OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jordi Bacaria i Colom

Jordi Bacaria i Colom (Reus, 23 de febrer de 1952) és un economista i investigador català. Entre 2013 i 2018 fou director del Centre d'Estudis i Documentació Internacionals a Barcelona.
Militant antifranquista en la seva joventut, (era membre del Partit Socialista Unificat de Catalunya), va ser detingut el 1971 quan feia una campanya contra les eleccions a Procurador en Corts juntament amb altres militants reusencs. En les primeres eleccions democràtiques del 1979 va ser elegit regidor a l'ajuntament de Sant Cugat del Vallès.
Llicenciat en Ciències Econòmiques des del 1975 i Doctor des de 1981 per la Universitat Autònoma de Barcelona, és catedràtic d'Economia Aplicada en aquesta mateixa universitat. Ha estat degà de la Facultat de Ciències Econòmiques de la UAB entre els anys 1986 i 1988, i director de l'Institut Universitari d'Estudis Europeus entre 1988 i 1992, i posteriorment entre 1994 i 2000. Des de l'any 2000 al 2009, va coordinar el Programa de Doctorat en Relacions Internacionals i Integració Europea de la UAB. Entre els anys 2000 i 2013 fou codirector de l'"Instituto de Estudios de la Integración Europea" de Mèxic, una institució finançada per la Comissió Europea i l'Institut Tecnològic Autònom de Mèxic. També ha estat editor de la revista Foreign-Affairs Latinoamérica, editada a Mèxic. És membre de FEMISE (xarxa Euro-Mediterrània d'instituts d'anàlisi socioeconòmica), i expert en les comissions d'Acreditació de professorat i Verificació de plans d'estudi de l'ANECA (Agencia Nacional de Evaluación de la Calidad y Acreditación). També és autor de publicacions sobre integració econòmica, Amèrica Llatina, economia de la Mediterrània, institucions monetàries i elecció pública.
El juny de 2013 fou nomenat, a proposta del president del Patronat en aquell moment, Carles Gasòliba, director del Centre d'Estudis i Documentació Internacionals a Barcelona (CIDOB), substituint en el càrrec a Jordi Vaquer i Fanés. El 2018 seria substituït per Pol Morillas.

## Referències

* 1 2 «El catedràtic d'Economia reusenc, Jordi Bacaria, nou director del CIDOB». Reus Digital, 26-06-2013 [Consulta: 28 octubre 2017].
* 1 2 «Jordi Bacaria és nomenat nou director del CIDOB». Diari ARA, 25-06-2013 [Consulta: 28 octubre 2017].
* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs I. Reus: L'Ajuntament, 1991, p. 73-74.
# Nicola Scott

Nicola Scott és una dibuixant de còmics australiana nascuda a Sydney que treballa en la indústria de còmic estatunidenca, sobretot per la editorial DC.
Scott va començar la seva trajectòria professional en el món del teatre i el disseny de vestuari. L'any 2001 va introduir-se en el món del còmic australià pintant portades per la sèrie The Watch i l'any 2004 va debutar als Estats Units. A partir de llavors va esdevenir dibuixant per l'editorial DC, i ha publicat còmics de personatges tan populars com Superman, Batman i Wonder Woman.
L'any 2016 va començar una nova sèrie de còmics al costat de Greg Rucka anomenada Balck Magick i publicada a Image Comics.

## Obra

* Star Wars: Empire. 2004
* Star Wars: Free Comic Book Day. 2005
* Season of the Witch. 2006
* Angel Spotlight: Illyria. 2006
* Spike vs. Dracula. 2006
* Halloween Man. 2007
* Dead High Yearbook, 2007
* The Origin of the Birds of Prey, 2007
* Birds of Prey. 2007-2008
* Secret Six. 2008-2009
* Blackest Night: Wonder Woman. 2010
* Wonder Woman. 2010-2017
* Teen Titans. 2010-2011
* Legends of the Dark Knight vol. 2. 2012
* Superman. 2012
* Earth 2. 2012-2014
* Black Magick. 2015-2018

## Referències

* 1 2 «Nicola Scott» (en anglès). [Consulta: 10 maig 2020].
# Norita

La norita, també coneguda com a gabre ortopiroxènic, és una roca ígnia màfica i intrusiva composta principalment de labradorita, ortopiroxè i olivina. El terme norita prové de Norge, el nom noruec per a Noruega. La norita pot ser diferenciada del gabre només en làmina prima i observada sota microscopi petrogràfic. La principal diferència entre la norita i el gabre és el tipus de piroxè que presenten: la norita està composta per ortopiroxè, generalment per enstatita o hiperstena mentre que els principals piroxens que presenten els gabres són clinopiroxens, generalment augites.
La norita es troba juntament amb gabres i altres roques màfiques i ultramàfiques en intrusions en capes que sovint es troben associades a dipòsits de platí com ara el complex igni de Bushveld (Sud-àfrica), el complex igni de Skaegard (Groenlàndia) i el complex igni de Stillwater (EUA). La norita és també la roca ígnia basal del complex de Sudbury (Ontario), que és el lloc d'impacte d'un cometa i la segona regió minera de níquel del món.

## Referències

* ↑ «Lamproïta». Diccionari de Geologia. [Consulta: 23 octubre 2017].
* ↑ Carmichael, Turner and Verhoogen, 1974, Igneous Petrology, McGraw-Hill, pp. 603–620
* ↑ Hyndman, Donald W., 1972, Igneous and Metamorphic Petrology, McGraw-Hill, pp. 122–139, esp. references.
* ↑ Petrus, Joseph A.; Ames, Doreen E.; Kamber, Balz S. «On the track of the elusive sudbury impact: geochemical evidence for a chondrite or comet bolide (accepted for publication)». Terra Nova, 18-10-2014. DOI: 10.1111/ter.12125.
# Nova Esquerra (Polònia)

Nova Esquerra (en polonès: Nowa Lewica; NL) és un partit socialdemòcrata de Polònia, membre de la coalició L'Esquerra.

## Història

Primavera i l'Aliança de l'Esquerra Democràtica van cooperar inicialment el 2019 durant les eleccions legislatives del mateix any com a part de la coalició de L'Esquerra. Després de les eleccions, es va anunciar el pla de fusió dels dos partits. Com a conseqüència, el 2020, la SLD va canviar el seu nom pel de Nova Esquerra, ja que el nou partit s'havia de basar en les estructures de l'aliança. No obstant això, es va ajornar la fusió a causa de la pandèmia de la COVID-19. Finalment, l'11 de juny de 2021, l'assemblea general de Primavera va votar a favor de la dissolució del partit per fusionar-se amb la SLD.
A les eleccions legislatives de 2023, la coalició L'Esquerra participa tècnicament com Nova Esquerra, la llista de la qual inclou representants del Partit Junts, Unió del Treball, el Partit Socialista Polonès i la Socialdemocràcia de Polònia.
Es va unir a la coalició de quatre partits que va nomenar Donald Tusk com el seu candidat a primer ministre. Va rebre quatre escons al gabinet de Tusk, amb Krzysztof Gawkowski com a viceprimer ministre. És la primera vegada que un partit d'esquerres està al govern des que l'últim govern de la SLD va ser derrotat el 2005.

## Resultats electorals
### Sejm

| Any | Líder | Vots | % | Escons | +/− | Govern | Ref |
| 2023 | Włodzimierz Czarzasty, Robert Biedroń | Dins L'Esquerra | Dins L'Esquerra | 19 / 460 | Nou | Oposició 2023 | |
| 2023 | Włodzimierz Czarzasty, Robert Biedroń | Dins L'Esquerra | Dins L'Esquerra | 19 / 460 | Nou | Coalició (2023-) | |

### Senat

| Any | Líder | Vots | % | Escons | +/− | Ref |
| 2023 | Włodzimierz Czarzasty, Robert Biedroń | Dins L'Esquerra | Dins L'Esquerra | 7 / 100 | Nou | |

### Parlament Europeu

| Any | Líder | Vots | % | Escons | +/− | Ref |
| 2024 | Włodzimierz Czarzasty, Robert Biedroń | Dins L'Esquerra | Dins L'Esquerra | 3 / 53 | Nou | |

### Assemblees Regionals

| Any | Líder | Vots | % | Escons | +/− | Ref |
| 2024 | Włodzimierz Czarzasty, Robert Biedroń | Dins L'Esquerra | Dins L'Esquerra | 7 / 552 | Nou | |

## Referències

* ↑ «Wyborcza.pl». [Consulta: 2 febrer 2025].
* ↑ News, Polsat. «Nowa Lewica zatwierdziła listy wyborcze. "Debata trwała godzinę"» (en polonès), 18-08-2023. [Consulta: 2 febrer 2025].
* ↑ Pienkos, Donald «A Fresh Start? Poland's 2005 Elections». The Polish Review, 51, 2, 2006, pàg. 207–221. ISSN: 0032-2970.
* 1 2 «Wybory do Sejmu i Senatu Rzeczypospolitej Polskiej w 2023 r.» (en polonès). [Consulta: 2 febrer 2025].
* ↑ «Wybory do Parlamentu Europejskiego 2024» (en polonès). [Consulta: 2 febrer 2025].
* ↑ «Wybory Samorządowe 2024» (en polonès). [Consulta: 2 febrer 2025].
# Novel·la negra

La novel·la negra és un gènere literari caracteritzat per l'aplicació de la denúncia social i del realisme crític sobre el crim. Té el seu origen en els relats que els escriptors del moviment hard-boiled van publicar a la revista Black Mask, així com en altres pulps.

## Nomenclatura

El nom del gènere prové de la col·lecció Série noire, impulsada per Marcel Duhamel el 1945 per l'editorial Gallimard, Duhamel va inspirar-se en una doble referència: l'esmentada revista Black Mask i les novel·les de William Irish publicades als anys quaranta, que acostumaven a incloure la paraula “black” en el títol.
Just després de publicar-se la col·lecció de Duhamel, arribà a París les adaptacions cinematogràfiques d'El falcó maltès, Double indemnity i Farewell My lovely. A partir d'aquest moment es consagren els conceptes “cinema negre” i “novel·la negra”. Segons Xavier Coma, “fins aleshores no s'havia reconegut als Estats Units el gènere com a tal, i hom l'incloïa a l'amplíssim camp de la narrativa de misteri, i com a molt, se'n destacaven les tendències o subgèneres hard-boiled, crook-story, crime psychology, etc.”

## Expansió

Si bé no es coneixia com a "novel·la negra", el gènere literari sorgeix als Estats Units durant la dècada de 1920. Els principals autors de la primera generació són Dashiel Hammet, Raoul Whitfield, Horace McCoy, o James M. Cain. Raymond Chandler és considerat el líder de la segona generació d'escriptors del moviment hard-boiled.
A la segona meitat del segle XX la novel·la negra es va estendre arreu del món al mateix temps que incorporava registres d'altres gèneres literaris: novel·la psicològica (Patricia Highsmith), denúncia política (Leonardo Sciascia, Andrea Camilleri), espionatge (John le Carré), reflexió filosòfica (Friedrich Dürrenmatt) o recreació històrica (Umberto Eco, Philip Kerr).
Als Països Catalans, la novel·la negra va ser introduïda als anys cinquanta per Rafael Tasis i ha tingut en Manuel de Pedrolo el seu màxim exponent.

## Vegeu també

* Novel·la detectivesca
* Barcelona Negra
* Raimond Guiraud
* Festival Ceba Negra

## Referències

* ↑ Coma, Xavier. Diccionari de la novel·la negra nord-americana. Barcelona: Edicions 62, 1985, p. 75. ISBN 84-297-2319-6.
* ↑ Coma, 1985, p. 75-76.
* ↑ Coma, 1985, p. 76.
* 1 2 «novel·la negra». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 11 febrer 2024].

## Enllaços externs

* Crims.cat, Portal de novel·la negra en català
* BCNegra, "la teva cita anual amb la literatura de gènere negre" (Setmana negra de Barcelona)
# Odilon Redon

Odilon Redon (Bordeus, 20 d'abril de 1840 - París, 6 de juliol de 1916) va ser un pintor francès. És considerat un pintor postimpressionista, dins del corrent del simbolisme, encara que també es considera com un dels primers precursors del surrealisme.
Va rebre formació com a escultor, així com en gravats i litografies. El 1870 es va unir a l'exèrcit per servir en la Guerra francoprussiana. Després de la guerra, a París, va treballar gairebé exclusivament amb carbonet i litografia. El seu primer àlbum de litografies va ser Dans le Rêve (1879). Va mantenir un cert anonimat fins que es va publicar una novel·la de culte el 1884, de Joris-Karl Huysmans titulada À rebours ('A contrapèl'), en la qual apareix un aristòcrata decadent que col·lecciona dibuixos de Redon. Admirador d'Edgar Allan Poe, la seva relació amb la literatura el portaria a il·lustrar diversos llibres del seu amic Baudelaire. També mantindria una estreta relació amb científics com Armand Clavaud (que li fa estudiar anatomia, osteologia i zoologia), o Charles Darwin. Totes aquestes influències es reflectirien en el seu treball.
El 1884 va ser un dels fundadors del Saló d'artistes independents, per poder exposar amb llibertat, separadament del Saló oficial de París. En els anys 1890 va començar a usar el pastel i l'oli, que van dominar les seves obres durant la resta de la seva vida.

## Bibliografia

* Russell T. Clement, Four French Symbolists: A Sourcebook on Pierre Puvis de Chavannes, Gustave Moreau, Odilon Redon, and Maurice Denis, Greenwood Press, 1996, ISBN 0-313-29752-5 & ISBN 978-0-313-29752-6
* Jodi Hauptman and Marina Van Zuylen, Beyond the Visible: The Art of Odilon Redon, 2005, ISBN 0-87070-702-7 & ISBN 978-0-87070-702-5
* Andre Mellerio, Odilon Redon, 1968, ASIN B0007DNIKO
* Odilon Redon and Alfred Werner, The Graphic Works of Odilon Redon, Dover, 1969, ISBN 0-486-21996-8
* Odilon Redon and Alfred Werner, The Graphic Works of Odilon Redon, (Dover Pictorial Archive), 2005, ISBN 0-486-44659-X & ISBN 978-0-486-44659-2
* Margret Stuffmann, Odilon Redon: As in a Dream, 2007, ISBN 3-7757-1894-X & ISBN 978-3-7757-1894-3

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.203. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 7 desembre 2014].

## Enllaços externs

* Odilonredon.net Arxivat 2014-01-06 a Wayback Machine., web d'Odilon Redon.
* INHA - Estampes d'Odilon Redon Arxivat 2011-06-26 a Wayback Machine..
* Odilon Redon a l'abadia de Fondfroide Arxivat 2011-08-01 a Wayback Machine..
* Odilon Redon, príncep dels somnis Arxivat 2011-08-21 a Wayback Machine..
# Ofiocistoïdeus

Els ofiocistoïdeus (Ophiocistoidea, gr. ophis, "serp" i kystos, "caixa") són una classe d'equinoderms del subembrancament Echinozoa coneguts només pels seus fòssils.

## Característiques

Els ofiocistoïdeus tenien un cos aplanat en forma de cúpula format per una testa més o menys sòlida que consistia en plaques calcàries entrellaçades (com els eriçons de mar). Com tots els equinoderms moderns, el cos s'estructura segons la simetria pentaradiada (simetria central d'ordre 5), sense cap diferenciat. La boca estava situada a l'àpex de la cúpula i envoltada per un conjunt de cinc mandíbules amb dents molt dures (anomenades goniodonts, prop de la llanterna d'Aristòtil dels eriçons de mar), que sovint són els únics elements que es troben en el registre fòssil. Aquests animals aparentment no tenien anus, però tenien una madreporita a la superfície superior, envoltada pel que semblen porus genitals per a l'alliberament dels gàmetes.
Cinc ambulacres irradiaven a la superfície superior de la testa des de la boca, però s'aturen davant la part inferior, aplanada. Cada un acaba amb diversos braços grans al marge de la cúpula, que clarament permetia la reptació, anomenats podis, però són molt més grans i robustos que aquests mateixos òrgans en els equinoderms moderns, formant braços llargs (comparables als de les ofiures), coberts amb petites plaques òssies, que permetien la seva fossilització.

## Taxonomia

Els ofiocistoïdeus inclouen sis famílies:
* Família Volchoviidae Hecker, 1938 †
* Família Eucladidae Gregory, 1896 †
* Família Sollasinidae Fedotov, 1926 †
* Família Rhenosquamidae Richter, 1930 †
* Família Rotasacciidae Haude & Langenstrassen, 1976 †
* Família Linguaserridae Reich & Haude 2004 †

## Referències

* ↑ «BioLib: Biological library - Ophiocistoidea». [Consulta: 8 novembre 2020].
# Oh My God

«Oh My God» té aquests significats:

## Música

* Oh My God, una banda estatunidenca de rock.
* Oh, My God!, àlbum de Doug E. Fresh
* "Oh My God", cançó d'Ida Maria
* "Oh My God", cançó de Michael Franti
* "Oh My God", canció d'A Tribe Called Quest.
* "Oh My God", cançó de Kaiser Chiefs ila seva versió de Mark Ronson amb Lily Allen.
* "Oh My God", una cançó de Jars of Clay per Good Monsters.
* "O My God", una cançó de Synchronicity.

## Cinema i videojocs

* Oh! My God (pel·lícula de 2006), una pel·lícula sud-coreana.
* Oh, My God (pel·lícula de 2008), una pel·lícula índia.
* Oh My God (documental 2010), Documental de 2010 sobre l'existència de Deu.
* Oh My God! (videojoc), un joc d'arcade de trencaclosques.
* Oh My Gods!, un webcomic.
* Oh-My-God particle, un cas particular d'una ultraalta energia de raigs còsmics.
* Oh My God, Unipersonal de Stand Up de Louis C.K.

## Vegeu també

* Oh My Gawd!!!, un àbum de The Flaming Lips.
* Oh My Goddess
* OMG, terme d'internet.
* My God
* Oh My God Magazine, revista gai espanyola
* omgod.es, la web d'aquesta revista.
# Ol Doinyo Eburru

Ol Doinyo Eburru és un volcà complex actiu de la Gran Vall del Rift de Kenya, al nord-oest del llac Naivasha. S'hi explota energia geotèrmica.
El Soysambu Conservancy és al nord del massís, entre el llac Elmenteita a l'est i el llac Nakuru a l'oest.

## Geologia

Ol Doinyo Eburru forma part d'un grup de volcans de la Gran Vall del Rift, junt amb el Suswa, Longonot, Olkaria, Elmenteita i Menengai. Està separada de volcà Olkaria al sud per les planes Akira.
En aquesta part del Rift, el marge oriental està cobert per tufs de traquites, sovint d'ignimbrites i algunes laves traquites. El marge occidental està cobert per traquites i per pedres tosques de pantel·lerita, així com dipòsits de cendra volcànica expulsada des de l'Ol Doinyo Eburru.
El massís d'Ol Doinyo Eburru s'eleva a 980 metres per sobre el sòl del Rift i es divideix en tres nivells:
* La part més grossa dels productes del primer nivell, a l'oest, són enterrats a excepció de petits afloraments de lava de pantelarita.
* El segon nivell es va formar a 195 km de Waterloo Ridge, al costat oriental del massís. Aquestes roques provenen d'una sèrie d'erupcions piroclàstiques originaris d'una falla.
* El tercer nivell està format per cràters, petits cons, doms i fluxos de lava. El cim compta amb més de mig centenar de cràters amb diàmetres entre 200 m i 125 km. La pedra tosca de lapil·li i llits de cendra d'aquests centres cobreixen la major part del massís, així com la part occidental del Rift. Les formacions més joves no fan més que uns pocs centenars d'anys. El massís Eburru és erosionat en forma de vorell, amb una orientació est-oest.
El volcà complex té una superfície de 470 km². Hi ha dos cims, el turó Eburru i el turó occidental. Hi ha cràters petits en la part oriental de la serralada.
El flanc oriental té doms riolítics que, probablement, es van crear a l'Holocè i actualment estan parcialment coberts de vegetació. Hi ha fumaroles en cons de cendra i cràters al llarg de les falles al massís.

## Energia geotèrmica

A l'octubre de 2009, Geothermal Development Associates (GDA) han signat un contracte amb Kenya Electricity Generating Company Limited per a la construcció d'una central geotèrmica a l'Ol Doinyo Eburru. La planta inclourà una turbina de vapor que generarà 2,5 MW, fabricat per Elliott Turbomachinery da la ciutat de Jeannette a l'estat nord-americà de Pennsilvània. Ol Doinyo Eburru té la capacitat per a una central geotèrmica fins a 20 MW.

## Referències

* 1 2 3 Smithsonian, 1999.
* 1 2 Richter, 2010.
* ↑ Soysambu Conservancy.
* 1 2 3 Seach, 2011.
* ↑ Woolley, 2001, p. 127.
* ↑ Woolley, 2001, p. 128.

## Bibliografia

* Richter, L.X. «GEOTHERMAL DEVELOPMENT ASSOCIATES SIGN CONTRACT ON EBURRU WITH KENGEN», 09-09-2010.
* Seach, John. «Ol Doinyo Eburru Volcano». Volcano Live, 2011.
* Smithsonian. «Ol Doinyo Eburru», 1999. Arxivat de l'original el 2020-11-14. [Consulta: 31 juliol 2015].
* Soysambu Conservancy. «Welcome to Soysambu Conservancy».
* Woolley, Alan Robert. Alkaline rocks and carbonatites of the world, Part 3. Geological Society, 2001. ISBN 1-86239-083-5.
# Ignasi Mora i Tarrazona

Ignasi Mora i Tarrazona (Gandia, 1952) és un escriptor i periodista valencià.
Llicenciat en filosofia, excerceix com a periodista des del 1970, i no és fins a la dècada dels anys 90 que comença a dedicar-se a la literatura de ficció. Ha cultivat bàsicament prosa, en especial la novel·la, amb Finale (1992) o Maig (2006), i la narració breu, amb reculls com Les veus de la ciutat (1997). Aquesta obra, com també la novel·la Les veus de la família (1992), estan ambientades a la ciutat de Gandia, el que exemplifica l'estret vincle que uneix l'autor amb la seua població natal, tot i que des de fa anys resideix a Benissivà (la Vall de Gallinera).
Com a periodista ha treballat de redactor i director de revistes d'àmbit comarcal de la Safor. Ha col·laborat de forma periòdica en els diaris Avui, El Observador, El País, Levante-EMV i Las Provincias, i en diverses revistes de viatges com Catalònia o Descobrir Catalunya, i culturals i literàries, com Cairell, Caràcters i L'Espill.
També ha destacat com a professor de català, assessor cultural, locutor i, fins i tot, guionista gastronòmic al Canal 9. En aquesta línia ha publicat alguns llibres sobre gastronomia. Entre març del 2001 i juliol del 2003 va dirigir Gandia Televisió, càrrec per al qual fou nomenat gràcies al pacte entre el Partit Popular i el Bloc Nacionalista Valencià, enfront del candidat proposat pel PSPV.

## Premis i reconeixements

* Premi de la Crítica del País Valencià el 1987 per Les quatre estacions
* Premi Mallorca de Narrativa de 2007 per Ulisses II.
* El 2015 va ser nomenat Fill Predilecte de Gandia a proposta del Partit Popular.

## Obres
### Novel·la

* 1990 - Finale
* 1992 - Les veus de la família
* 1997 - Mela
* 2006 - Maig
* 2008 - Ulisses II

### Prosa

* 1986 - Les quatre estacions, amb Joan M. Monjo i Josep Piera
* 2000 - Un corrent interminable. Barcelona: Destino, 2000.

### Narrativa breu

* 1997 - Les veus de la ciutat

### Teatre

* 1998 - Tot el temps del món

### Altres

* 1986 - Jo, Gandia
* 1988 - Josep Camarena i l'ocàs del món rural: Viatge a la Safor
* 1995 - Els fideus i la fideuà(da), amb Joan A. Iborra i Gastaldo
* 1995 - Dénia i la Marina Alta
* 1996 - La pastisseria de Tano
* 2014 - Joan Climent, poeta: Un supervivent del segle XX

## Referències

* ↑ Garí, Joan «El escritor en su valle». El País, 01-07-2008 [Consulta: 15 juliol 2017].
* ↑ Batalla, Eva «PSPV y Bloc de Gandía rompen por la elección del director de la TV». El País (ed. valenciana), 12-01-2001 [Consulta: 15 juliol 2017].
* ↑ Manresa, Andreu «Una novela de Ignasi Mora gana el premio Mallorca». El País (ed. valenciana), 25-11-2007 [Consulta: 15 juliol 2017].
* ↑ Sanz, Zoa «Gandía nombrará Hijos Predilectos al padre José Puig, Ignasi Mora y Josep Lloret». Las Provincias, 20-01-2015 [Consulta: 15 juliol 2017].

## Enllaços externs

* «Ignasi Mora i Tarrazona». Associació d'Escriptors en Llengua Catalana.
* Articles d'Ignasi Mora al diari Ara.cat
# Acord místic

L'acord místic és un acord de sis quartes superposades que va ser creat per Aleksandr Skriabin, i que va preparar l'atonalitat.
En harmonia moderna, es consideraria un acord de dominant amb setena, novena, onzena sostinguda i tretzena, que és d'ús relativament freqüent en el jazz contemporani.

## Fonts

* cardellicchio, Antonio. La esencia de la historia de la música, 1999.
* Lydia Díaz González. «EL ACORDE MÍSTICO DE SCRIABIN». Conselleria d'Educació (Generalitat Valenciana). Arxivat de l'original el 3 de febrer 2012. [Consulta: 8 febrer 2009].

## Referències

* ↑ «Acord místic».