 1998;11:820-7
# Apalis de Chirinda

L'apalis de Chirinda (Apalis chirindensis) és una espècie d'ocell passeriforme que pertany a la família Cisticolidae pròpia del sud-est d'Àfrica.

## Distribució i hàbitat

Es troba a les terres altes de l'est de Zimbàbue i l'oest de Moçambic.
L'hàbitat natural són els boscos humits tropicals.

## Referències

* ↑ «Apalis de Chirinda». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 17/01/2023(català)
# Augelita

L'augelita és un mineral de la classe dels fosfats. Va ser descoberta l'any 1868, sent anomenada així per Christian W. Bloomstrand, del grec αυγή (lluent) en al·lusió a l'aparença brillant de les seves superfícies de trencament.

## Característiques

L'augelita és un fosfat d'alumini hidroxilat amb fórmula química Al₂(PO₄)(OH)₃. Cristal·litza en el sistema monoclínic en forma de cristalls tabulars a prismàtics, normalment com a cristalls aciculars, tot i que també se'n troba en hàbit massiu. La seva duresa a l'escala de Mohs va de 4,5 a 5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'augelita pertany a «08.BE: Fosfats, etc. amb anions addicionals, sense H₂O, només amb cations de mida mitjana, (OH, etc.):RO₄ > 2:1» juntament amb els següents minerals: grattarolaïta, cornetita, clinoclasa, arhbarita, gilmarita, allactita, flinkita, raadeïta, argandita, clorofenicita, magnesioclorofenicita, gerdtremmelita, dixenita, hematolita, kraisslita, mcgovernita, arakiïta, turtmannita, carlfrancisita, synadelfita, holdenita, kolicita, sabel·liïta, jarosewichita, theisita, coparsita i waterhouseïta.

## Formació i jaciments

Es troba en roques que han sofert metamorfisme hidrogenat a partir de roques riques en fosfats. A vegades també es troba en filons hidrotermals d'alta temperatura. Es sol trobar associada a altres minerals com pirita i latzulita. A la mina Västanå (Suècia) es troba associada a attakolita, svanbergita, hematita, trol·leïta i berlinita.

## Referències

* ↑ «Augelite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 6 setembre 2015].
* ↑ «Augelite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. Arxivat de l'original el 24 de setembre 2015. [Consulta: 6 setembre 2015].
# Artèria renal

L'artèria renal (TA: artèria renalis) és una artèria voluminosa del cos humà i altres mamífers que neixen directament de l'aorta abdominal i proveeix vascularització al ronyó, al segment inicial de la via excretora i d'una part de la glàndula suprarenal.

## Branques

La terminació tant de l'artèria renal dreta com l'esquerra és bastant variable. En general, emeten una branca anterior que al seu torn es divideix en 3 o 4 branques que irriguen la cara anterior de ronyó i el seu pol inferior. També emeten branques posteriors que irriguen cara posterior i el pol superior del ronyó. L'artèria renal emet branques col·laterals que irriguen la glàndula suprarenal i el greix perirenal. Se li denomina com axon ...
En general, l'artèria renal dreta és més baixa que l'esquerra, encara que la variabilitat observada és immensa. En continuar cap al parènquima renal, l'artèria renal emet primer branques que penetren les papil·les renals que acaben a nivell de la base de les piràmides renals formant un llit vascular d'on neixen les artèries radiades que emeten les artèries del glomèrul renal.

### Branques col·laterals

* Artèria capsular inferior.
* Artèria ureteral superior.
* Artèries capsuloadiposas.

### Branques terminals

* Branca anterior, que emet al seu torn un ram superior i un altre inferior.
* Branca posterior, destinada a la cara posterior del si del ronyó.
* Artèria polar superior.

## Referències

* ↑ Gray. Anatomía para estudiantes. 2ª edición.
# Enllaç glicosídic

L'enllaç O-glicosídic és l'enllaç covalent que uneix dos monosacàrids a fi de formar glicòsids, disacàrids o polisacàrids. Sempre intervé un grup hemiacetal a la reacció.
En l'àmbit dels glúcids, l'enllaç O-glicosídic és l'enllaç mitjançant el qual s'uneixen entre ells dos o més monosacàrids formant disacàrids o polisacàrids, respectivament.

## Descripció i esquema d'un exemple

Mitjançant aquest enllaç s'uneixen dos monosacàrids segons el següent esquema:
La primera molècula que es veu és el monosacàrid D-glucosa i la segona molècula també és D-glucosa.
En l'enllaç O-glicosídic reaccionen el grup -OH (hidroxil) del C anomèric del primer monosacàrid amb un -OH d'un altre C de l'altre monosacàrid (ja sigui el C anomèric o no) formant un disacàrid i una molècula d'aigua (H₂O). El procés és realment una condensació; en aquest cas se li denomina deshidratació per la característica de la pèrdua de la molècula d'aigua (Igual com en la formació de l'enllaç peptídic).
Depenent si la reacció dels -OH provinguin dels dos C anomèrics el disacàrid serà dicarboxílic i no tindrà poder reductor. Mentre que si participen els -OH d'un C anomèric i d'altre C no anomèric, el disacàrid serà monocarboxílic i tindrà poder reductor - ja que tindrà el -OH d'un C anomèric lliure.
Al final del procés ambdós monosacàrids quedaran units per un oxigen (O), i per això l'enllaç es diu O-glicosídic. En altres casos l'enllaç glicosídic pot ser per un sofre (S), i en aquest cas es diu S-glicosídic.

## Nomenclatura

Per nomenar el disacàrid obtingut es nomena d'aquesta manera:
* S'escriu el primer monosacàrid implicat afegint-li l'acabament -osil.
* S'escriu entre parèntesis i amb una fletxa els carbonis els -OH del qual intervenen en el procés (X → X').
* S'escriu el segon monosacàrid. Si és un enllaç dicarboxílic s'escriu acabat en -ósid, si l'enllaç és monocarbonílic acabat en -osa.
Així l'exemple de l'esquema serà:
       α, D glucopiranosil (1 → 4) α, D glucopiranosa
Hi ha 2 tipus més d'enllaç glicosídic alfa 1.6 i beta 1.4
# Apalis de Moreau

L'apalis de Moreau (Apalis argentea) és una espècie d'ocell passeriforme que pertany a la família Cisticolidae endèmica de la regió dels Grans Llacs d'Àfrica. Anteriorment es considerava una subespècie l'apalis gorgirrufo (Apalis rufogularis).

## Distribució i hàbitat

Es troba únicament als boscos tropicals de les muntanyes que envolten el llac Tanganyika. Està amenaçat per la pèrdua d'hàbitat.

## Referències

* ↑ «Apalis de Moreau». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 17/01/2023(català)
* ↑ «Old World Warblers & babblers» (en anglès). Master list | Versió 3.5. IOC World Bird List, 05-12-2013. Arxivat de l'original el 2013-12-05. [Consulta: 20 gener 2023].
# Augstbordhorn

L'Augstbordhorn és una muntanya de 2.971 metres situada als Alps Penins a Suïssa.

## Enllaços externs

* Llista de muntanyes de més de 2.000 metres a Suïssa amb les seves coordenades Arxivat 2009-01-29 a Wayback Machine.
# Substrat català

El substrat català, en l'estudi de la història de la llengua catalana, fa referència a les llengües preromanes que van influir en la formació del català, sobretot en el lèxic i en la toponímia.

## Classificació

A partir de les llengües preromanes, s'estableix la diferenciació entre el substrat iberobasc, el substrat cèltic i el substrat sorotàptic.
El substrat iberobasc està format per dues llengües diferents que van estar en contacte. Alguns dels elements del lèxic general que han restat en el català són: esquerre, pissarra, estalviar, bassa i paparra. I alguns topònims d'origen basc del nord-oest de Catalunya com: Esterri, Benavarri, Ordino, entre d'altres. La situació geogràfica d'aquests topònims correspon a les zones ocupades per, entre d'altres, les tribus dels ilergets, actualment la major part de les comarques lleidatanes, i dels ceretans, distribuïts per les valls altes del Segre.
El substrat cèltic correspon al poble indoeuropeu dels celtes. La major part dels celtismes són essencialment topònims com: Besalú, Salardú, Verdú, entre d'altres.
El substrat sorotàptic prové del sorotapte, una llengua indoeuropea precelta, de la qual es conserven alguns elements com el mot comú barana, per exemple.

## Bibliografia

* AADD, Síntesi d'història de la llengua catalana, Edicions de la Magrana, Barcelona, 1981.

## Referències

* ↑ Els conceptes de substrat, adstrat i superstrat a Nivell D Martorell 2011-2012

## Vegeu també

Història de la llengua catalana
# Enquadernació cartoné

L'enquadernació de tapa dura o cartoné (del francès cartonée: 'encartonada') és un tipus d'enquadernació en la qual el llibre, cosit o encolat, està folrat amb una coberta rígida de cartró, enganxada al llom. Aquesta coberta recobreix el llibre en totes les seves superfícies exteriors. Els plànols interiors de les tapes són de paper i la part interior del llom (no aparent, ja que està recoberta pel llom de la coberta) és de tela, encara que també pot ser de paper. En l'oposició habitual que es fa entre les enquadernacions «de tapa dura» i les enquadernacions «de tapa tova», l'enquadernació «de tapa dura» rep el nom d'«enquadernació cartoné» mentre que l'enquadernació «de tapa tova» rep el nom de «enquadernació en rústica» (o «a la rústica») o «enquadernació a l'americana».

## Referències

* ↑ Enciclopedia de la encuadernación. Madrid: Ollero & Ramos Editores, 1998, p. 62. ISBN 84-7895-105-9.

## Enllaços externs

* Espanya - Arts del Llibre Arxivat 2014-12-16 a Wayback Machine.(castellà)
* Base de dades d'Enquadernació Històric-Artística de la Reial Llibreria (Espanya)(castellà)
* Hispanoamèrica - Arts del Llibre(castellà)
# Efedrina

L'efedrina és una amina simpatomimètica comunament usada com estimulant, supressora de la gana, ajuda en la concentració, decongestiva, i per tractar la hipotensió arterial associada amb l'anestèsia. L'efedrina té una estructura similar als derivats semisintètics de l'amfetamina i metamfetamina. És un alcaloide derivat de diverses plantes del gènere Ephedra (família Ephedraceae). Funciona incrementant l'activitat de la noradrenalina sobre els receptors adrenèrgics. Normalment es comercialitza en la forma d'hidroclorur i sulfat. En la medicina xinesa tradicional la planta es diu má huáng (麻黄, Ephedra sinica) conté, com altres efedres, efedrina i pseudoefedrina. L'efedrina mostra isomerisme òptic i té dos centres quirals que donen lloc a quatre estereoisòmers. A la Xina es produeix a gran escala les matèries primeres vegetals per extreure l'efedrina. L'any 2007 es van produir 30.000 tones d'efedra, 10 vegades més que la utilitzada en la medicina tradicional xinesa. La majoria de la L-efedrina produïda actualment per a la medicina es fa sintèticament.

## Referències

* ↑ Long, Professor. http://www.chinadialogue.net/article/show/single/en/692-Chinese-medicine-s-great-waste-of-resources
* ↑ Chemically Synthesized Ephedrine Put Into Mass Production in China
# Augstgau

L'Augstgau fou una regió històrica d'Alemanya al sud del Rin més amunt de Basilea que agafava el nom de la vila d'Augst, fundada pels alamans a la rodalia d'un pont o peatge. La regió va formar un comtat al segle x. El comtat però va arribar a incloure algunes zones del Sisgau. El 1040 l'emperador va donar el comtat al bisbe de Basilea i el nom d'Augstgau va desaparèixer. Hi havia una altra regió d'Augstgau a Baviera a la vall del Lech esmentada als segles VIII i IX.

## Referències

* Augstgau
# Arxiprestat del Ter - Brugent

L'arxiprestat del Ter-Brugent és un dels 13 arxiprestats en què està organitzat el bisbat de Girona. Aquest està compost per 17 parròquies distribuïdes en 9 municipis de les comarques de la Garrotxa, el Gironès i la Selva.

## Llistat de parròquies
### Comarca de la Garrotxa

* Sant Cristòfol (les Planes d'Hostoles - Cogolls)
* Santa Maria (les Planes d'Hostoles - Les Encies)
* Sant Feliu de Pallerols (Sant Feliu de Pallerols)
* Sant Iscle de Colltort (Sant Feliu de Pallerols)
* Sant Miquel de Pineda (Sant Feliu de Pallerols)

### Comarca del Gironès

* Sant Llorenç (Bescanó)
* Sant Andreu (Bescanó - Estanyol)
* Sant Mateu (Bescanó - Vilanna)
* Sant Vicenç (Sant Gregori - Constantins)

### Comarca de la Selva

* Santa Maria (Amer)
* Sant Climent d'Amer (Amer)
* Sant Miquel (Anglès)
* Sant Martí Sapresa (Brunyola i Sant Martí Sapresa)
* Mare de Déu de Sales (la Cellera de Ter)
* Santa Maria (Sant Julià de Llor i Bonmatí - Bonmatí)
* Sant Julià de Llor (Sant Julià de Llor i Bonmatí - Sant Julià de Llor)

## Referències

* ↑ «Web del Bisbat de Girona». Bisbat de Girona. Arxivat de l'original el 2017-12-11. [Consulta: 2 gener 2014].
* ↑ «Llistat de contactes de les parròquies i centres de culte de Bescanó». Ajuntament de Bescanó. [Consulta: 16 gener 2014].
* ↑ «Web de la parròquia de la Mare de Déu de Sales (la Cellera de Ter)» (en català). Centre Cultural Parroquial de la Cellera de Ter. Arxivat de l'original el 2013-09-04. [Consulta: 16 gener 2014].
# Enramada de la murtra

L'enramada o entrada de la murta és un dels actes populars propis de les processons valencianes, consistent en una desfilada de carros acompanyats de música, que es realitza quan tornen al poble la vespra de les festes carregats de murta i d'altres plantes aromàtiques per a les enramades.
Abans de les processons, la gent solia pujar a la muntanya a tallar la murta i se n'omplien alguns camions des dels quals, moments abans del començament de la processó, repartir la murta pels carrers.
El repartiment no només es feia per on passava la processó, sinó per molts dels carrers dels voltants. Era este un acte típic i tradicional que va desaparéixer quan la murta fon declarada espècie protegida, a pesar que la poda d'esta planta no provocava danys a les altres plantes, sinó tot el contrari, en tallar les parts de dalt solia créixer amb més força i amb menys malalties. A més, aprofitava per a revitalitzar els arbustos.

## Llocs on se celebra

* Corbera
* Alfafar
* Benetússer
* Benicalap
* Burjassot
* Campanar (València)
* Gandia
* Xeraco
* València
* Mislata
* La Xerea
* Massanassa
* El Puig
* Silla

## Referències

* ↑ La recuperada Entrada de la Murta busca "engrandecerse", Las Provincias, 11 de setembre de 2008
* ↑ «Entrada de la murta» en el Diccionari normatiu valencià. Acadèmia Valenciana de la Llengua.
* ↑ Entra la murta, a vilaweb
* ↑ 'L'enramà de la Murta' da inicio a las fiestas de El Saler (Valencia), Europa Press, 6 d'agost de 2014
* ↑ Benetússer celebra la fiesta del Corpus Christi con una misa y una procesión
* ↑ «L'enramà de la murta de Xeraco». Arxivat de l'original el 2016-10-19. [Consulta: 18 octubre 2016].
* ↑ «Records en torn a la Batalla de Flors de València». Arxivat de l'original el 2016-10-19. [Consulta: 18 octubre 2016].
* ↑ Festa de Massanassa
* ↑ «Festes d'agost de Silla». Arxivat de l'original el 2016-10-19. [Consulta: 18 octubre 2016].
# Eficiència productiva

L'Eficiència productiva (també coneguda com a eficiència tècnica) es produeix quan l'economia està utilitzant tots els seus recursos de manera eficient, produint el màxim de producció amb el mínim de recursos. El concepte s'il·lustra a la Frontera de possibilitats de producció (FPP) on tots els punts de la corba són els punts de màxima eficiència productiva (és a dir, no es pot aconseguir més productes a partir dels recursos presents).
Això succeeix quan la producció d'un bé econòmic s'aconsegueix amb el menor cost possible, atesa la producció d'un altre bé o bens. En altres paraules, quan s'aconsegueix, atesa la necessitat de produir altres béns, la productivitat més gran possible d'un bé. En una situació d'equilibri a llarg termini per als mercats en competència perfecta, és on el cost mitjà és la base en la mitjana de la corba de costos totals, és a dir, la corba de cost on CM = A (T) C.
L'eficiència productiva requereix que totes les empreses funcionin amb les millors pràctiques (best practice) en els processos tecnològics i d'administració. En millorar aquests processos, una economia en general o una empresa en particular poden ampliar la frontera de possibilitats de producció i augmentar encara més l'eficiència.

## Consideracions

Una situació d'equilibri econòmic pot ser productivament eficient sense ser-ho assignativament és a dir, pot existir en una situació de distribució de mercaderies en què el benestar social no estigui maximitzat.
En situacions de monopoli o oligopolis, aquestes empreses triaran produir als nivells de maximitzar el benefici (on CM = IM). Conseqüentment no poden ser productivament eficients (l'anomenada ineficiència X). Això no obstant, a causa de les economies d'escala pot arribar a ser possible que empreses monopòliques produeixin amb un preu més baix per al consumidor (a MC = MR) que les empreses perfectament competitives produeixen a MC = A (T) C.

## Referències

* ↑ Standish, Barry. Economics: Principles and Practice. South Africa: Pearson Education, p. 13–15. ISBN 978-1-86891-069-4.
* ↑ Harvey Leibenstein, "Allocative Efficiency and X-Efficiency," The American Economic Review, 56 (1966), pp. 392-415.

## Vegeu també

* Eficiència econòmica
* Eficiència assignativa

## Enllaços externs

* FAO : EFICIÈNCIA ECONOMICA CAPITULO 4 - sobre Eficiència Productiva en ramaderia, però generalitzable.
* Jean Ruffier: El funcionament de l'eficiència productiva
* Jean Ruffier: L'eficiència productiva: com funcionen les fàbriques
# Apanatge

L'apanatge és l'assignació de terres, títols o càrrecs a un infant que no és hereu, feta pel sobirà per tal d'assegurar-li unes rendes d'acord amb el seu rang.
Fou establert al Regne de França per tal de garantir un mitjà de vida als fills i filles de la família reial de França, perquè a causa del sistema de progenitura no obtindrien ni herència ni rendes. L'Ordenança dels Molins de 1566 feu inalienable els apanatges reials, de tal manera que les terres, títols o càrrecs retornaven més tard o més d'hora a la Corona. El sistema fou abolit durant la Revolució Francesa i transitòriament restablert entre 1810 i 1832.

## Referències

* ↑ Apanatge a Enciclopèdia