OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Queen Mary

El Queen Mary fou un transatlàntic construït entre el 1931 i el 1934. Fins al 1948 va ser el de major envergadura i era un dels més ràpids, només el superava l'SS United States. Va ser construït per John Brown and Company a Clydebank, Escòcia i el seu nom és en honor de la reina Maria de Teck, esposa del rei Jordi V d'Anglaterra.
El Queen Mary i el seu germà, el Queen Elizabeth, van ser utilitzats pel transport de tropes durant la Segona Guerra Mundial. El Queen Mary està dins de la llista del Registre Nacional de Llocs Històrics. Actualment funciona com a museu, hotel i restaurant a Long Beach, Califòrnia. Va ser el vaixell insígnia de Cunard (una important companyia naval) de l'any 1936 fins al 1945 quan va ser substituït pel Queen Elizabeth.
Aquest famós transatlàntic està atracat de forma permanent a Long Beach, a 5 minuts en cotxe de l'Aquarium of the Pacific. L'establiment ofereix un spa complet, diverses opcions de restauració i cabines amb TV de pantalla plana.
Al Queen Mary Hotel trobareu diverses botigues, una terrassa gran, un solàrium i una sala de jocs. L'establiment també ofereix bicicletes de lloguer, gimnàs, centre de negocis i un servei de trasllat gratuït des del centre de convencions i la zona de Pine Avenue.
El restaurant Sir Winston's serveix cuina gurmet californiana i al Chelsea Chowder House & Bar podreu gaudir de marisc fresc.
The Queen Mary es troba a menys de 3,2 km del centre de Long Beach i del port marítim Catalina Express.

## Referències

* ↑ Maxtone-Graham, John. The Only Way to Cross. Nova York: Collier Books, 1972, p. 288–289.
* ↑ O'Connor, Sheila. «Royal Lady – The Queen Mary Reigns in Long Beach». Go World Travel Magazine, 2006. Arxivat de l'original el 7 setembre 2008. [Consulta: 11 juny 2013].
* ↑ «1938 newsreel of shipyard construction».
* ↑ «The Queen Mary». Historic Hotels of America. [Consulta: 9 agost 2013].

## Enllaços externs

* Web Queen Mary Arxivat 2009-12-31 a Wayback Machine.
* Media sobre el QueenMary
# Isabella Blow

Isabella Blow (The London Clinic, 19 de novembre de 1958 - Gloucestershire Royal Hospital, 7 de maig de 2007) va ser una dissenyadora i editora anglesa.
El 1980 s'instal·là a Nova York, on va començar a treballar amb el modista Guy Laroche. El 1983 inicià la seva carrera com a redactora de la revista Vogue i es relacionà amb Andy Warhol i Jean-Michel Basquiat, entre d'altres. El 1986 tornà a Londres per treballar amb Michael Roberts, director de la revista Tatler, on va ser responsable de la secció de moda, i Sunday Times Style. Va treballar com a assessora de les marques DuPont, Lycra, Lacoste i Swarovski.
També va treballar amb l'estilista Philip Treacy i va descobrir models com Stella Tennant o Sophie Dahl. Va tenir així mateix un paper destacat en la carrera d'Alexander McQueen.
Va suïcidar-se el 2007 ingerint un herbicida, a l'edat de 48 anys.

## Referències

* ↑ «Isabella Blow». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Seiyun

Seiyun, Sayun o Saywun (àrab: سيئون, Sayʾūn) és una població del Iemen, a l'Hadramaut, a la vall del uadi Hadramaut, a uns 16 km a l'est de Xibam i 24 km a l'oest de Tarim i 480 km al nord de Mukalla. Forma part de la governació d'Hadramaut (antiga cinquena governació del Iemen del Sud). Està al mig d'una regió molt fèrtil i produeix principalment dàtils. També és un centre cultural islàmic.
La vila apareix a l'inici del govern dels kathírides al segle xv; els kathírides (en àrab الكثيري, al-Kaṯīrī) van conquerir l'Hadramaut venint des de Zufar d'on eren originaris a l'inici del segle xv, dirigits per Alí ibn Úmar. Els emirs d'Hadramut de la dinastia Banu l-Yamaní governaven a Tarim des de 1224 però els kathírides es van establir a Xibam i Seiyun. Aquesta sempre va restar en les seves mans i els sobirans portaren des de 1847 el títol de sultans de (oficialment) l'Estat Kathiri de Seiyun a l'Hadramaut (en àrab: السلطنة الكثيرية فِي سيؤن, as-Salṭana al-Kaṯīrīyya fī Sayʾūn). El 1867 i 1868 els quaiti, un grup de la tribu yafi, dirigits per Úmar ibn al-Àwad que havia servit a Hyderabad a l'Índia, es van apoderar dels territoris del sud de l'Hadramaut, de la costa fins a la vall del uadi. Del 1880 al 1945 un sultanat diferent es va establir a Tarim per una branca de la família, amb forta influència de la família local de sàyyids, els Al Kaf. El 1888 es va establir el protectorat britànic a Seiyun i el sultanat va formar part del Protectorat d'Aden i concretament del Protectorat Oriental d'Aden. El veí sultanat de Xabwa (governat per la dinastia Al Burayk) fou annexionat al segle xix o inicis del XX i el sultanat de Tarim el 1945. Quan es va crear la Federació d'Aràbia del Sud, els sultanats orientals no s'hi van voler incorporar, i amb un dels estats occidentals (que tampoc va voler) van formar el Protectorat d'Aràbia del Sud. El sultanat kathírida fou abolit el 2 d'octubre de 1967 després del triomf dels nacionalistes comunistes que van formar la República Popular del Iemen del Sud.

## Sultans kathírides de Seiyun (des de 1670)

* 1670 - 1690 Jàfar ibn Abd-Al·lah al-Kathirí
* 1690 - 1707 Badr ibn Jàfar al-Kathirí
* 1707 - 1725 Abd-Al·lah ibn Badr al-Kathirí
* 1725 - 1760 Amr ibn Badr al-Kathirí
* 1760 - 1800 Àhmad ibn Amr al-Kathirí
* 1800 - 1830 Muhsin ibn Ahmad al-Kathirí
* 1830 - 1880 Ghàlib ibn Múhsin al-Kathirí
* 1880 - 1929 al-Mansur ibn Ghàlib al-Kathirí
* 1929 - 1938 Alí ibn al-Mansur al-Kathirí
* 1938 - 1949 Jàfar ibn al-Mansur al-Kathirí
* 1949 - 1967 al-Hussayn ibn Alí al-Kathirí

## Sultans kathírides de Tarim

* 1880 - 1920 Múhsin ibn Ghàlib
** sàyyid Abu-Bakr ibn Xaykh al-Kaf (governant de facto)
* 1920 - 1935 Muhàmmad ibn Múhsin
** 192? - 194? sàyyid Alí al-Kaf (governant de facto)
* 1935 - 1945 Abd-Al·lah ibn Ghàlib i Muhàmmad ibn Ghàlib
** 194? - 1945 Abd-Al·lah ibn Saïd (governant de facto)

## Bibliografia

* An account of the Arab tribes in the vicinity of Aden, Bombai 1909, govern de Bombai.
* Bandera del sultanat kathiri de Seiyun
# Joaquín Otero Ferrer

Joaquín Otero Ferrer (? - El Pardo, 6 de març de 1939) va ser un militar espanyol, coronel de l'Exèrcit Popular de la República i membre de Esquerra Republicana, que va lluitar a favor del Front Popular durant la Guerra Civil Espanyola. Va ser afusellat pels comunistes en els últims dies del conflicte pel seu suport al cop d'estat de Segismundo Casado.

## Biografia

El 17 de juliol de 1936 era comandant d'Enginyers i de Estat Major destinat en l'Estat Major Central de Madrid, continuant possiblement en aquest lloc durant els següents mesos. Al novembre és cap de l'Estat Major de la 4a Brigada Mixta, amb la qual lluita en la Ciutat Universitària.
El gener de 1937, i ja com a tinent coronel, és nomenat cap de l'Estat Major de la Agrupació de Morata, manada per Eliseo Chordá, i amb la qual participarà en la batalla del Jarama cobrint els accessos a Morata de Tajuña i contraatacant cap al pont de Pindoque.
Després de la batalla del Jarama va passar a ser cap de l'Estat Major del II Cos d'Exèrcit (front de Madrid), posat en el qual romandrà fins a l'11 de novembre de 1938, en què va passar a l'Estat Major de l'Exèrcit del Centre. Va ser un dels encarregats de preparar la batalla de Brunete.
A principis de març de 1939 va ser ascendit a coronel. Favorable al cop d'estat de Casado, el dia 6 de març va ser capturat, al costat de José Pérez Gazzolo i Arnoldo Fernández Urbano, pels comunistes d'Ascanio en la posició Jaca, (Parc d'El Capricho) i portat al Pardo, on és afusellat. Com a represàlia per la seva mort, Barceló serà també afusellat després de la fi de la lluita entre partidaris de la Junta i comunistes.

## Notes i referències

* ↑ Angel Bahamonde Magro y Javier Cervera Gil, Así terminó la guerra de España, 2000, p.402.
# Katherine Waterston

Katherine Boyer Waterston (Westminster, 3 de març de 1980) és una actriu estatunidenca nascuda al Regne Unit. Va debutar al cinema participant en la pel·lícula Michael Clayton (2007). Posteriorment va representar alguns papers secundaris en pel·lícules com Un amic per a en Frank, Being Flynn (both 2012) o The Disappearance of Eleanor Rigby: Her (2013), abans de la seva primera interpretació destacada, la del paper de Shasta Fay Hepworth a l'obra de Paul Thomas Anderson Inherent Vice (2014). El 2015 va interpretar Chrisann Brennan a Steve Jobs. Posteriorment, ha tingut papers protagonistes a Fantastic Beasts and Where to Find Them (2016) i Alien: Covenant (2017).

## Obra
### Cinema

| Any | Títol | Paper | Notes |
| 2007 | Michael Clayton | Third Year | |
| 2007 | The Babysitters | Shirley Lyner | |
| 2008 | Good Dick | Katherine | |
| 2009 | Taking Woodstock | Penny | |
| 2011 | Almost in Love | Lulu | |
| 2011 | Enter Nowhere | Samantha | |
| 2012 | Un amic per a en Frank | Shopgirl | |
| 2012 | Being Flynn | Sarah | |
| 2012 | The Letter | Julie | |
| 2012 | The Factory | Lauren | |
| 2013 | Night Moves | Anne | |
| 2013 | The Disappearance of Eleanor Rigby: Her | Charlie | |
| 2014 | Are You Joking? | Lisa | |
| 2014 | Inherent Vice | Shasta Fay Hepworth | |
| 2014 | Glass Chin | Patricia Petals O'Neal | |
| 2015 | Sleeping with Other People | Emma | |
| 2015 | Queen of Earth | Virginia | |
| 2015 | Steve Jobs | Chrisann Brennan | |
| 2015 | Manhattan Romance | Carla | |
| 2016 | Fantastic Beasts and Where to Find Them | Porpentina Goldstein | |
| 2017 | Alien: Covenant | Janet "Danny" Daniels | |
| 2017 | Logan Lucky | Sylvia Harrison | |
| 2017 | The Current War | Marguerite Westinghouse | |
| 2018 | State Like Sleep | Katherine | Post-production |
| 2018 | Fluidic | Tell | Post-production |
| 2018 | Mid-90s | Dabney | Post-production |
| 2018 | Fantastic Beasts: The Crimes of Grindelwald | Porpentina Goldstein | Post-production |

### Televisió

| Any | Títol | Paper | Notes |
| 2012–2013 | Boardwalk Empire | Emma Harrow | 5 episodis |

### Curtmetratges

| Any | Títol | Paper |
| 2006 | Orchids | Beatrice |
| 2011 | Eat | Claire |
| 2012 | Ástarsaga | Solange |
| 2015 | Outlaws | The Trapeze Artist |
| 2017 | Alien: Covenant - Prologue: Last Supper | Daniels Branson |

### Teatre

| Any | Títol | Paper | Notes |
| 2008 | Kindness | Frances | Playwrights Horizons |
| 2010 | Bachelorette | Gena | McGinn/Cazale Theatre |
| 2011 | Dreams of Flying Dreams of Falling | Cora Cabot | Classic Stage Company |
| 2012 | The Cherry Orchard | Anya | Classic Stage Company |

## Referències

* ↑ «Person Details for Katherine B Waterston, "United States Public Records, 1970-2009" — FamilySearch.org». familysearch.org. [Consulta: 23 juliol 2014].
# Ken Niimura

Ken Niimura (Madrid, 19 d'octubre de 1981) és un dibuixant de còmics hispano-japonès. És llicenciat en Belles Arts, va ser membre fundador d'H Studio, Arruequen i el segell editorial Epicentro. Niimura ser el guanyador del Premi Internacional de Manga en la seva cinquena edició, organitzat pel Ministeri d'Afers Exteriors del Japó. També ha estat nominat als premis Eisner i Eagle pel seu treball en Soy una matagigantes (2009) amb guió de Joe Kelly. Al costat d'aquest mateix guionista, Niimura també va dibuixar dues històries curtes per a The Amazing Spider-Man. Ken Niimura és també l'autor del llibre d'il·lustracions Zero (2010), l'antologia d'històries curtes Traveling (2014) i Henshin (2014), publicat per Shogakukan al Japó. És destacable el seu treball gràfic en els llibres de la sèrie Japonés en Viñetas, manuals didàctics de llengua japonesa, realitzats juntament amb l'especialista Marc Bernabé. Com a docent ha impartit cursos sobre còmic i manga en la Universitat de Salamanca, Casa Àsia a Madrid, la Maison de la Culture du Japon à Paris o l'acadèmia Eurasiam, entre altres centres. Actualment, viu i treballa a Tòquio.

## Referències

* ↑ «Arrenca el XX Saló del Manga». Generalitat de Catalunya [Consulta: 2 novembre 2014]. Arxivat 2 de novembre 2014 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2014-11-02. [Consulta: 2 novembre 2014].
# Konark

Konark (oriya: କୋଣାର୍କ; sànscrit: कोनार्क) és una vila del districte de Puri a Orissa, Índia, a 65 km de Bhubaneswar. És famosa perquè hi ha el temple anomenat de Konark o temple del Sol (conegut també com a pagoda Negra), construït amb granit negre pel rei Narasimhadeva I (1236-1264) de la dinastia dels Gangues orientals, declarat Patrimoni de la Humanitat; el complex està dissenyat en forma de carro de guerra (el carro de Surya Arka, el déu Sol), i està molt ben decorat amb pedra treballada. La població està situada a 19° 54′ N, 86° 07′ E﻿ / ﻿19.90°N,86.12°E﻿ / 19.90; 86.12 i, segons el cens del 2001, els habitants n'eren 15.015.
Sobre la seva destrucció parcial hi ha diverses teories: que no fou acabat i va caure, que fou destruït per Kalapahad quan va envair Orissa el 1568, igual que altres temples (el Madala Panji del temple de Puri Jagannath descriu l'atac de Kalapahad a Orissa el 1568). Des de 1568, Orissa va estar en mans dels musulmans i hi van haver diversos intents de destruir els temples hindús. La darrera espoliació fou el 1779, deguda al maratha Sadhu, que es va emportar el pilar d'Arun.

## Referències

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
* Wikipèdia en anglès.

## Bibliografia

* G. C. Chauley, Sun Temple of Konark: History and Preservation, ISBN 81-86867-73-2.

## Enllaços externs

* Konark in UNESCO List
* Konark - Lloc web oficial
# La bella del Pacífic

La bella del Pacífic (original: Miss Sadie Thompson) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Curtis Bernhardt, estrenada el 1953 i doblada al català.

## Argument

En una illa del Pacífic Sud, una jove de passat tèrbol, vigilada de prop per un missioner purità s'uneix a un grup de soldats. Poc després de la Segona Guerra mundial, l'Orduna voga cap a Nova Caledònia. De sobte un passatger mor del tifus. Els altres passatgers són posats en quarantena, i desembarcats en una petita illa on es troba una base militar americana. Formant part dels viatgers, el missioner Alfred Davidson, fanàtic i auster, i Sadie Thompson, jove plena de vida que no deixa els soldats indiferents. El sergent O'Hara se n'enamora i li proposa el matrimoni. Però Davidson no està d'acord i reconeix Sadie com el ganxo d'un famós cabaret de Honolulu. Pensa dur-la pel recte camí.

## Repartiment

* Rita Hayworth: Sadie Thompson
* José Ferrer: Alfred Davidson
* Aldo Ray: Sergent Phil O'Hara
* Russell Collins: Doctor MacPhail
* Diosa Costello: Ameena Horn
* Harry Bellaver: Joe Horn
* Wilton Graff: Governador
* Peggy Converse: Sra. Davidson
* Henry Slate: Griggs
* Rudy Bond: Hodges
* Charles Bronson: Edwards

## Nominacions

* 1954. Oscar a la millor cançó original per Lester Lee (música) i Ned Washington (lletra) per la cançó "Sadie Thompson's Song (Blue Pacific Blues)".

## Al voltant de la pel·lícula

* Remake d'una pel·lícula de 1928: Sadie Thompson de Raoul Walsh amb Gloria Swanson
* Remake d'una pel·lícula de 1932: Pluja (pel·lícula) de Lewis Milestone amb Joan Crawford

## Producció

La pel·lícula va ser produïda per la Columbia Pictures Corporation i la The Beckworth Corporation. Va ser filmada en Kaua'i, a Hawaii.

## Distribució

Distribuïda per Columbia Pictures, la pel·lícula va ser estrenada als cinemes dels EUA el 23 de desembre de 1953 amb el títol de Miss Sadie Thompson. Al Regne Unit, es va estrenar amb el títol complet, W. Somerset Maugham's Miss Sadie Thompson.

## Referències

* ↑ La bella del Pacífic
* ↑ «Miss Sadie Thompson». The New York Times.
* ↑ IMDb Release Info
# La llotja (Renoir)

La llotja és una pintura a l'oli realitzada per Auguste Renoir el 1874 i que actualment s'exposa a la Courtauld Gallery de Londres. És considerada una de les seves obres mestres.
Els models d'aquest quadre són Edmond Renoir, germà del pintor i Nini Lopez Gueule de Raie) que va posar per primera vegada per a Renoir L'Edmond fa servir les seves ulleres d'òpera per observar el públic mentre Nini López sosté les seves a la mà, els seus ulls lleugerament borrosos com si sabés que està sent observada.
Aquesta obra va ser presentada pel seu autor a l'exposició impressionista de 1874. Posteriorment es va mostrar a Londres en una exposició organitzada pel seu comerciant Paul Durand-Ruel, convertint-la en una de les primeres pintures impressionistes que es van mostrar a Anglaterra, però no es va vendre a cap de les exposicions. Va ser comprat l'any següent pel comerciant 'Père' Martin per 425 francs.

## Referències

* ↑ van Claerbergen, Ernst Vegelin; Wright, Barnaby, eds. (2008). Renoir at the theatre: looking at la loge, The Courtauld Gallery, ISBN 978-1-903470-73-2
* ↑ Farr, Dannis (1987). 100 masterpieces: Bernardo Daddi to Ben Nicholson : European paintings and drawings from the 14th to the 20th century, illustrated in colour. Courtauld Institute of Art Fund
* 1 2 3 Etiqueta que descriu el quadre de la Courtauld Gallery de Londres
* ↑ Nini Lopez Basat en la "Gioconda.
* ↑ «Renoir al teatre: mirant la llotja». [Consulta: 15 gener 2020].
# Laurent Baffie

Laurent Baffie (Montreuil, Sena,1958), és un humorista, presentador de ràdio i televisió, autor i director de teatre i escriptor francès. Baffie (sovint només se'l refereix pel seu cognom) és conegut per les seves càmeres ocultes.
La seva obra de teatre Toc Toc (2005), sobre el trastorn obsessivocompulsiu, va ser traduïda al castellà per Julián Quintanilla el 2010 i al català per Jordi Galceran. Fou un èxit de taquilla a Espanya, on estigué deu temporades (3.000 espectacles a l'escenari i un milió d'espectadors), a l'Argentina durant nou anys i a Mèxic on es van representar més de 1.000 espectacles.

## Filmografia
### Guionista

* 2000: La Taule d'Alain Robak
* 2003: Les Clefs de bagnole, ell mateix.

### Actor

* 1985: Panorama per matar de John Glen: un home entre la multitud a París (figuració, no acreditada)
* 1997: La Cible de Pierre Courrège: un reporter de TV12
* 2001: Sexy Boys de Stéphane Kazandjian: el cap de la caixa de so.
* 2003: Les Clefs de bagnole, de Laurent Baffie
* 2005: Iznogoud de Patrick Braoudé: un príncep (cameo)
* 2007: L'Âge des ténèbres de Denys Arcand: ell mateix
* 2012: Bref, episodi 53: "Y'a des gens qui m'énervent": ell mateix
* 2016: Le Cabanon rose de Jean-Pierre Mocky
* 2018: Neuilly sa mère, sa mère de Gabriel Julien-Laferrière: ell mateix

### Director

* 1999: Hot Dog (curtmetratge)
* 2003: Les Clefs de bagnole

### Productor

* 1999: Hot Dog (curtmetratge)
* 2003: Les Clefs de bagnole

## Teatre

Laurent Baffie és el director de totes les seves obres.
* 2001: Sexe, Magouilles et Culture générale (també actor)
* 2005: Toc Toc, dirigida per l'autor, Théâtre du Palais-Royal.
* 2008: Un point c'est tout!, dirigida per l'autor, Théâtre du Palais-Royal.
* 2010: Laurent Baffie est un sale gosse, (realitzant una gira per França, després al Théâtre du Palais-Royal i finalment a l'Olympia).
* 2011: Les Bonobos, Théâtre du Palais-Royal.
* 2014: Sans filtre, Fontaine Theatre (també actor).
* 2016: Jacques Daniel, Théâtre de la Madeleine.
* 2018: La très Jolie Trilogie, Théâtre du Splendid .

## Publicacions

* Sexe, magouilles et culture générale, Albin Michel, 2002. ISBN 2226133399
* Tu l'as dit Baffie. Concentré de vannes, Le Cherche midi, coll. "El sentit de l'humor», 2005. ISBN 2749103851
* Prefaci de Le Petit Livre de merde de Matt Pagett, Chiflet i Cia., 2008.ISBN 2351640586
* Le Dictionnaire de Laurent Baffie, Éditions Kero, 2012. ISBN 2366580061
* Què és aquest embolic?, Editorial Kero, 2013. ISBN 2366580622
* 500 questions que personne ne se pose, Éditions Kero, 2014. ISBN 9782366581164
* Dictionnaire des noms propres (ou presque !), Éditions Kero, 2015. ISBN 978-2-36658-164-5
* La boîte à Baffie, Editions Marabout, 2017. ISBN 978-2501125802
* Mes petites annonces drôles, poétiques ou franchement limites, Éditions Kero, 2017. ISBN 978-2366583915
* Le Dico 2, Éditions Kero, 2019.

## Referències

* ↑ Toc toc a teatral.net
* ↑ «Toc-toc: diez años de éxito» (en castellà). Madridiario, 13-12-2018. [Consulta: 6 juny 2021].
* 1 2 3 4 «LAURENT BAFFIE» (en castellà). Sensacine. [Consulta: 6 juny 2021].
# Marta Roqueta-Fernàndez

Marta Roqueta-Fernàndez (Barcelona, 1988) és una periodista catalana experta en perspectiva de gènere. Va estudiar Periodisme a la Universitat Autònoma de Barcelona i un màster de Periodisme Avançat i Reporterisme a la Universitat Ramon Llull. Té un màster d'estudis de gènere per la School of Oriental and African Studies de Londres.
És fundadora i editora de la revista cultural feminista Zena, guanyadora de la Menció d'Honor en els Premis de Periodisme Jove sobre Violència de Gènere 2015 atorgats per l'Institut de la Joventut (Ministeri de Sanitat, Consum i Benestar Social). És columnista al diari El Nacional i a la revista ONGC, a més d'opinar a El Periódico i La República, i és col·laboradora de RAC1 i TV3. També ha escrit a Nació Digital, VICE i Capçalera, la revista del Col·legi de Periodistes de Catalunya.
Roqueta ha investigat en l'àmbit de la dona, religió i comunicació per l'Observatori Blanquerna de Comunicació, Religió i Cultura, i també en l'àmbit d'atenció a les dones immigrades i racialitzades per la Fundació Josep Irla.
És autora de De la poma a la pantalla. Amor, sexe i desig a l'època digital (2019), un assaig sobre l'amor i el desig en el món digitalitzat.
Té avis andalusos, tant per part materna com paterna.

## Referències

* 1 2 3 4 «Marta Roqueta». Faber, 2017. Arxivat de l'original el 2019-10-16. [Consulta: 16 octubre 2019].
* 1 2 «Entrevista a Marta Roqueta, periodista experta en perspectiva de gènere - Terrícoles». Betevé, 08-11-2018.
* ↑ «Ganadores Premios de Periodismo Joven sobre Violencia de Género 2015». Injuve, 16-12-2015.
* ↑ «De la poma a la pantalla. Amor, sexe i desig a l'època digital». Racó Català, 03-10-2019.
* ↑ Roqueta, Marta. «Soc xarnega?». El Nacional, 24-11-2017. [Consulta: 22 febrer 2025].
# Leigh Brackett

Leigh Brackett (Los Angeles, 7 de desembre de 1915 - Lancaster, 18 de març de 1978) va ser una escriptora estatunidenca de ciència-ficció. Va ser una col·laboradora habitual a Planet Stories, durant quinze anys, amb la publicació de disset relats.
També va ser una guionista coneguda pels seus treballs en pel·lícules com The Big Sleep (1946), Riu Bravo (1959), The Long Goodbye (1973) i L'Imperi contraataca (1980).

## Referències

* ↑ Davin, Eric Leif. Partners in Wonder: Women And the Birth of Science Fiction, 1926-1965 (en anglès). Lexington Books, 2006, p. 429. ISBN 978-07-3911-267-0.
* ↑ Clareson, Thomas D. «Planet Stories». A: Science Fiction, Fantasy and Weird Fiction Magazines (en anglès). Westport CT: Greenwood Press, 1985. ISBN 978-03-1321-221-5.

## Vegeu també

* Autores de ciència-ficció feminista