OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Autovia de les Ries Baixes

L'Autovia de les Ries Baixes (A-52) és una autovia del nord-oest d'Espanya que uneix les localitats d'O Porriño, a la província de Pontevedra, i Benavente, a Zamora. Connecta les províncies de Pontevedra, Ourense i Zamora amb l'autovia A-6 amb origen a Madrid.

## Trams

| Denominació | Tram | Estat (2015) | km |
| A-52 | Benavente (A-6/A-66) - Ourense | En servei (2003) | 232 |
| A-52 | Ourense - O Porriño (A-55) | En servei (1998) | 84 |
| | O Porriño (A-55) - Vigo | Nou estudi informatiu | 12 |

## Vegeu també

* Llista d'autopistes i autovies d'Espanya
# Aqüeducte de Dosrius

L'Aqüeducte de Dosrius és una obra de Figaró-Montmany (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un aqüeducte situat una mica més amunt del pont que creua la riera de Vallcàrquera i a la dreta d'aquesta. Format per cinc arcs de mig punt amb intradós de rajola, i fet de pedra sense desbastar. Els arcs neixen de pilastres, a l'extrem de l'esquerra continua un tros de mur massís, ja sense arc. Els extrems estan trencats i coberts de vegetació.

## Història

Un dels propietaris del Mas de Dosrius es va fer un pont per travessar el riu cap al segle xviii aproximadament i va aprofitar per fer-se fer un aqüeducte. Aquest senyor va tenir una disputa amb l'alcalde, que li va fer enderrocar el pont com a càstig, segons indica la tradició oral, recollida per Angela Sanz, de Dosrius.

## Referències

* 1 2 «Aqüeducte de Dosrius». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 juliol 2018].
# Alosa fosca

L'alosa fosca (Pinarocorys nigricans) és una espècie d'ocell de la família dels alàudids (Alaudidae).

## Hàbitat i distribució

Habita zones amb pedres, garrigues, pastures i terres de conreu de l'Àfrica Centra i Meridional, des del sud de la República Democràtica del Congo, Angola, Zàmbia, Zimbabwe, oest de Tanzània, Malawi i sud de Moçambic cap al sud fins al centre de Namíbia, centre de Botswana i nord-est de Sud-àfrica.

## Referències

* ↑ «Alosa fosca». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021(català)
# Avaluació curricular

L'avaluació curricular és la revisió periòdica del currículum educatiu per assegurar que serveix per als objectius d'educar i instruir els alumnes. Es pot diferenciar segons:
* L'agent que avalua
** Inspecció o altres agents de l'administració
** Equip directiu del centre
** Professors implicats
** Experts universitaris
* Els elements avaluats
** Pertinència dels continguts
** Progressió del coneixement
** Atenció a la diversitat
** Avaluació (sistemes establerts)
** Coordinació entre àrees educatives
** Presència o absència de determinats continguts (com el sexisme)
* Els indicadors de sortida
** Notes dels alumnes (internes o mitjançant avaluació externa)
** Taxa de graduats
** Promoció dels estudiants
** Taxa d'idoneïtat
A la societat occidental actual encara s'accepta i considera el currículum masculí com a universal.

## Referències

* ↑ Pilar Albertín, Antonia Dorado, Irene Mates, Intervenció-investigació en violències de gènere, Documenta Universitaria, 2015. ISBN 9788499842806 (català)

## Enllaços externs

* «Avaluació curricular». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
Viccionari
# Aqüeducte de l'Anijol

L'Aqüeducte de l'Anijol és una obra de Sant Vicenç de Torelló (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Pont de cinc arcades de mig punt amb un o dos esperons que travessa el torrent de l'Anijol, poc abans de desembocar al riu Ges. El parament està format per un aparell de còdols reomplert de pedres sense tallar. Les parts menys conservades han estat consolidades amb maons.

## Història

A la vall del Ges són molt freqüents els ponts perquè ha estat una zona molt poblada. Aquest pont és només un exemple dels molts que hi ha a la vall. Actualment està en desús al haver canviat el curs de la carretera per anar de Sant Pere de Torelló a Sant Vicenç de Torelló.

## Referències

* ↑ «Pont de l'Anijol – Sant Vicenç de Torelló / Osona». Catalunya Medieval. [Consulta: 30 novembre 2019].
* 1 2 «Pont de l'Anijol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 agost 2017].
# Taula de Canvi de Barcelona

La Taula de Canvi de Barcelona va ser un banc de la ciutat de Barcelona creat el 1401, que és considerat el primer banc públic d'Europa

## Creació

A final del segle XIV, Catalunya pateix una crisi econòmica provocada per la pesta de 1348, les revoltes socials i l'expulsió de la major part dels jueus. Les banques privades del moment són inestables i no compten amb la confiança dels ciutadans ni de les institucions. És en aquest context d'inestabilitat del sector privat, que el Consell de Cent de Barcelona crea el 1401 la Taula de Canvi amb la garantia de la ciutat per tenir-hi els seus dipòsits i també com a instrument per gestionar les seves emissions de deute.
La Taula també estava oberta als ciutadans i a d'altres institucions, la qual cosa la convertí en el primer banc públic europeu. L’èxit l’acompanyà i el 1413 era també el banc de la Generalitat i pocs anys més tard també de l’Església i del rei. El 1433 consta que gestionava 1.500 comptes, que és tant com dir que tenia de client una de cada 4 famílies de la ciutat de Barcelona, de 30.000 habitants.
En tota la Corona d'Aragó es crearen taules de canvi similars a Perpinyà (1404), València (1408), i durant els segles XV i XVI a Palma, Tarragona, Girona, Saragossa, Vic, Tortosa, Lleida, Olot, Cervera i Manresa.

## Evolució i final

Inicialment la Taula de Canvi va tenir la seu a la Llotja de Mar, fins que el 1588 es va instal·lar en un nou edifici a l'actual plaça de Sant Jaume. El 1837 es renovà aquest edifici, que finalment va ser enderrocat el 1902 per construir la seu de la Caixa de Barcelona
La Taula de Canvi de Barcelona va anar funcionant normalment fins que el Decret de Nova Planta de 1716 la desvinculà de l’Ajuntament i la va fer dependre del rei. A partir d’aleshores va anar disminuint la seva activitat fins que desaparegué definitivament el 1865.

## Referències

* ↑ «Taula de Canvi de Barcelona, el primer banc públic de la Història». [Consulta: 2 abril 2021].
* ↑ Roca, Francesc. «La taula de canvi - 19 juliol 2014». [Consulta: 2 abril 2021].
* ↑ «Edifici de la Caixa de Barcelona - Barcelona - Sant Just - Pobles de Catalunya». [Consulta: 2 abril 2021].
# Torrent d'en Carabassa

El Torrent d'en Carabassa és un antic curs d'aigua del barri de la Font d'en Fargues de Barcelona.

## Història i descripció

Recollia l'aigua que baixava dels torrents del Carmel i del del Paradís i recorria les terres de Can Carabassa i els conferia gran fertilitat. Desembocava a la riera d'Horta, en el punt que ara hi ha la cruïlla dels carrers de Petrarca i de Cartellà. Encara en queda un tram que passava per sota el pont de la carretera d'Horta (actual passeig de Maragall), al costat del carrer de Peris Mencheta.
El subsòl del torrent és ric en aigua, i ja d'antic hi havia mines excavades a la muntanya per a conduir-la per a ús de les masies existents. A partir de la segona meitat del segle xix s'intensificà l'explotació comercial de les aigües subàlvies i s'excavaren noves mines i més profundes que portarien l'aigua fins al nou Eixample de Barcelona. També s'aprofità l'aigua de pou per a la indústria casolana de les bugaderes, com al carrer d'Aiguafreda, a les anomenades «cases de les bugaderes d'Horta», on cada casa tenia un pou i un safareig.

## Referències

* 1 2 Corbera et al., 2019.
* ↑ «13. Torrent de Carabassas». Rutes històriques pel Districte d'Horta-Guinardó. Ajuntament de Barcelona. Districte d'Horta-Guinardó. Arxivat de l'original el 23-10-2013.

## Bibliografia

* Corbera, Joan; Fernández, Juanjo; Giménez, Carlota; Macià, Jaume; Sanz, Carles «Atles de l'aigua d'Horta-Guinardó». El Pou. Grup d'Estudis de la Vall d'Hebron i la Muntanya Pelada, 6-2019, pàg. 24-28. ISSN: 2604-6938.
# Maurice Grammont

Maurice Grammont (Damprichard, 15 d'abril de 1866 - Montpeller, 17 d'octubre de 1946) fou un romanista i indoeuropeista, dialectòleg i fonetista francès.

## Vida i obra

Grammont va estudiar a la Sorbona amb Michel Bréal, Arsène Darmesteter, Jules Gilliéron, Gaston Paris, Henri d'Arbois de Jubainville i Ferdinand de Saussure i amplià els estudis cap a la indoeuropeística en altres universitats com la Universitat de Friburg amb Rudolf Thurneysen i la de Berlin amb Johannes Schmidt. Va defensar les dues tesis doctorals a la Sorbona el 1895 La dissimilation consonantique dans les langues indo-européennes et dans les langues romanes (Dijon, 1985) i De liquidis sonantibus indagationes aliquot. Des de 1892 i fins a 1895 va ser professor de lingüística a la Universitat de Dijon, i de 1895 fins a 1939 fou catedràtic de gramàtica i filologia a la Universitat de Montpeller. Sota la influència de l'abbé Rousselot va fundar el Laboratoire de phonétique expérimentale el 1905 a Montpeller. I fou director de la Revue des langues romanes des de 1908. Es considerava també alumne del seu amic i pràcticament contemporani Antoine Meillet (1866-1936). La seva obra més important fou el Traité de phonétique, publicada en plena maduresa, el 1933.

## Publicacions

* Le patois de la Franche-Montagne et en particulier de Damprichard (Franche-Comté), París 1901 (accessible en línia)
* Le vers français, ses moyens d'expression, son harmonie, París 1904
* Petit traité de versification française, París 1911
* La prononciation française et comment se prononce le français, París 1913
* Traité pratique de prononciation française, París 1914
* Traite de phonétique, París 1933
* Phonétique du grec ancien, Lyon/París 1948
* Essai de psychologie linguistique, style et poésie, París 1950

## Referències

* ↑ «Maurice Grammont». GEC. [Consulta: 10 juliol 2022].
* ↑ Frýba-Reber, Anne-Marguerite «Maurice Grammont (1866-1946) et l'école française de linguistique». Cahiers Ferdinand de Saussure, 52, 1999, pàg. 139–153. ISSN: 0068-516X.
* ↑ Kovarsky, Véra. L'oeuvre scientifique de Maurice Grammont (en francès). Le Franc̜ois, 1949.
* ↑ Halphen, Louis «Éloge funèbre de M. Maurice Grammont, membre libre non résidant de l'Académie». Comptes rendus des séances de l'Académie des Inscriptions et Belles-Lettres, 90, 4, 1946, pàg. 560–565.

## Bibliografia complementària

* Bernard Lakssem / Jacques Durandsem, Relire les phonologues du français. Maurice Grammont et la loi des trois consonnes in: Langue française (2000), 126, número 1, p. 29-38
* Bertil Malmberg, nota necrològica, in: Studia Linguistica 1, 1947, p. 52–55
* Eugène Wiblé, nota necrològica in: Cahiers Ferdinand de Saussure 7, 1948, p. 45–46
# Aspi

L'aspi era una mesura de longitud emprada en la filatura de cotó, que equivalia a 3 troques o a 30 madeixes de 500 canes cadascuna (15.000 canes), o 23.325 metres.

## Referències

* ↑ «Aspi». Gran Diccionari de la Llengua Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Mestre i Campi, Jesús (director). Diccionari d'Història de Catalunya. Edicions 62, 1998, p. 68, entrada: "aspi". ISBN 84-297-3521-6.
* ↑ «Aspi». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Avantguarda ucraïnesa

L'avantguarda ucraïnesa és un terme utilitzat per a referir-se a les metamorfosis més innovadores de l'art ucraïnés des de finals de la dècada de 1890 fins a mitjans dels anys trenta juntament amb els artistes associats. Es tracta de l'art ucrainés alineat amb l'avantguarda internacional en camps com l'escultura, pintura, literatura, cinema, teatre, escenografia, gràfics, música, arquitectura. Alguns artistes d'avantguarda ucraïnesos són Kazimir Malevich, Alexander Archipenko, Vladimir Tatlin, Sonia Delaunay, Vassil Iermílov, Alexander Bogomazov, Aleksandra Ekster, David Burliuk, Vadym Meller o Anatol Petrytsky. Un dels primers usos del terme avantguarda ucraïnesa pel que fa a la pintura i l'escultura durant la censura soviètica va ser en la discussió artística a l'exposició dels somnis de Tatlin, comissariada per l'historiador d'art parisenc Andréi Nakov, a Londres, l'any 1973, que mostrava obres dels artistes ucraïnesos. Vassil Iermílov i Alexander Bogomazov. Les primeres exposicions internacionals d'avantguarda a Ucraïna, que van incloure artistes francesos, italians, ucraïnesos i russos, van tindre lloc a Odessa i Kíev al Saló Izdebsky; més tard les peces es van mostrar a Sant Petersburg i Riga. La portada de "Izdebsky Salon 2" (1910–11) contenia treballs abstractes de Vassili Kandinski.
El primer grup artístic formal que es va anomenar Avanguarda es va fundar a Khàrkiv el 1925.

## Referències

* ↑ Myroslav Shkandrij. The Phenomenon of the Ukrainian Avant-Garde 1910-1935. Winnipeg Art Gallery: ISBN 088915208X, 2001.
* ↑ Library Of Ukrainian Art http://en.uartlib.org/ukrainian-avant-garde/
* ↑ Andréi Nakov, Historien d'Art https://andrei-nakov.org/en/alexandre-bogomazov/
* ↑ Linda S. Boersma. 0,10: The Last Futurist Exhibition of Painting. 1994. p 16. Rotterdam: 010 Publishers. ISBN 9064501351
* 1 2 Bert Cardullo. Theories of the Avant-garde Theatre: A Casebook from Kleist to Camus. 2012. p. 23. Scarecrow Press. ISBN 0810887045
# Aqüeducte del Pont del Cinto

L'Aqüeducte del Pont del Cinto és un aqüeducte de Castellvell del Camp (Baix Camp) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

L'aqüeducte, situat al barranc del Roquís, consta de tres trams. L'agost de 2013 fou restaurat.

## Història

L'aqüeducte té més de dos-cents anys d'antiguitat, segons fan intuir els basaments de l'obra, encara que per fer una datació més exacta caldria fer-ne un examen. Inicialment aquesta obra hidràulica servia per transportar aigua des de diversos minats fins al poble de Castellvell, aquesta utilització però, s'ha perdut fa molts anys.

## Referències

* 1 2 «Aqüeducte del Pont del Cinto». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 novembre 2018].
* ↑ «Restauració del Pont del Cinto». Ajuntament de Castellvell del Camp.

## Enllaços externs

* «Aqüeducte del Pont del Cinto». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Assalt a la caserna Moncada

L'Assalt a la caserna Moncada, a Santiago de Cuba, va formar part d'una acció armada realitzada el 26 de juliol de 1953 amb l'objectiu de derrocar el dictador cubà Fulgencio Batista.
L'acció la van dur a terme un grup d'homes i dones de les joventuts del Partit Ortodox encapçalades per l'advocat Fidel Castro. El moviment es va completar amb l'atac liderat per Raúl Castro al palau de justícia proper, el liderat per Mario Muñoz Monroy a l'hospital proper, i a la caserna Carlos Manuel de Céspedes de Bayamo per Raul Martinez Arara, però va ser ràpidament derrotat i la meitat dels 160 atacant foren capturats i la major part moriren en mans de la policia. Durant el judici als atacants, Fidel Castro va assumir la seva defensa i es va fer conegut a tot el país amb el seu al·legat La Historia me absolverá.

## Referències

* ↑ Christenson, Ron. Political Trials in History: From Antiquity to the Present (en anglès). Transaction Publishers, p. 60-61. ISBN 1412831253.

## Vegeu també

* Ciro Redondo
* Ramiro Valdés
# Arado Ar 66

L'Arado Ar 66 va ser un avió biplà d'entrenament, desenvolupat el 1931 per Arado. A més d'equipar les escoles de vol de la Luftwaffe es va fer servir com a bombarder d'assetjament nocturn al front de l'est.

## Disseny i desenvolupament

El dissenyador en cap d'Arado Walter Rethel va iniciar el disseny d'un nou entrenador de dues places el 1931. El disseny el va acabar desenvolupant Walter Blume quan Rethel es va traslladar a Messerschmitt,. El primer prototip, el Ar 66a va volar el 1932.
L'Ar 66 tenia un motor Argus As 10 que produïa uns 240 CV (179 kW) i hèlix de doble pala.
El fuselatge era de secció ovalada i estava fabricat amb tubs d'acer soldats, recoberts de teixit. Les dobles ales proporcionaven un ascens molt elevat, fins i tot a velocitats baixes. Les dues ales tenien la mateixa envergadura i estaven posades en una fletxa de 8°. La construcció consistia en una estructura doble de pi, amb costelles de til·ler i revestiment de teixit. Hi havia alerons a les ales superior i inferior. La cua tenia un disseny convencional, amb els estabilitzadors horitzontals muntats a la vora superior del fuselatge. El timó es col·locava darrere dels timons de profunditat. Tant el timó com els timons de profunditat eren de tub d'acer recoberts de tela i tenien una superfície més gran que la primera versió per corregir problemes d'equilibri. El tren d'aterratge era de tub d'acer i s'unia al fuselatge en forma de "V", es va utilitzar una suspensió de cautxú d'alta pressió.
La tripulació estava formada per dos: pilot i instructor, asseguts en tàndem en habitacles oberts, equipats amb controls dobles. Com a equip opcional, l 'aeronau podia equipar-se amb sistemes de vol instrumental i muntar càmeres fotogràfiques.

## Història operacional

L'Ar 66 va entrar en servei amb la Luftwaffe el 1933, exercint com a entrenador fins ben entrat la Segona Guerra Mundial. El desembre de 1942, la Luftwaffe va establir diversos grups d'assetjament nocturn Nachtschlachtgruppen per operar al front rus. L'Ar 66, juntament amb el Gotha Go 145, formaven l'equip principal d'aquests grups.

## Referències

* 1 2 3 4 Green, William.. Aircraft of the third reich.. Londres: Crecy, 2010. ISBN 1-900732-06-8.
* ↑ Smith, J. Richard (John Richard),. German aircraft of the Second World War. ISBN 0-370-00024-2.
* ↑ Bishop, Chris, -2008,. The essential aircraft identification guide : Luftwaffe squadrons 1939-45. London, England: Amber Book, 2006. ISBN 1-904687-62-8.
# The Greatest Question

The Greatest Question és una pel·lícula muda dirigida per D. W. Griffith i protagonitzada per Lillian Gish, Robert Harron, en la que va ser la seva darrera col·laboració amb el director, i Ralph Graves. Basada en una història de William Hale, es va estrenar el 28 de desembre de 1919. Va ser una de les diverses pel·lícules que Griffith va fer ràpidament el 1919 per complir amb les seves obligacions contractuals amb la First National, feta sense un gran pressupost ni amb l’ambició artística d'altres pel·lícules com “Lliris trencats” (1919). Probablement per això, molts anys més tard, Gish afirmava que no recordava haver treballat en aquesta pel·lícula.

## Argument

Nellie Jarvis, filla d'una parella de rodamons, és testimoni de molt jove de l'assassinat d'una noia per part d'una parella. Anys més tard, essent òrfena, "Little Miss Yes'm", com ara se la coneix, torna a l'escena del crim. Allà, els Hilton, tot i que són pobres l’acullen a la seva família. John, el fill gran amb els que els pares comptaven per portar la granja, és cridat a la guerra i mor en un submarí. Veient que els Hilton tenen dificultats financeres, Nellie va a una granja propera i aconsegueix que el Sr. Cain i la seva dona li donin feina. A la granja és explotada i maltractada. En un moment donat, quan el pagès pretén agredir-la, ella el reconeix com l'home que va assassinar aquella dona anys abans. Mentrestant, la senyora Hilton prega al seu fill mort i a Déu que alleugin la família de la pobresa. L'esperit del fill mort torna i l'endemà troben petroli a la seva terra. Jimmie Hilton, l'enamorat de la petita Nellie, va a la granja dels Cain a buscar-la. Nellie es troba atrapada a l’àtic intentant ser violada pel marit i a la vegada ser assassinada per gelosia per part de la dona. Jimmie arriba a temps quan per salvar-la de ser violada. Els Hilton es fan rics i hi ha un final feliç.

## Repartiment

* Lillian Gish (Nellie Jarvis)
* Robert Harron (Jimmie Hilton)
* Ralph Graves (John Hilton Jr.)
* Eugenie Besserer (Mrs. Hilton)
* George Fawcett as Mr. Hilton)
* Tom Wilson (oncle Zeke (blackface))
* George Nichols (Martin Cain)
* Josephine Crowell (Mrs. Cain)

## Referències

* ↑ Golden, Eve. Golden Images: 41 Essays on Silent Film Stars (en anglès). McFarland, 2015-11-13, p. 54. ISBN 978-0-7864-8354-9.
* 1 2 3 Usai, Paolo Cherchi. The Griffith Project, Volume 10: Films Produced 1919-1946 (en anglès). Bloomsbury Publishing, 2019-07-25, p. 42-44. ISBN 978-1-83902-000-1.
* ↑ Slide, Anthony. D. W. Griffith: Interviews (en anglès). Univ. Press of Mississippi, 2012, p. xxxi. ISBN 978-1-61703-298-1.
* ↑ Kael, Pauline. 5001 Nights at the Movies (en anglès). Henry Holt and Company, 2011-08-02, p. 305. ISBN 978-1-250-03357-4.

## Enllaços externs

* Pel·lícula completa a Internet Archive
# Asseco Prokom Gdynia

L'Asseco Prokom Gdynia és un club de bàsquet de la ciutat de Gdynia, Polònia. Va ser fundat l'any 1995 i actualment (temporada 2012-2013) juga a la lliga polonesa de bàsquet i a l'Eurolliga de bàsquet.

## Història

L'equip va ser fundat el 1995 amb el nom de STK Trefl Sopot. En la seva primera temporada, l'equip va guanyar la tercera divisió de Polònia i va aconseguir l'ascens a segona divisió. A la temporada 1996-97 i després de guanyar el Grup B de la segona divisió, l'equip va pujar a la màxima categoria del basquetbol polonès, la Lliga polonesa de bàsquet.
El 2003, el Prokom Trefl va disputar la final de la FIBA Champions Cup davant l'Aris de Salònica. Des del 2004, l'equip participa en l'Eurolliga de bàsquet. En la seva primera participació es va convertir en el primer equipo polonès en arribar a la fase Top 16.

## Pavelló

L'Asseco Prokom actualment disputa els seus partits al pavelló Ergo Arena de Sopot/Gdańsk.
* Hala 100-lecia, Sopot (1995–2009)
* Hala Olivia, Gdynia (2000–2009 (Eurolliga))
* Gdynia Sports Arena, Gdynia (2009–2012)
* Ergo Arena, Sopot/Gdańsk (2012–present)

## Palmarès

* 9 vegades campió de la Lliga polonesa de bàsquet: 2003-04, 2004-05, 2005-06, 2006-07, 2007-08, 2008-09, 2009-10, 2010-11, 2011-12
* 4 vegades campió de la Copa polonesa de bàsquet: 2000, 2001, 2006, 2008

## Enllaços externs

* Asseco Prokom Gdynia - Lloc web oficial (anglès)
* Asseco Prokom Gdynia al web de l'eurolliga (anglès)
# Eleccions legislatives noruegues de 2025

Les eleccions parlamentàries estan previstes a Noruega el 8 de setembre de 2025 per triar els membres del Storting per a la legislatura 2025-2029.

## Antecedents

El 21 de juny de 2017, el gabinet de Solberg va encarregar la revisió del sistema electoral a un comitè dirigit pel jutge Ørnulf Røhnebæk, que va publicar el seu informe el 27 de maig de 2020 acordant que el nombre d'escons s'hauria de mantenir en 169 conservant les 19 circumscripcions actuals, rebaixant el llindar electoral del 4% al 3% i abolint la fórmula de dos nivells de repartiment d'escons. Les reformes proposades a la llei electoral es van aplicar en 2022, sent d'aplicació a les eleccions legislatives de 2025. La reforma de les comarques i municipis va entrar en vigor l'1 de gener de 2021 i va suposar una reducció del nombre de comarques de 19 a 11.
A les eleccions legislatives noruegues de 2021 Erna Solberg concedí la victòria i es formà un govern de coalició del Partit Laborista i l'euroescèptic Partit del Centre encapçalat pel laborista Jonas Gahr Støre.

## Referències

* ↑ «Regulations for the 2019 local government elections for municipalities and counties that are subject to boundary changes that come into effect January 1st 2020» (en anglès). regjeringen, 20-03-2019. [Consulta: 27 febrer 2025].
* ↑ Olsen, Jan M. «Norway’s center-left heads to victory in general elections» (en anglès). Associated Press, 14-09-2021. [Consulta: 27 febrer 2025].
* ↑ Jochecová, Ketrin. «Norway’s government collapses over EU spat» (en anglès). Politico, 30-01-2025. [Consulta: 30 gener 2025].