OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tribunal de cassació

El Tribunal de cassació en molts països que tenen un sistema jurídic inspirat pel Codi napoleònic és el tribunal suprem. Aplica la «cassació»: l'anul·lació de sentències judicials definitives dictades pels tribunals ordinaris, consell suprem de justícia militar o per àrbitres perquè no són conformes a la llei, infringeixin les garanties processals fonamentals o per error en l'apreciació de les proves. En principi no jutja el fons, sinó només la forma del plet al tribunal d'instància. Quan cassa una sentència, nomina un altre tribunal que ha de refer el plet. A Europa, abans de la creació del Tribunal Europeu de Drets Humans supranacional, era el darrer recurs possible.
El sistema existeix a França, Bèlgica, Itàlia, Luxemburg i altres països europeus. A l'Estat Espanyol, segons el cas, el Tribunal Suprem o els tribunals superiors de les comunitats autònomes actuen com a tribunal de cassació. A Catalunya el recurs de cassació és la via prioritària d'accés al Tribunal Superior de Justícia de Catalunya dels assumptes civils regits pel dret català.

## Vegeu també

* Tribunal de Cassació de Catalunya (1932-1939)
* Tribunal Superior de Justícia de Catalunya
* Tribunal Superior de Justícia de les Illes Balears
* Tribunal Superior de Justícia de la Comunitat Valenciana

## Bibliografia

* «El recurs de cassació en matèria de dret civil a Catalunya» Arxivat 2014-04-07 a Wayback Machine., Revista de l'Il·lustre Col·legi d'Advocats de Barcelona, 2012, número 266, pàgines 19-27, ISSN 1135-9196
* Francisco Málaga Diéguez, «Els recursos de cassació i extraordinari per infracció processal en la jurisprudència del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya: aspectes processals», InDret, 2003

## Referències

* ↑ «Tribunal de cassació». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ LLEI 4/2012, del 5 de març, del recurs de cassació en matèria de dret civil a Catalunya, Portal jurídic de la Generalitat de Catalunya [Consulta 1 d'abril de 2014 (2014-04-01)]
# Kharis Alexiu

Kharis Alexiu, (grec: Χάρις Αλεξίου) (Tebes, Grècia, 27 de desembre de 1950) és una cantant grega.

## Biografia

Va aparèixer en l'escena musical grega a començaments de la dècada dels 70. La seva carismàtica veu combinada amb una manera única d'actuar i una forta presència escènica la van portar molt aviat al més alt. Ha treballat amb la música popular i tradicional grega sense renunciar a altres formes artístiques.
El primer pas important de la seva carrera va ser la seva participació al costat de Giorgos Ntalaras a l'àlbum Mikra Asia (Àsia Menor) escrit per Apostolos Kaldaras i Pitagoras Papastamatiou en 1972. Es va convertir en un àlbum històric, el major èxit de la dècada de 1970, i va ser inclòs en la llista MINOS-EMI’s 100 Greatest Hits of the Century.
El 1975, publica el seu primer àlbum personal: 12 Laika Tragoudia (12 cançons 'Laika'). Una de les cançons d'aquest àlbum Dimitroula, es converteix en un clàssic de tots els temps. El mateix any, apareix als locals nocturns de Plaka, imposant una nova forma de presentar cançons completament diferent de la dels grans clubs nocturns convencionals. És el primer any després de la caiguda de la junta militar, una època per a les cançons polítiques i el ressorgiment de les cançons "rebetika", i Kharis Alexiou canta en aquestos locals cançons tradicionals, balades, cançons modernes, cançons populars i rebetika.
Durant llargs períodes, apareix amb Giorgos Dalaras, Dimitra Galani, Basilis Papakonstantinou i Iannis Parios. Obté grans èxits en els seus concerts en estadis i teatres, amb cançons escrites per autors grecs com Mikis Theodorakis. La seva popularitat assoleix el seu cim i, d'aleshores ençà, és coneguda com a Kharoula de Grècia.
Ha gravat més de trenta àlbums propis, ha participat en àlbums d'altres artistes, tant de famosos com de joves prometedors, i ha estat sempre atenta als nous camins oberts per la música. En 2000 fundà la seva pròpia companyia de discs, Estia, per a produir totes les seves futures iniciatives discogràfiques. Edità l'àlbum Paraxeno Fos (Llum estranya), on es va trobar de nou amb compositors amb els quals havia treballat i collit èxits en el passat.
# Gabriel Echávarri Fernández

Gabriel Echávarri Fernández (Alacant, 29 de desembre de 1970) és un advocat i polític valencià, diputat al Congrés dels Diputats en la X Legislatura i alcalde d'Alacant entre 2015 i 2018.
Va nàixer el 29 de desembre de 1970 al barri alacantí de Sant Blai i és fill de pare navarrès i mare asturiana. Es va llicenciar en Dret per la Universitat d'Alacant i en Ciències Polítiques i de la Administració per la Universitat Miguel Hernández. Ha exercit com a advocat entre 2003 i 2014 i com a professor associat de Dret Internacional Públic i Relacions Internacionals a la Universitat d'Alacant entre 2008 i 2011. Està casat i té dos xiquets.
Després del seu efímer pas per Unió Valenciana, l'any 2000 es va afiliar al PSOE i en les eleccions generals de 2011 va ser escollit diputat per la província d'Alacant. Durant el seu mandat va ser membre suplent de la Delegació espanyola en l'Assemblea Parlamentària de l'OTAN.
El 14 de juliol de 2012 va guanyar les eleccions internes per convertir-se en secretari general local del partit a Alacant i l'11 d'octubre de 2014 va guanyar les primàries per convertir-se en candidat del seu partit a l'alcaldia d'Alacant.
En les eleccions municipals de 2015 el seu partit va passar de 8 regidors a 6 però gràcies als vots de Guanyar Alacant-Acord Ciutadà, Ciutadans i Compromís va ser elegit alcalde. El 13 de juny de 2015 va ser elegit alcalde pel ple municipal d'Alacant i el 16 de juny va renunciar a la seua acta de diputat al Congrés per poder centrar-se en la seua labor municipal.
El 2017 fou citat a declarar en qualitat d'investigat per suposada prevaricació en l'anomenat cas Comerç, per suposat fraccionament de contractes. Els seus socis de govern Compromís i Guanyar Alacant, amb qui governava des de 2015, van demanar la seua dimissió i eixiren del govern. Echávarri va negar-se a dimitir i continuà com a alcalde d'Alacant amb el suport en minoria dels 6 regidors socialistes.
Va presentar formalment la seua dimissió a l'alcaldia el 9 d'abril de 2018 i fou substituït interinament per la també socialista Eva Montesinos. El 19 d'abril de 2018, el PP va recuperar l'alcaldia amb l'elecció de Luis Barcala com a nou alcalde amb el suport d'una regidora trànsfuga de Guanyar Alacant.

## Referències

* 1 2 3 «Gabriel Echávarri, nuevo alcalde de Alicante».
* 1 2 «Fitxa com a diputat al web del Congrés dels Diputats».
* ↑ «Los socios de Echávarri piden su cabeza con la Alcaldía de Alicante en el aire» (en castellà). Valencia Plaza, 30-09-2017.
* ↑ «El tripartito de Alicante fracasa» (en castellà). El mundo.
* ↑ «Gabriel Echávarri renuncia formalment a la batllia d'Alacant». Vilaweb, 09-04-2018.
* ↑ «Ximo Puig: "Eva Montesinos puede ser una buena alcaldesa"». Diario Información, 10-04-2018.
# Gabriel Sansano i Belso

Gabriel Sansano i Belso (Elx, Baix Vinalopó, 1961) és un historiador i crític de la literatura i les arts escèniques, i professor universitari valencià.

## Trajectòria

Doctorat en filologia catalana, exerceix com a professor de literatura contemporània i història i crítica del teatre a la Universitat d'Alacant. La seva tasca investigadora ha girat al voltant del teatre durant l'etapa que va dels segles XVII al xxi, i molt en particular sobre el teatre breu dels segles XVIII i xix. Precisament aquest darrer tema és el centre d'interès de la seva tesi doctoral publicada el 2008, La dramatúrgia popular valenciana del segle XVIII: el teatre breu. És director de la base de dades "Teatre popular valencià" i de la biblioteca virtual "Biblioteca Dramàtica Valenciana". Com a investigador, forma part de l'Institut Interuniversitari de Filologia Valenciana (IIFV) i de l'Institut de Llengua i Cultura Catalanes (ILCC) de la Universitat de Girona. des del 2008 és membre del consell de redacció de la revista Caplletra, i des del 2010 forma part del Seminari d'Estudis Catalans del Vuit-cents, book reviews editor de Catalan Review. A més, també ha format part del Projecte de Recerca sobre les Arts Escèniques Catalanes (PRAEC), i ha coordinat l'equip interdisciplinari d'investigació «Història i Poètiques de la Memòria» (HISPOME). És cofundador de l'Institut d'Estudis Comarcals del Baix Vinalopó (1991) i director de la revista Festa d'Elx (1989-94), i ha estat col·laborador en revistes com La Rella, de la qual fou fundador i director el 1983, L'Espill, Llengua & Literatura, Estudis Romànics, Dieciocho, Pausa, Caràcters o i Catalan Review, entre d'altres.

## Publicacions

* Quan callen les pedres (1996), Premi Ramon Muntaner
* Sainets il·licitans de la Restauració (1874-1896) (1997)
* Història i crítica de la Festa d'Elx (1998), en col·laboració amb Joan Castaño
* Un cabàs de rialles. Entremesos i col·loquis dramàtics valencians del segle XVIII (2009)
* Director del Diccionari de la literatura valenciana actual (1968-2000) (2002)
* Coordinador i coeditor de Teatralidad medieval y supervivencia (1998)
* Editor, conjuntament amb Pep Valsalobre, de Francesc Fontanella: una obra, una vida, un temps (2006)
* Editor, conjuntament amb Pep Valsalobre, de Fontanelliana (2008)
* Redactor del Nou diccionari de la literatura catalana (2000)
* Redactor del Diccionari de la literatura catalana (2008).

## Referències

* 1 2 3 «Gabriel Sansano i Belso». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Gabriel Sansano i Belso». Festes.org. Associació Cultural Rebombori Digital. [Consulta: 29 març 2020].
# Cal Tòfol (Argençola)

Cal Tòfol és una masia situada al municipi d'Argençola, a la comarca catalana de l'Anoia. Al camí privat d'entrada hi consta el nom de Can Torelló.

## Referències

* ↑ «Cal Tòfol». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Casa de la vila de Boizenburg

La Casa de la vila de Boizenburg o en baix alemany Boizenborger Raathuus és la seu de l'ajuntament de la ciutat de Boizenburg a l'estat de Mecklemburg-Pomerània Occidental a Alemanya.
És una construcció de maons i d'entramat de fusta a la plaça del mercat de la petita ciutat a la confluència de l'Elba i del Boize. El 1709, unes 150 cases, l'església de la mare de Déu i l'antiga casa de la vila van sucumbir a un gran incendi. La ciutat va ser reconstruïda de manera planificada segons un esbós d'enginyer militar Jacob Reutz. És un exemple major de l'art de la construcció amb entramat de fusta en estil barroc, amb la seva galeria típica amb columnes de fusta i les seves quatre façanes lliures. A la galeria es troba la balança que servia els dies del mercat.
Després de la reunificació d'Alemanya el 1991, va començar l'obra de restauració que va durar de 1993 a 1996 i es va provar d'atènyer la forma original del 1711. Només la pintura color sang de bou, tot i ésser original i que es veu encara a fotos antigues, no va ser reutilitzada i es va preferir deixar els maons al color natural.

## Bibliografia

* Hartmut Brun i Theodor Mülle, Rathäuser in Mecklenburg-Vorpommern., Rostock, Ed. Hinstorff-Verlag, 2001, ISBN 3-356-00912-5 (en català: Cases de la vila a Mecklemburg-Pomerània Occidental)
* Georg Dehio, Handbuch der deutschen Kunstdenkmäler - Mecklenburg-Vorpommern., Múnic i Berlín, Deutscher Kunstverlag, 1980 (en català: Manual del monuments alemanys - Mecklemburg-Pomerània Occidental)
# Barbara Olson

Barbara Kay Olson (nascuda Barbara Bracher; Houston, Texas, 27 de desembre de 1955 - El Pentàgon, Washington D.C. 11 de setembre de 2001) va ser una advocada i comentarista de televisió estatunidenca d'ideologia conservadora que va treballar per la CNN i per Fox News, entre d'altres. Va ser passatgera del vol 77 d'American Airlines quan es dirigia al programa televisiu de Bill Maher Politically Incorrect, en un vol que es va estavellar a El Pentàgon, l'11 de setembre de 2001. El seu pla original havia estat volar a Califòrnia el 10 de setembre, però va posposar la seva sortida fins al matí de l'endemà per tal de poder passar la nit amb el seu marit, el llavors Procurador General dels Estats Units Theodore Olson, en el seu aniversari, l'11 de setembre.

## Joventud

Olson va néixer amb el nom de Barbara Kay Bracher a Houston, Texas, el 27 de desembre de 1955. La seva germana gran, Toni Bracher-Lawrence, va ser membre de l'Ajuntament d'Houston de 2004 a 2010. Es va graduar al Waltrip Institute.

## Vida personal

Es va casar amb Theodore Olson l'any 1996, esdevenint la seva tercera muller.
Olson era una crítica freqüent de l'administració de Bill Clinton i va escriure un llibre sobre la llavors primera dama Hillary Clinton, Hell to Pay: The Unfolding Story of Hillary Rodham Clinton (1999). El segon llibre d'Olson, The Final Days: The Last, Desperate Abuses of Power by the Clinton White House, va ser publicat pòstumament.

## Mort i llegat

Olson era passatgera del Vol 77 d'American Airlines quan es dirigia al programa televisiu de Bill Maher Politically Incorrect, en un vol que es va estavellar a El Pentàgon, l'11 de setembre de 2001. El seu pla original havia estat volar a Califòrnia el 10 de setembre, però va posposar la seva sortida fins al matí de l'endemà per tal de poder passar la nit amb el seu marit, el llavors Procurador General dels Estats Units Theodore Olson, en el seu aniversari, l'11 de setembre. El nom d'Olson apareix en el Memorial Nacional 11 de setembre, en el Plafó S-70 de la South Pool, juntament amb el dels altres passatgers del Vol 77.

## Referències

* ↑ Lewis, Neil A. (September 13, 2001). "Barbara Olson, 45, Advocate And Conservative Commentator". The New York Times.
* ↑ composerguy. «What Barbara Olson Knew», 07-04-2008.
* ↑ «Waltrip Trivia Page». Waltrip High School, 22-02-2011. Arxivat de l'original el 2012-08-31.
* ↑ Argetsinger «Napa Nuptials for Olson and His Lady». , 22-10-2006.
* ↑ Olson, Barbara. The final days: the last, desperate abuses of power by the Clinton White House. Regnery Pub., 25 octubre 2001. ISBN 9780895261670.
* ↑ composerguy. «What Barbara Olson Knew», 07-04-2008.
* ↑ South Pool: Panel S-70: Barbara K. Olson Arxivat 2013-07-27 a Wayback Machine.. Memorial Guide: National 9/11 Memorial. Retrieved December 11, 2011.
# Mtiulètia

Mtiuleti o Mtiulètia (georgià: მთიულეთი; literalment "La terra de les muntanyes") és una regió històrica de la Geòrgia oriental, al vessant sud del caucas. Principalment la forma la vall de l'Aragvi i limita amb Gudamakari a l'est, Khando al sud, Tskhrazma a l'oest, i Khevi al nord. Mtiulètia ocupa parts dels moderns districtes de Dusheti i Kazbegi, a la regió (mkhare) de Mtskheta-Mtianeti. La població principal i tradicional centre regional és una vila (daba) de nom Pasanauri.

## Referències

* Dj. Gvasalia, "Mtiuleti." a la: Georgian Soviet Encyclopedia, Vol. 6, p. 673. Tbilisi: 1983. (in Georgian)
* Kurtsikidze, Shorena & Chikovani, Vakhtang, Ethnography and Folklore of the Georgia-Chechnya Border: Images, Customs, Myths & Folk Tales of the Peripheries, Múnic: Lincom Europa, 2008
* Mtiuleti Arxivat 2007-09-27 a Wayback Machine.. Georgian Tourism and Recreation Information System, accedit el 2006
# Muralla romana de Saragossa

La muralla romana de Saragossa va ser construïda en la Colònia Caesar Augusta, a la província Hispania Citerior Tarraconensis pertanyent a l'Imperi Romà, actualment denominada Saragossa, sent capital de la comunitat autònoma d'Aragó (Espanya).

## Història

Construïda entre el segle i i el segle iii de la nostra era, sota el mandat de Tiberi, la muralla romana de Saragossa va arribar a tenir una longitud d'uns 3.000 metres i unes 120 torrasses defensives. S'han conservat dos trams; el més llarg, d'uns 80 metres de longitud, a l'extrem nord-oest del que era la ciutat romana de Caesaraugusta, al costat de la torrassa de La Zuda, i un altre a la banda nord-est, que actualment forma part del Convent del Sant Sepulcre.
El seu traçat, estudiat per Francisco Íñiguez Almech, era regular, amb una alçada d'uns deu metres i quatre d'amplada. A intervals d'entre catorze i setze metres se situaven torrasses semicirculars, amb un diàmetre comprès entre 8 e 13 metres. La muralla de la fundació romana va tancar i condicionar el traçat urbà durant molts segles, doncs van ser aprofitades per visigots i musulmans.
L'edició de 2008 de la Guia Històric Artística de Saragossa, dirigida per Guillermo Fatás, assenyala (p. 678) que recents investigacions indiquen que la muralla conservada va ser construïda en la segona meitat del segle iii i executada amb una tècnica constructiva uniforme; un cos interior de formigó romà revestit amb carreus a l'exterior de 7 m d'espessor excepte el tram oriental, que estaria construït en aparell de carreus i comptaria amb 6 m de gruix.

## Restes i conservació

De la primera fase constructiva, del segle i, en època immediatament posterior a la fundació de la ciutat, es conserven les restes d'opus caementicium adossats a la cara posterior i en la fonamentació dels murs de pedra tallada.
Més tard, al segle iii, es construeixen tres metres més de gruix en obra de carreus d'alabastre llegerament encoixinada, amb un aparell molt regular assentat sobre capes de morter i calç, que ofereixen els dos cubs i el tram conservat en l'actualitat.
La Muralla es troba sota la protecció de la Declaració genèrica del Decret de 22 d'abril de 1949, i la Llei 16/1985 sobre el Patrimoni Històric Espanyol.

## Referències

* ↑ «Muralla Romana y Torreón de La Zuda» (en castellà). Gobierno de Aragón. Arxivat de l'original el 2019-05-30. [Consulta: 14 setembre 2019].

## Bibliografia

* Fatás, Guillermo, (coord.) Guía histórico-artística de Zaragoza, Zaragoza, Ayuntamiento (Servicio de acción cultural), 1991. ISBN 84-86807-76-X. Reedició de 2008 (4a reed.) ampliada i revisada per Antonio Mostalac Carrillo i María Pilar Biel Ibáñez, amb addenda de la secció «Arqueología y Patrimonio histórico-artístico (1992-2008)», p. 643-892. Cfr. especialmente el capítulo «La Colonia Caesar Augusta», p. 669-708. ISBN 978-84-7820-948-4

## Vegeu també

* Muralla d'Astorga
* Muralla romana de Barcelona
* Muralles de Lleó
* Muralla romana de Lugo
* Muralles romanes de Tarragona

## Enllaços externs

* Web de l'Ajuntament de Saragossa (castellà)
# Màlik

Màlik (àrab: ملك, malik), en femení màlika (ملكة, malika), en plural muluk (مُلُوك, mulūk) és un mot que vol dir ‘rei’. Ha estat adoptat també, en alguns idiomes asiàtics islamitzats, per designar els prínceps que manen o reis d'arreu. Ve de l'arrel mlk semita (equivalent hebreu melek, arameu malka, accadià malku, assiri malku o maliku) que implica la idea de possessió.
Al-Màlik, precedit per l'article al-, és un dels 99 noms de Déu, ‘el Rei’, ‘el Sobirà’.
La paraula relacionada mülük (maluk) té en turc el significat ‘governant’ (padişahlar, ‘padixà’, krallar ‘cèsar’).
# New Rumley (Ohio)

New Rumley és un llogaret de la municipalitat de Rumley, al Comtat de Harrison, Ohio. És famós per ser el lloc on va néixer el general George Armstrong Custer.
El Custer Memorial es troba al llarg de la Carretera Estatal 646, a la banda dreta de Rumley. El memorial, que consisteix en una estàtua i un pavelló d'exposicions amb informació sobre la seva vida, es troba just al lloc on va néixer, del qual actualment només en queden els fonaments. El memorial és mantingut per la Societat Històrica d'Ohio.
Tot i no estar incorporada, la comunitat disposa d'una oficina de correus amb codi postal (43984). Està situada a la vora de Scio i Jewett.
# Geoul sokeuro

Into the Mirror (hangul 거울 속으로 RR Geoul sokeuro) és una pel·lícula de terror sobrenatural de Corea del Sud del 2003 sobre una sèrie de morts horribles a uns grans magatzems, tots amb miralls, i el detectiu problemàtic que els investiga. Va ser la pel·lícula de debut del director Kim Sung-ho.

## Argument

Després de causar accidentalment la mort de la seva parella durant una situació d'ostatges, Wu Young-min deixa la policia per treballar per al seu oncle com a cap de seguretat de Dreampia, un immens centre comercial. Dreampia es troba actualment en fase de reconstrucció, ja que un incendi en va destruir parts fa cinc anys. La reobertura estava programada en pocs dies, fins que comencen a produir-se alguns estranys assassinats a l'edifici. Sembla que les víctimes, tots empleats del centre comercial, s'han suïcidat de maneres molt espantoses i poc convencionals.
Young-min desconfia molt de l'explicació policial i comença la seva pròpia investigació, però per desgràcia per a ell, un vell conegut, Ha Hyun-su, s'encarrega de la investigació policial. Hyun-su encara culpa a Young-min de la mort del seu amic i no està interessat en la cooperació. Com més pistes ensopeguen, més estranya i antinatural es torna la veritat.
La pel·lícula explora la teoria del dualisme, els doppelgangers i l'Altre a través del mitjà visual dels miralls i els reflexos.

## Repartiment

* Yoo Ji-tae com a Wu Young-min
* Kim Hye-na com a Lee Ji-hyun
* Kim Myung-min com a Ha Hyun-su

## Recepció

Derek Elley, de Variety, va descriure Into the Mirror com una "història intermitentment eficaç d'un expolicia cremat que es veu involucrat en una sèrie d'assassinats sobrenaturals amb massa freqüència a moments de gènere cursis."

## Remake

El 2008 es va produir un remake estatunidenc, titulat Mirrors. La història va ser canviada en la seva major part, tot i que la idea bàsica i diverses escenes van romandre intactes.
Into the Mirror es va publicar a l'altra cara de la versió sense classificació del DVD Mirrors 2.

## Referències

* ↑ «Into the Mirror». Korean Cinema 2003 (Korean Film Commission(KO FIC)). 2003.
* ↑ «Into The Mirror». Variety.

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Trinidad Huertas Cuenca

Trinidad Huertas Cuenca, La Cuenca (Màlaga, 8 de maig de 1857 – L'Havana, Cuba, 1890), fou una bailaora i guitarrista de flamenc, una intèrpret singular de la seva època.
Era filla de María Cuenca Fernández, de la barriada malaguenya d'El Palo, i José Huertas Flores, d'Antequera. Nascuda al carrer de Jinetes, de Màlaga, ben aviat va començar la seva activitat artística als cafès cantants de la seva ciutat; es feia anomenar pel seu segon cognom, potser per evitar la confusió amb el guitarrista alacantí de nom molt similar.
Va debutar a Almeria el 1875. El 1879 actuava al Teatro de la Bolsa de Madrid, i en els anys següents, 1879, 1880 i 1881, al teatre Eguilaz de Jerez de la Frontera. També va recórrer els cafès cantants de diversos punts del país; així, la trobem al 1883 a Barcelona, al Café de la Alegria, i després a Cartagena i a València.
L’any 1887 va protagonitzar al Nouveau Cirque de París un espectacle titulat La feria de Sevilla, que obtingué un gran èxit, amb dues-centes representacions. Després, al setembre del mateix any, actuà al Teatro Principal de Ciutat de Mèxic, des d’on seguiria cap a L'Havana, per actuar al Teatro Cervantes. Al 1888 va debutar a Nova York, a la sala de concerts Koster & Bial’s. Després d’una breu estada a París, tornà a L'Havana, on va morir al 1890.
Una de les peculiaritats del seu estil era que es presentava vestida d’home i amb vestit curt: jaqueta, pantalons cenyits, botes vaqueres, barret calanyès, camises amb xorreres i faixa de seda, i executava el ball d’home, en el qual, a més del zapateado, hi afegia simulacions dels moviments taurins. El cèlebre Maestro José Otero va deixar dit que havia estat la primera a ballar les soleàs d'Arcas com a zapateado flamenc, com s'han ballat sempre després.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Ríos Ruiz, Manuel. «Trinidad Huertas Cuenca» (en castellà). Real Academia de la Historia. [Consulta: 28 març 2022].
* 1 2 3 4 5 Cruzado, Ángeles. «Trinidad "La Cuenca", una estrella de fama internacional (I, II, III, IV i V)» (en castellà). Flamencas por derecho, 25-10-2013. [Consulta: 28 març 2022].
* ↑ Picón, José Luís. «Ortiz Nuevo indaga en la biografía de La Cuenca, una pionera del flamenco» (en castellà). El Mundo, 10-04-2016. [Consulta: 28 març 2022].

## Bibliografia

* Ángeles Cruzado, Kiko Mora, José Luís Ortiz Nuevoː La Valiente. Trinidad Huertas “La Cuenca”, Ed. Libros con duende, Sevilla, 2016