OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# La Puta Opepé

La Puta Opepé és un grup mallorquí de música rap en castellà, pioner d'aquest estil a l'illa a la dècada del 1990. Raggaflá i Los Cuñaos del Fonk són àlies que han utilitzat els membres de La Puta Opepé depenent del tipus de música que realitzessin.
En 1993 van gravar la seva primera maqueta com a grup, Esplendor en la yerba, materialitzant la seva primera referència com a grup. Una maqueta que va sorprendre per la gran acollida de què va gaudir en l'incipient escena hip-hop estatal, donant com a resultat l'enregistrament professional del seu primer disc, Vacaciones en el mar, el 1996.

## Discografia
### Amb La Puta Opepé

* Esplendor en la yerba (maqueta, 1993)
* Vacaciones en el mar" (Yo Gano, LP, 1996)
* Batalla de cazalla (Yo Gano, maxisenzill, 1998)
* Regreso al futuro (Boa Music, LP, 2013)

### Amb Los Cuñaos Del Fonk

* Sifón y jerna" (Yo Gano, maxisenzill, 2000)
* Chanelance (Yo Gano, LP, 2000)
* Los Cuñaos remezclaos" (Yo Gano, maxisenzill, 2000)

### Amb Raggaflá

* Josemari (Yo Gano, maxisenzill, 2002)
* El Sistema (Yo Gano, LP, 2002)
* Rmx (Yo Gano, LP, 2003)

## Referències

* ↑ «Metrosexuales La Puta Opepé» (en castellà). Zona de Obras, 11-01-2014. [Consulta: 16 novembre 2022].
* ↑ «La Puta Opepé presenta a Los Cuñaos del Fonk en… Chanelance» (en castellà). La Factoría del Ritmo, 01-08-2000. [Consulta: 16 novembre 2022].
* ↑ Illán, Alejandro. «LA PUTA OPEPÉ Y SU 20 ANIVERSARIO DE VACACIONES EN EL MAR» (en castellà), 31-03-2016. [Consulta: 16 novembre 2022].
* ↑ «Si no gustamos en este, nos vemos en el siguiente». Europa Pressa, 12-04-2013. [Consulta: 16 novembre 2022].
* ↑ Broc, David. «Sifón y jerna» (en castellà). Mondo Sonoro, 18-07-2000. [Consulta: 16 novembre 2022].
# Liceistes i «Cruzados»

Liceistas y Cruzados (Liceistes i «Cruzados», en català normatiu) és una comèdia en dos actes, en vers i en el català que ara es parla, original de Serafí Pitarra (pseudònim de Frederic Soler), i d'Enric Carreras (un altre pseudònim del mateix Soler), estrenada al Teatro de Variedades de Barcelona la nit del 7 d'agost de 1865.
La trama de l'obra recull la rivalitat encesa entre els assidus al Teatre Principal, o de la Santa Creu, —els «cruzados»—, i els del Liceu —o «liceistes»—, tots dos a la Rambla de Barcelona, que representaven opcions més tradicional o bé més moderna i renovadora, respectivament. L'obra mostra així l'agitació i la passió teatral a la Barcelona del segle xix, un context en el qual les opcions teatrals de més èxit són les que el mateix Frederic Soler representa. La caracterització dels personatges, d'altra banda, construeix uns tipus pròxims a la commedia dell'arte que accentuen la comicitat de les situacions, en una paròdia brillant, pròpia del teatre de Pitarra.

## Repartiment de l'estrena

* Dolores, filla de Don Ambrós: Francisca Soler.
* Rita, serventa de Don Ambrós: Fermina Vilches.
* Don Ambrós, pare de Dolores, principalista; és a dir, defensor del teatre Principal: Lleó Fontova.
* Don Ricardo, pretendent de Dolores, correspost: Josep Clucellas.
* Don Lluís, pretendent de Dolores, no correspost. Es fa passar per principalista, per enganyar a Don Ambrós i aconseguir la mà de Dolores, però realment és liceista: Joan Bertran.
* Senyor Lluneta, principalista, sord i extorner: Ferran Puiguriguer.
* Jaume, mosso dels banys: Miquel Llimona.
* Romança, jove liceista; és a dir, defensor del teatre del Liceu: Enric Puig.
* Don Paco, liceista: Lluís Garcia.
* Principalista 1r: Bigorria
* Principalista 2n: Maleras
* Mossos 1r i 2n: ?
* Liceistes, "Cruzados", mossos, senyores, curiosos

## Reposicions

Ja en el segle xxi, l'obra ha estat representada novament. Així, per exemple, l'any 2014 es va posar en escena al TNC, adaptada i dirigida per Jordi Prat i Coll, amb la direcció musical i el piano d'Andreu Gallén. En el repartiment d'actrius i actors figuren Anna Moliner, Berta Giraut, Pep Sais, Jordi Banacolocha, Francesc Ferrer, Pau Vinyals, Jordi Vidal, Camilo Garcia i Oriol Guinart.

## Referències

* ↑ «Liceistes i "cruzados"». Associació d'Escriptors en Llengua Catalana (AELC). [Consulta: 7 juny 2020].
* ↑ Nunes, Maria. «L'Epicentre Pitarra». Núvol. Escenes. L'apuntador, 18-05-2014. [Consulta: 7 juny 2020].
* ↑ «‘Liceistes i Cruzados' de nou al TNC». Revista Musical Catalana, 15-10-2014. [Consulta: 7 juny 2020].
* ↑ «Liceistes i cruzados». TNC, 2013-2014. [Consulta: 7 juny 2020].
* ↑ «El TNC recupera els 'Liceistes i Cruzados', de Pitarra a la Sala Petita». teatral.net, 02-10-2014. Arxivat de l'original el 2020-06-07. [Consulta: 7 juny 2020].

## Edicions

* 2ª ed.: Antoni López, editor. Llibreria Espanyola. Barcelona s.a.

## Enllaços externs

* Liceistes i "Cruzados", a la xarxa
# Cal Monjo (Arbúcies)

Cal Monjo és una masia d'Arbúcies (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici de planta rectangular, formada per dos cossos, un de més elevat, a la part esquerra que es troba en procés de restauració. Aquest cos corresponia a la pallissa, per això hi ha dues grans obertures des d'on es pot veure la part nova dels forjats i la teulada, reconstruïda recentment. La cornisa de tot l'edifici és també de nova construcció, així com el teulat que ha estat arreglat.
La porta principal però, aprofitant el desnivell del terreny, queda més avall, és amb llinda monolítica i hi ha la inscripció de 1799, per damunt, el número 25. També es conserven les restes d'un rellotge de sol, molt malmès pel pas del temps. La resta d'obertures són de diferents mides i envoltades amb pedra escairada, tret de la façana lateral on algunes obertures presenten la llinda de fusta.
L'estructura possiblement ha canviat de l'original. A l'extrem dret de la façana, una mena de terrassa quadrangular, s'adossa a la part frontal, i és de construcció moderna, ja que el material que s'utilitza és el ciment.
Al davant de l'edifici hi ha altres dependències, antigament destinades al bestiar. Aquestes es troben en estat d'abandonament.

## Història

Cal Monjo es troba en la confluència dels dos camins més antics d'aquesta zona: l'antic camí ramader d'Arbúcies a coll de Ravell que seguia el curs de la riera, i el vell camí d'Arbúcies a Sant Marçal que entrava al Montseny per la pista del Regàs.
Es documenta per primera vegada en el llistat de les cases de pagès elaborat pel rector l'any 1826. En el padró de 1883 hi consten dues famílies, la dels amos amb 8 persones inscrites i la dels masovers amb 3, en l'any 1940 hi consta una família de 4 membres. Juli Serra també el cita en el seu mapa de 1890.
En l'amillarament de 1935 Pere Serrat Orriols declara diverses peces de terra amb el nom de cal Monjo, una limita a orient amb l'heretat pròpia de Josep Villaret Albanell, part amb terrenys de Salvador Verdaguer i amb el mas Silvestre, a migdia amb terres del mas Vidal i a nord amb terrenys del mas Marcús i a ponent amb la finca i porció anomenada La Nou i part amb Salvador Reig, mitjançant Riera. La segona peça de terra amb el no de can Monjo limita a orient amb terres de Jaume Caupena i part amb Salvador Eras, a migdia amb honors de Salvador Verdaguer, terres del mas Vidal i hereus de Salvador Reig, a ponent amb el propietari d'aquesta finca i a nord amb terrenys dels hereus de Salvador Reig.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Cal Monjo». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 setembre 2017].
# Martin Ferrero

Martin Ferrero (Brockport, 29 de setembre de 1947) és un actor estatunidenc molt recordat pel seu paper com a advocat interpretant Donald Gennaro a Parc Juràssic (1993), però també ha tingut altres papers importants. Va estar apareixent permanentment en les sèrie Miami Vice, Get Shorty (1995), Gods and Monsters (1998), i El sastre de Panamà (2001).

## Biografia

Ferrero va abandonar la secundària després del seu segon dia de classes i entra al California Actors Theater de Los Gatos a Califòrnia. El 1979, marxa a Los Angeles per començar la seva carrera a Hollywood.
Després d'haver-hi representat petits papers a nombroses sèries de televisió com Soap, Capitana Furillo, Arnold i Willy on encara Els Dies feliços, aconsegueix un paper a l'episodi pilote de Miami Vice. Hi té el paper de Trini DeSoto. Però encarnarà finalment el personatge de Izzy Moreno, un indic' que apareixerà a diverses emissions a les 5 temporades de la sèrie fins al 1990. En paral·lel, contínua en altres sèries com Crime Story, Moonlighting o L.A. Law.
Fa petits papers al cinema, per exemple a Planes, Trains and Automobiles (1987) de John Hughes a continuació a Oscar (1991) de John Landis amb Sylvester Stallone, que retrobarà a Stop! Or My Mom Will Shoot (1992).
Es dona conèixer al gran públic l'any 1993 gràcies a Parc Juràssic de Steven Spielberg on encarna l'advocat Donald Gennaro. El 1995, té un petit paper a Get Shorty al costat de John Travolta, i a Heat de Michael Mann. Retroba Don Johnson, el seu companya a Miami Vice, el en un episodi de Nash Bridges el 1996. Apareix a continuació a les sèries The Practice i The X-Files.
El 2000, actua al tercer lliurament de la saga Air Bud, a continuació encarna Angelo Dundee, l'entrenador de Mohamed Ali, al telefilm Ali - Un heroi, una llegenda. La seva última aparició al cinema és a El sastre de Panamà de l'any 2001. Des de 2008, Ferrero és un membre de la Companyia Antaeus, una companyia de teatre clàssic basada a Los Angeles.

## Filmografia

Les seves pel·lícules més destacades són:
* Els cavallers de la moto (1981)
* Miami Vice (1984)
* Planes, Trains & Automobiles (1987)
* L'hotel dels fantasmes (High Spirits) (1988)
* Shannon's Deal (1990)
* Oscar (1991)
* Stop! Or My Mom Will Shoot (1992)
* Parc Juràssic (1993)
* Heat (1995)
* Get Shorty (1995)
* Gods and Monsters (1998)
* Air Bud: World Pup (2000)
* The Tailor of Panama (2001)

## Referències

* 1 2 3 «filmografia». hollywood.com.
# Massís de Postăvarul

El massís de Postăvarul (en alemany de Transsilvània Schuler i Schulerberg, en romanès Masivul Postăvarul) és un massís de Romania. Forma part dels Carpats romanesos, que al seu torn formen part de la serralada dels Carpats. L'altitud del cim més alt, també anomenat Postăvarul, és de 1799 metres.
Geogràficament, el massís de Postăvarul es troba a l'extrem sud del gran arc dels Carpats orientals. Juntament amb el massís veí de Piatra Mare forma el grup de les muntanyes Bârsei, veïna del vessant sud de la depressió de Țara Bârsei (Burzenland).
Poiana Brașov, una de les estacions d'esquí més conegudes de Romania, es troba al vessant nord de la muntanya Postăvarul. El cim de la muntanya es pot arribar fàcilment des de l'estació amb telefèric.
A Postavaru hi ha 35 rutes alpines homologades amb diferents graus de dificultat.

## Galeria d'imatges

* Vârful Postăvaru (1799 m)
* Culmea văzută de pe vârf
* Vârful Cristianul Mare (1750 m)
* Postăvarul, văzut din Poiana Mare
* Postăvarul, văzut de pe Clăbucetul Taurului
* Vedere din telecabină - Poiana Braşov

## Bibliografia

* D.Balteanu, Masivul Postavarul, editura Sport-Turism,1980.

## Referències

* ↑ «Trasee turistice omologate». Autoritatea Națională pentru Turism. [Consulta: 29 agost 2019].
# Meritxell Falgueras i Febrer

Meritxell Falgueras i Febrer (Barcelona, 30 de juliol de 1981) és una periodista i sommelier catalana.
El 2004 es va llicenciar en Humanitats. L'any 2007 va guanyar el Nas d'Or Jove Promesa de Catalunya i va classificar-se tercera al campionat estatal. El premi li va obrir la porta als mitjans de comunicació. Escriu regularment en el Time Out Barcelona, el Magazine de La Vanguardia i la revista Vinos y Restaurantes i ha col·laborat amb Cuina, Woman, Quaderns de El País, Gourmets de El Periódico, etc. Va tenir un espai a El dia a la COM de COM Ràdio, on va començar de la mà de Jordi Estadella.

## Reconeixements

Entre els reconeixements a la seva tasca de difusió de l'amor pels bons vins hi ha el premi Nas d’Or de Catalunya 2006, el títol de Reina del Verdejo 2008, el premi al millor blog de vins catalans del 2009 per Wines and The City, el premi a la sommelier del 2011 per la revista Esquire, el nomenament com a Acadèmica de l’Acadèmia Gastronòmica de Catalunya 2015, el Millor Llibre sobre begudes als Gourmand World CookBook Awards 2018, el Premi al millor vídeo sobre la DO Catalunya 2019, el Premi especial al millor blog sobre vins de Gourmand World Awards 2019.

## Llibres editats

* Falgueras i Febrer, Meritxell. Presumeix de vins en 7 dies. Columna, 2010. ISBN 8466412999.
* Els vins de la teva vida, editorial Angle (2013). ISBN 9788415695158.
* Presumeix de vins, editorial La Butxaca (2014). ISBN 9788499307770.
* #DiVInament, editorial Larousse (2020). ISBN 9788418100093. (versió en castellàː #ConVinoConTodo, ed. Oberon)

## Referències

* ↑ Sandoval, Josep. «Meritxell Falgueras, la nariz rubia de la enología» (en castellà). Divinity, 24-07-2018. [Consulta: 29 maig 2021].
* 1 2 «La periodista i sommelier Meritxell Falgueras llegirà el pregó de la Festa Major de Sants». Ajuntament de Barcelona, 12-07-2013. [Consulta: 28 juliol 2013].
* ↑ «Meritxell Falgueras. Sommelier y comunicadora» (en castellà). Scoolinary. [Consulta: 29 maig 2021].
* ↑ Imedio, Ferran. «Los 5 vinos para el otoño de Meritxell Falgueras» (en castellà). El Periódico de Catalunya, 26-10-2020. [Consulta: 29 maig 2021].

## Enllaços externs

* Wines and the city. Blog personal de Meritxell Falgueras
# Enigma (pel·lícula de 1987)

Enigma' '(títol original: Aenigma) és una pel·lícula italo-iugoslava dirigida per Lucio Fulci, estrenada l'any 1987. Ha estat doblada al català.

## Argument

Kathy, una adolescent, és el cap de turc dels seus camarades de classe. Un vespre, és víctima d'una broma de molt mal gust. Humiliada, fuig de les burles dels seus botxins però és immediatament atropellada per un cotxe. Es troba allitada a l'hospital, en coma profund. Però la ment de Kathy compta de venjar-se contra els que tant l'han fet patir.

## Repartiment

* Milijana Zirojevic: Kathy
* Jared Martin: el metge Robert Anderson
* Lara Naszinsky: Eva Gordon
* Ulli Reinthaler: Jenny Clark
* Sophie de Aulan: Kim
* Jennifer Naud: Grace O'Neil
* Riccardo Acerbi: Fred Vernon
* Kathi Wise: Virginia Williams
* Dragan Bjelogrlic: Tom
* Ljiljana Blagojevic: la Sra. Jones
* Franciska Spahic: Joanne
* Dusica Zegarac: Mary
* Zorica Lesic: Mlle James
* Rade Colovic: Tom

## Al voltant de la pel·lícula

* El rodatge s'ha desenvolupat del 3 de novembre de 1986 al 9 de gener de 1987 a Belgrad i Boston.
* El realitzador Lucio Fulci fa una petita aparició (que no surt als crèdits), com a inspector de policia.

## Referències

* ↑ esadir.cat. Enigma. esadir.cat.
* ↑ «Aenigma». IMDb.
Viccionari
# Gran Premi d'Espanya del 1988

Resultats del Gran Premi d'Espanya de Fórmula 1 de la temporada 1988 disputat al circuit de Xerès el 2 d'octubre del 1988.

## Classificació

| Posf | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 11 | Alain Prost | McLaren - Honda | 72 | 1h 48' 44. 1 | 2 | 9 |
| 2 | 5 | Nigel Mansell | Williams - Judd | 72 | + 26.232 s | 3 | 6 |
| 3 | 19 | Alessandro Nannini | Benetton - Ford | 72 | + 35.446 s | 5 | 4 |
| 4 | 12 | Ayrton Senna | McLaren - Honda | 72 | + 46.71 s | 1 | 3 |
| 5 | 6 | Riccardo Patrese | Williams - Judd | 72 | + 47.43 s | 7 | 2 |
| 6 | 28 | Gerhard Berger | Ferrari | 72 | + 51.813 s | 8 | 1 |
| 7 | 15 | Mauricio Gugelmin | March - Judd | 72 | + 1' 15.964 min. | 11 | |
| 8 | 1 | Nelson Piquet | Lotus - Honda | 72 | + 1' 17.309 min. | 9 | |
| 9 | 20 | Thierry Boutsen | Benetton - Ford | 72 | + 1' 17.655 min. | 4 | |
| 10 | 36 | Alex Caffi | Dallara - Ford | 71 | + 1 Volta | 18 | |
| 11 | 29 | Yannick Dalmas | Larrousse - Ford | 71 | + 1 Volta | 16 | |
| 12 | 24 | Lluís Pérez Sala | Minardi - Ford | 70 | + 2 Voltes | 24 | |
| 13 | 33 | Stefano Modena | Euro Brun - Ford | 70 | + 2 Voltes | 26 | |
| 14 | 30 | Philippe Alliot | Larrousse - Ford | 69 | + 3 Voltes | 12 | |
| Ret | 26 | Stefan Johansson | Ligier - Judd | 62 | Rodes | 21 | |
| Ret | 18 | Eddie Cheever | Arrows - Megatron | 60 | Xassís | 25 | |
| Ret | 16 | Ivan Capelli | March - Judd | 45 | Motor | 6 | |
| Ret | 17 | Derek Warwick | Arrows - Megatron | 41 | Xassís | 17 | |
| Ret | 22 | Andrea de Cesaris | Rial - Ford | 37 | Motor | 23 | |
| Ret | 14 | Philippe Streiff | AGS - Ford | 16 | Motor | 13 | |
| Ret | 27 | Michele Alboreto | Ferrari | 15 | Motor | 10 | |
| Ret | 23 | Pierluigi Martini | Minardi - Ford | 15 | Caixa canvi | 20 | |
| Ret | 2 | Satoru Nakajima | Lotus - Honda | 14 | Virolla | 15 | |
| Ret | 21 | Nicola Larini | Osella | 9 | Suspensions | 14 | |
| Ret | 3 | Jonathan Palmer | Tyrrell - Ford | 4 | Xassís | 22 | |
| Ret | 25 | René Arnoux | Ligier - Judd | 0 | Accelerador | 19 | |
| NVQ | 10 | Bernd Schneider | Zakspeed | | | | |
| NVQ | 32 | Oscar Larrauri | Euro Brun - Ford | | | | |
| NVQ | 4 | Julian Bailey | Tyrrell - Ford | | | | |
| NVQ | 9 | Piercarlo Ghinzani | Zakspeed | | | | |
| NVQ | 31 | Gabriele Tarquini | Coloni - Ford | | | | |

## Altres

* Pole: Ayrton Senna 1' 26. 067
* Volta ràpida: Alain Prost 1' 27. 845 (a la volta 60)

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2015-01-18. [Consulta: 3 maig 2010].
# Ur-

Ur- és un prefix alemany, de vegades usat en anglès (on conserva generalment el guió quan està combinat amb un altre substantiu), que significa «original» o «primitiu». En l'alemany, ur- és un prefix que significa «proto-», «primer», «el més vell» o «original» quan és utilitzat amb un substantiu. Conjuntament amb un adjectiu pot ser traduït com el quantitatiu «molt».
Un exemple ben conegut és Ur-Hamlet, usat pels estudiosos literaris per a denotar una obra perduda d'autor anònim del segle XVI, la història que va ser adaptada per William Shakespeare per a l'argument de la tragèdia Hamlet. Umberto Eco, en la seva conferència «Il fascismo eterno», utilitza l'expressió ur-fascismo com a sinònim de «feixisme primitiu», «protofeixisme», «feixisme genuí», «primer feixisme», «feixisme original» o «feixisme autèntic».

## Referències

* ↑ Bloom, Harold. Shakespeare: The Invention of the Human, Riverhead, New York, 1998. ISBN 1-57322-120-1, pp. xiii, 383
* ↑ «El feixisme etern (“Ur-Fascism”) | País Valencià, Segle XXI». [Consulta: 18 maig 2023].
* ↑ Fascismo eterno Arxivat 2018-10-24 a Wayback Machine., Umberto Eco
* ↑ «Los 14 síntomas del fascismo eterno». Contexto CTXT, 16-01-2019 [Consulta: 20 gener 2019].
# Pietro da Rimini

Pietro da Rimini (floruit 1315-1335) fou un pintor gòtic italià de començaments del segle xiv.
Pietro va néixer a Rímini i era contemporani dels pintors Giovanni i Giuliano da Rímini. Va treballar principalment a Romanya i les Marques. Influït per l'estil de Giotto (qui hi havia treballat a Rímini cap al 1303), va probablement ser un membre del seu taller, tot i que això no ha estat confirmat. Va estar també influït per l'escola sienesa, i en particular per Pietro Lorenzetti.
Els treballs que li són atribuïts, malgrat algunes diferències notables dins estil, inclouen un Davallament de la Creu al Louvre els frescos a la Basílica de San Nicola da Tolentino i al refectori de l'abadia de Pomposa, així com un fresc de Sant Francesc a l'església de Montottone de 1333.
Va morir probablement després 1340.

## Pietro i altres mestres anònims Rimini

Les obres atribuïdes a Pietro da Rimini estan tan separades, geogràficament i estilísticament, que és difícil comparar El davallament del Louvre (encara amb un fons d'or, i amb una perspectiva tridimensional més pròxima potser a l'estil de Duccio i Cimabue que no al de Giotto) amb els frescos de la Basílica de Sant Nicolau de Tolentino (sovint atribuït a ell, a Giuliano da Rimini, a John Baronzio o un anònim Mestre de Tolentino) o amb les pintures del refetor de l'Abadia de Pomposa (atribuït a ell o un altre artista anònim), aquest últim amb un llenguatge de disseny més "modern".
A Pietro se li atribueix també la taula de la Madonna i el nen entronitzats amb àngels i sants de la col·lecció Longhi; el Crucifix de la galeria d'Urbino; un Crucifix de l'església de la col·legiata de Santarcangelo di Romagna (encara que recentment s'ha atribuït al Mestre de la Pomposa).
Un altre treball datat el 1333 és el fresc de Sant Francesc, a l'església del mateix nom a Montottone a les Marques.
Un dels últims exemples del seu treball són algunes parts de la sèrie de frescos d'Històries de Crist del convent de l'església dels Ermitans, ara conservat als Museus Cívics de Pàdua.

## Bibliografia

* Volpe, Carlo. La pittura riminese del Trecento. Fratelli Fabbri, 1965.
# Poc abans de mitjanit

Poc abans de mitjanit (títol original en anglès: 10 to Midnight) és una pel·lícula policíaca estatunidenca dirigida per J. Lee Thompson, estrenada el 1983. Ha estat doblada al català.

## Argument

Warren Stacey (Gene Davis) és un assassí en sèrie que mata dones joves, tot nu. Després d'haver matat una amiga de la filla de l'inspector Leo Kessler (Charles Bronson), aquest farà tot el possible per detenir-lo.

## Repartiment

* Charles Bronson (Leo Kessler)
* Lisa Eilbacher (Laurie Kessler)
* Andrew Stevens (Paul McAnn)
* Gene Davis (Warren Stacey)
* Geoffrey Lewis (Dave Dante)
* Wilford Brimley (Cap. Malone)
* Robert F. Lyons (Nathan Zager)
* Bert Williams (Mr. Johnston)
* Ola Ray (Ola)
* Kelly Preston (Doreen)
* Cosie Costa (Dudley)
* Jeana Tomasina (Karen)
* June Gilbert (Betty)

## Producció

Després dels assassinats de Richard Speck i Ted Bundy, Poc abans de mitjanit utilitza un guió cinematogràfic originalment anomenat Bloody Sunday. Segons el productor Pancho Kohner i Menahem Golan, president de Cannon Films, van titular el film Poc abans de mitjanit malgrat no tenir cap connexió amb la trama. Golan i Kohner havien pretès filmar una adaptació de la novel·la de R.Lance Hill com The Evil That Men Do, fracàs abans d'una possible visita al Festival de Cannes. Golan i Kohner van acceptar comercialitzar una pel·lícula diferent amb Charles Bronson com a protagonista, fent servir el títol de Poc abans de mitjanit .
La música per Poc abans de mitjanit va ser composta per Robert O. Ragland de Cannon Films i la pel·lícula va ser rodada per Alan Greenberg. La pel·lícula també presenta l'actor Robert F. Lyons i l'actriu Kelly Preston (com Kelly Palzis) en papers més petits. Violenta i amb contingut impropi, Poc abans de mitjanit va tenir crítiques dolentes, incloent-hi un 'zero estrelles' de Roger Ebert del Chicago Sun Times. La pel·lícula també va rebre crítiques positives, com el col·lega d'Ebert Gen Siskel del Chicago Tribune i va ser un èxit econòmic. La pel·lícula ha mantingut un culte a través del vídeo i d'emissions per la televisió, mostrant escenes alternatives de Stacy i les seves víctimes en roba interior en comptes d'estar totalment despullat.

## Referències

* ↑ esadir.cat. Poc abans de mitjanit. esadir.cat.
* ↑ «[9407E1D81138F930A25750C0A965948260 10 to Midnight]». The New York Times.
* ↑ http://rogerebert.suntimes.com/apps/pbcs.dll/article?AID=/19830315/REVIEWS/303150301/1023 Arxivat 2012-10-04 a Wayback Machine.