OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft

La Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft, anomenada popularment com la Pauly-Wissowa o simplement RE, és una enciclopèdia alemanya especialitzada en l'antiguitat clàssica, composta per més de vuitanta volums amb els suplements.
El primer volum va ser publicat per August Pauly el 1839. En morir el 1845, la tasca inacabada va ser completada per Christian Waltz i Wilhelm-Sigismund Teuffel, que el 1852 van publicar una primera edició que constava de sis volums. Es va treballar entre 1861 i 1866 en una segona edició, però mai va ser acabada. El 1890 Georg Wissowa va començar una nova edició més ambiciosa que esperava acabar en 10 anys, però l'últim dels 83 volums no va aparèixer fins al 1978, i es va completar el 1980 amb la publicació d'un índex. Cada article va ser escrit per un reconegut especialista en el camp tractat, destacant entre els articulistes Friedrich Münzer, que va escriure gran part de les biografies més modernes, Paul von Rohden o Otto Seeck.
El preu de la Pauly-Wissowa ha estat sempre prohibitiu, i per això entre els anys 1964 i 1975 es va publicar la Der kleine Pauly en cinc volums i, de 1996 a 2003, va aparèixer gradualment una versió actualitzada anomenada Der neue Pauly, formada per divuit volums, malgrat que només se n'havien planificat quinze, més un índex. Des de 2004 també van començar a publicar-se volums suplementaris.
La versió britànica, la Brill's New Pauly: Encyclopaedia of the Ancient World, o simplement Brill's New Pauly, es va publicar el 2006, amb un suplement cronològic aparegut el 2007.

## Referències

* ↑ «Der neue Pauly = The new Pauly». Encyclopédies. Bibliotèque interuniversitaire Sorbonne. [Consulta: 24 juny 2017].

## Bibliografia

* August Pauly, Georg Wissowa, Wilhelm Kroll, Kurt Witte, Karl Mittelhaus, Konrat Ziegler, eds. Paulys Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft: neue Bearbeitung, Stuttgart: J. B. Metzler, 1894–1980.
* Hubert Cancik, Helmuth Schneider, eds., Der neue Pauly. Enzyklopädie der Antike. Das klassische Altertum und seine Rezeptionsgeschichte, Stuttgart: J.B. Metzler, 2003, 11611 pàgines. ISBN 3-476-01470-3
* Hubert Cancik, Helmuth Schneider, Manfred Landfester, Christine F. Salazar, eds. Brill's New Pauly: Encyclopaedia of the Ancient World, Brill Publishers, 2006. ISBN 90-04-12259-1

## Enllaços externs

* Metzler Der Neue Pauly, a der-neue-pauly.de
# Eduardo Manzanos Brochero

Eduardo Manzanos Brochero (Madrid, 10 de novembre de 1919 – 16 d'octubre de 1987) va ser un productor, guionista i director de cinema espanyol. També fou X comte de Casa Barreto.

## Biografia

Va començar la seva carrera artística després de la Guerra Civil espanyola com a editor de col·leccions de poesia i obres, entre d'altres, de Jose García Nieto i Antonio de Lara Gavilán. El 1947 es va dedicar a la producció cinematogràfica; la seva primera pel·lícula va ser Dulcinea de Luis Arroyo. Va guionitzar dues pel·lícules els anys següents (Brindis a Manolete de Florián Rey i Gente sin importancia de José González de Ubieta). El 1952 va dirigir per primera vegada (Cabaret amb Fernando Rey).
El 1954, després d’una altra pel·lícula com a director, va fundar la seva productora Unión Films i va continuar treballant com a director. Aviat va finançar coproduccions amb empreses italianes, que van tenir força èxit. Amb l'empresa successora Copercines Producciones, va ser un dels primers a rodar spaghetti western a Espanya (prop de Madrid); es va mantenir fidel als westerns fins al final. A més de productes d’aquest gènere, però, es van fer pel·lícules polítiques com Proceso de Gibraltar del 1967.
Les seves activitats als anys setanta van ser extenses; A més dels seus esforços anteriors, també va treballar per a la televisió. El 1982 es va retirar. La seva filmografia inclou més de quaranta pel·lícules com a productor, més de cinquanta com a guionista i catorze com a director. Brochero estava casat amb l'actriu María Luz Galicia.

## Filmografia

* 1962: La venganza del Zorro
* 1963: Tres hombres buenos
* 1964: L'uomo della valle maledetta
* 1964: Gli eroi di Fort Worth
* 1965: Kid Rodelo
* 1965: El proscrito del Río Colorado
* 1966: Ringo, il volto della vendetta
* 1966: La grande notte di Ringo
* 1967: Dos cruces en Danger Pass
* 1967: Dio non paga il sabato
* 1967: Sette pistole per un massacro
* 1967: Proceso de Gibraltar
* 1968: ¿Quién grita venganza?
* 1968: Tutto per tutto
* 1968: Uno a uno sin piedad
* 1968: Dos hombres van a morir
* 1968: Pagó cara su muerte
* 1969: La morte sull'alta collina
* 1969: El Zorro justiciero
* 1970: Una nuvola di polvere… un grido di morte… arriva Sartana
* 1970: Un uomo chiamato Apocalisse Joe
* 1971: El bandido Malpelo
* 1971: In nome del padre, del figlio e della Colt
* 1971: La coda dello scorpione de Sergio Martino
* 1971: Lo strano vizio della Signora Wardh de Sergio Martino
* 1971: L'uomo più velenoso del cobra de Bitto Albertini
* 1972: La notte dei diavoli de Giorgio Ferroni
* 1971: Anda muchacho, spara!
* 1972: Un dólar de recompensa
* 1973: Mi chiamavano 'Requiescat'… ma avevano sbagliato
* 1977: Train spécial pour Hitler d'Alain Payet

## Referències

* ↑ Eduardo Manzanos a metamentaldoc.com
* ↑ Eduardo Manzanos Brochero a geneanet.org
# Difusòmetre

Un difusòmetre de radar (de vegades anomenat escatòmetre ) es va dissenyar per a determinar la "secció eficaç normalitzada de radar" (sigma-0) de la superfície de la Terra. Els difusòmetres operen transmetent un impuls d'energia de microones contra la superfície de la Terra, i mesurant l'energia reflectida. Una mesura separada de la potència només en soroll es fa i se substrau de la mesura del "senyal de soroll" i així es determina la potència del senyal backscatter. La secció Sigma-0 es computa a partir del mesurament de potència del senyal usant l'equació de "blanc distribuït" del radar.
Les aplicacions principals de la difusometria espacial han estat les mesures de vent prop de la superfície sobre un oceà. Combinant els mesuraments de sigma-0 de diferents angles d'azimut, el vector vent prop de la superfície sobre la superfície oceànica es pot determinar fent servir un model de funció geofísica (GMF) relacionant vent i difusometria. Els mesuraments dinamomètrics de vent són particularment útils per a monitorar huracans. Les seves dades s'apliquen a l'estudi de la vegetació tropical, humitat del sòl, gel polar, canvi climàtic global.

## Vegeu també

* Radar meteorològic
* Radar d'apertura sintètica
* Georadar
* Geofísica
# Assaf Amdurski

Assaf Amdurski (Tel-Aviv, 30 de gener de 1971) és un cantant, compositor i productor musical Israelià. Amdurski va estar casat amb la cantautora i ballarina Michal Amdurski.
Amdurski va començar la seva carrera a Israel amb el grup "Taarovet Escot", format també per Amir "Jango" Rusianu i Yirmi Kaplan. Junts van publicar un àlbum l'any 1991. La banda es va dissoldre aviat, i tots els seus membres van emprendre carreres en solitari.
L'any 1994 va publicar el seu primer àlbum en solitari, epònim, del qual va compondre la majoria de les cançons. Ell mateix hi tocava la guitarra, les teclats, la percussió, el baix, l'harmònica, i la trompeta, i hi van col·laborar Karni Postel, Vered Klepter, Jonnie Shualy, i els seus amics de Taarovet Escot.
El seu segon àlbum, també epònim, va aparèixer l'any 1996. Hi experimentava amb arranjaments més orientats a teclats i pistes més llargues.
L'any 1999 Amdurski va publicar l'àlbum Menoim Shketim (motors silenciosos) amb la cançó "15 minuts," que va aconseguir un disc d'or. Hi apareixia un duo amb Eviatar Banai.
A mitjans anys 1990, Amdurski es va traslladar als Estats Units per seguir una carrera de DJ i de producció de música de ball. En equip amb Friburn & Urik va produir un remix pel seu single “You Got My Love” a Sub Culture Records. Es va associar amb el productor Omri Anghel, per formar "Hard Attack". El duo va publicar el seu primer single amb l'etiqueta Jellybean Recording, “Set Me Free”, que immediatament es va enfilar al top-20 de música ballable de Billboard .
De 1999 a 2002, Amdurski va publicar remescles i pistes originals com a productor en col·laboració amb el productor israelià Haim Laroz. De nou a Israel l'any 2000, Amdurski va publicar un àlbum en viu, que documenta un concert amb versions electròniques noves de les seves cançons primerenques. El mateix any 2000 va rebre el premi "Tamuz" com a “cantant israelià del d'any”, i l'Àlbum de l'any per a Motors Silenciosos.
El 2005 va produir un àlbum doble de versions de cançons israelianes dels anys 1980 amb un toc de música electrònica.
Amdurski va autopublicar l'àlbum Harei At (Tu Ets) l'any 2008, que també va ser disc d'or. Combinava 11 cançons noves de rock, pop i jazz, tractant els tema de l'amor i la companyonia.
El seu següent àlbum, Tsad Alef (Endavant i Endarrere) va sortir el 2011. Incloïa una cançó amb lletra de David Avidan i col·laboracions amb les cantautores Tom Darom, Rona Kenan i Karni Postel.
Amdursky també ha treballat com productor de la música de les pel·lícules (Les Tragèdies de Nina) (2003), Ahava Colombianit (Un amor colombià, 2004) i Lost Islands (2008). Per aquesta darrera va rebre el premi Ophir.

## Referències

* ↑ Gilad Padva, Nurit Buchweitz. Intimate Relationships in Cinema, Literature and Visual Culture. Springer, 2017, p. 191. ISBN 3319552813.
* ↑ «Michal Amdurski» (en anglès). IMDB. [Consulta: 18 gener 2022].
* ↑ «Las Tragedias de Nina» (en castellà). Fotogramas, 29//2008. [Consulta: 18 gener 2022].
# Astolat

Astolat és una ciutat llegendària de la Gran Bretanya que apareix en les llegendes artúriques. És la llar d'Elaine, «la donzella lliri d'Astolat», i la del seu pare Sir Bernard i els seus germans Lavaine i Tirre.
La ciutat s'anomena Shalott en moltes referències culturals, derivada del poema La dama de Shalott, d'Alfred Lord Tennyson. També apareix com Ascolat en el manuscrit de Winchester i Escalot en els romanços artúrics francesos.
El capítol nou del llibre La mort d'Artús, de Sir Thomas Malory, identifica a Guildford (Surrey) amb el llegendari Astolat:
| « | I així, a principis de la matinada, Sir Lancelot va escoltar la massa i va aturar el seu avanç, i així es va acomiadar de la reina i va marxar. I llavors va viatjar molt fins que va arribar a Astolat, això és Guildford; i allà el va felicitar, en cas que arribés a un antic lloc del baró. | » |

## Referències

* ↑ Astolat, en Dictionary.com (anglès)

## Bibliografia

* Malory, Thomas. Le Morte d'Arthur (en anglès), 2000. ISBN 1-84403-001-6.
* Fulford, Michael. City of the Dead: the Roman Town of Calleva Atrebatum (en anglès).
# Astàcids

Els astàcids (Astacidae) són una família de crustacis decàpodes de la superfamília dels astacoïdeus (Astacoidea), que comprèn els crancs de riu d'Europa i la part occidental de Nord-amèrica.
Inclou el cranc de riu autòcton de la península Ibèrica, Austropotamobius pallipes lusitanicus, de costums sedentàries i solen viure en grups d'uns 10 individus, en els marges dels rius i zones ombrívoles. S'alimenten de nit, caçant petits crustacis, mol·luscs, amfibis i també plantes; en aquest sentit tenen un alimentació omnívora. En els darrers anys s'han introduït altres espècies de creixement més ràpid, com Astacus astacus, Astacus leptodactylus i Procambarus clarkii.

## Sistemàtica

La família compren 4 gèneres:
* Genus Astacus J.C. Fabricius, 1775 - Euràsia
* Genus Austropotamobius Skorikov, 1907 - Europa
* Genus Pacifastacus Bott, 1950 - Nord-amèrica
* Genus Pontastacus Bott, 1950

## Referències

* ↑ «Els eucàrides decàpodes: crancs, gambes i afins | enciclopèdia.cat». Història Natural dels Països Catalans. Enciclopèdia Catalana. Vol 9, "Artròpodes I". [Consulta: 22 setembre 2021].
* ↑ «WoRMS - World Register of Marine Species - Astacidae Latreille, 1802». [Consulta: 22 setembre 2021].
# Ayutthaya

El parc històric d'Ayutthaya (tailandès อุทยานประวัติศาสตร์พระนครศรีอยุธยา cobreix les ruïnes de l'antiga ciutat d'Ayutthaya (Tailàndia).
La ciutat d'Ayutthaya va ser fundada pel rei Ramathibodi I l'any 1351. Fou la segona capital de Siam després de Sukhotai. La ciutat va ser capturada pels birmans l'any 1569. Encara que no fou saquejada, va perdre molts objectes valuosos i artístics. Va ser la capital del país fins a la seva destrucció per l'exèrcit birmà l'any 1767.
Els seus vestigis, entre els quals destaquen les prang (torres-reliquiaris) i diversos monestirs de proporcions gegantines, permeten fer-se una idea del seu esplendorós passat.
Trenta-cinc reis van governar el regne d'Ayutthaya durant la seva existència. El Rei Narai (1656-1688) tenia la seva cort no només a Ayutthaya, sinó també al seu palau a la propera ciutat de Lopburi, des d'on va governar durant vuit a nou mesos a l'any.
L'any 1969, el Departament de Belles Arts va començar a realitzar renovacions de les ruïnes, que es van fer més severes després d'haver estat declarat parc històric l'sny 1976. Una part del parc va ser declarat Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO l'any 1991.

## Patrimoni mundial de la UNESCO

L'any 1991, va ser declarada Patrimoni de la Humanitat part del parc històric d'Ayutthaya com un excel·lent testimoni de l'etapa de desenvolupament d'un veritable art nacional tailandès. L'àrea inscrita cobreix només 289 ha de les parts central i sud-oest de l'illa d'Ayutthaya; com a resultat, només certs grups de llocs històrics estan sota protecció de la UNESCO. Els llocs inclosos són Wat Ratchaburana, Sukotai, Wat Phra Si Sanphet, Wat Phra Ram, i Wiharn Phra Mongkhon Bopit. Els llocs que no són part del patrimoni mundial són els llocs més enllà de l'illa d'Ayutthaya, per exemple, Wat Yai Chai Mongkon, Wat Choeng Phanan, Wat Chaiwatthanaram, i Wat Phu Khao Thong.

## Punts d'interès del parc

* 'Wat Chaiwatthanaram
* Wat Kasatrathiraj
* Wat Kudi Dao
* Wat Lokayasutharam
* Wat Mahathat
* Wat Phanan Choeng
* Wiharn Phra Mongkhon Bopit
* Wat Phra Ram
* Wat Phra Sri Sanphet
* Wat Ratchaburana
* Wat Chai Mongkhon
* Wat Yai Chai Mongkhon
* Phra Chedi Suriyothai
* Centre d'estudis històrics d'Ayutthaya
* Assentament Japonès
* Wat Phu Khao Thong
* Elephant Camp

## Galeria d'imatges

* Wat Phra Sri Sanphet
* Wat Mahathat
* Wat Ratchaburana
* Wat Yanasen
* Wat Phra Ram
* Wat Thammikarat

## Referències

* ↑ Chakrabongse, C., 1960, Lords of Life, London: Alvin Redman Limited
* ↑ «Historic City of Ayutthaya - UNESCO World Heritage Centre». UNESCO World Heritage Centre. [Consulta: 24 agost 2012].
* ↑ Informació a la plana de la UNESCO
* ↑ «Ayutthaya, Thailand». KhaoSanRoad.com. Arxivat de l'original el 27 de gener 2013. [Consulta: 25 agost 2012].

## Enllaços externs

* website oficial del parc històric d'AyutthayaArxivat 2012-06-21 a Wayback Machine.
* Ayutthaya.net:Atraccions d'Ayutthaya
* Pàgina oficial de la UNESCO sobre el parc històric d'Ayutthaya
# Azmour

Azmour (àrab: أزمور Azmūr) és un poble de Tunísia a la península del cap Bon, dins de la governació de Nabeul, a un centenar de quilòmetres de Tunis. El poble limita al nord amb El Haouaria, al sud amb Kélibia, a l'est amb Hammam Ghezèze i a l'oest amb Menzel Temime. Constitueix una municipalitat que s'estén sobre 4.500 hectàrees i que tenia 5.054 habitants el 2014.

## Economia

Azmour viu del cultiu de l'olivera i de la producció d'oli. De fet, el seu nom prové del mot amazic azemmur, ‘olivera’ (amazic: ⴰⵣⵎⵎⵓⵔ).

## Administració

Forma una municipalitat o baladiyya, amb codi geogràfic 15 22 (ISO 3166-2:TN-12). La municipalitat fou creada per decret el 23 d'abril de 1985.
Al mateix temps, constitueix un sector o imada (codi geogràfic 15 57 53) de la delegació o mutamadiyya de Kélibia (15 57).

## Referències

* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 136-138. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 48-52. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
# Balma de l'Espluga (Puig Cendrós)

La balma de l'Espluga és una paret freqüentada per escaladors al vessant oest de la muntanya del Puig Cendrós, a Olesa de Montserrat. Popularment també se l'anomena Les Paparres. Per accedir-hi, cal prendre un corriol força pedregós des del Coll de les Espases, just darrere d'un pessebre de ferro. Al cap de 15 minuts d'aproximació, arribarem als peus de la paret calcària esmentada. La seva formació es deu a una falla tectònica. És una zona d'escalada, amb parts desplomades, molt apreciada per les fabuloses vistes a Montserrat i al Congost del Cairat.
Segons fonts arxivístiques de l'Arxiu Històric Municipal d'Olesa de Montserrat, antigament era una zona d'extracció de matèria primera per produir calç. Molt a la vora, hi ha un camí que es dirigeix a Olesa de Montserrat amb el nom de camí de les Escaleres, donant-nos a entendre l'etimologia del nom que era l'antic camí per traginar aquest material.

## Referències

* ↑ Soler Gironès, Joan. Guia excursionista d'Olesa de Montserrat. Olesa de Montserrat: Comunitat Minera Olesana, 2012, p. 200.
* ↑ Montserrat, Ajuntament d'Olesa de. «Mirador del coll de les Espases». [Consulta: 27 desembre 2017].
# Gran Premi de San Marino de 1989

Resultats del Gran Premi de San Marino de la temporada 1989 disputat a l'Autodromo Enzo e Dino Ferrari el 23 d'abril del 1989.

## Classificació

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 1 | Ayrton Senna | McLaren - Honda | 58 | 1h 26' 51. 2 | 1 | 9 |
| 2 | 2 | Alain Prost | McLaren - Honda | 58 | + 40.225 s | 2 | 6 |
| 3 | 19 | Alessandro Nannini | Benetton - Ford | 57 | + 1 Volta | 7 | 4 |
| 4 | 5 | Thierry Boutsen | Williams - Renault | 57 | + 1 Volta | 6 | 3 |
| 5 | 9 | Derek Warwick | Arrows - Ford | 57 | + 1 Volta | 12 | 2 |
| 6 | 3 | Jonathan Palmer | Tyrrell - Ford | 57 | + 1 Volta | 25 | 1 |
| 7 | 21 | Alex Caffi | Dallara - Ford | 57 | + 1 Volta | 9 | |
| 8 | 40 | Gabriele Tarquini | AGS - Ford | 57 | + 1 Volta | 18 | |
| 9 | 10 | Eddie Cheever | Arrows - Ford | 56 | + 2 Voltes | 21 | |
| 10 | 22 | Andrea de Cesaris | Dallara - Ford | 56 | + 2 Voltes | 16 | |
| 11 | 20 | Johnny Herbert | Benetton - Ford | 56 | + 2 Voltes | 23 | |
| 12 | 17 | Nicola Larini | Osella - Ford | 52 | Virolla | 14 | |
| Ret | 7 | Martin Brundle | Brabham - Judd | 51 | Alim. combustible | 22 | |
| NC | 12 | Satoru Nakajima | Lotus - Judd | 46 | No Classificat | 24 | |
| Ret | 24 | Lluís Pérez Sala | Minardi - Ford | 43 | Virolla | 15 | |
| Ret | 15 | Mauricio Gugelmin | March - Judd | 39 | Transmissió | 19 | |
| Ret | 11 | Nelson Piquet | Lotus - Judd | 29 | Motor | 8 | |
| Ret | 27 | Nigel Mansell | Ferrari | 23 | Caixa canvi | 3 | |
| Ret | 6 | Riccardo Patrese | Williams - Renault | 21 | Motor | 4 | |
| Ret | 8 | Stefano Modena | Brabham - Judd | 19 | Virolla | 17 | |
| Ret | 23 | Pierluigi Martini | Minardi - Ford | 6 | Caixa canvi | 11 | |
| DSQ | 26 | Olivier Grouillard | Ligier - Ford | 4 | Desqualificat | 10 | |
| Ret | 28 | Gerhard Berger | Ferrari | 3 | Accident | 5 | |
| Ret | 16 | Ivan Capelli | March - Judd | 1 | Virolla | 13 | |
| Ret | 30 | Philippe Alliot | Larrousse - Lamborghini | 0 | Part elèctrica | 20 | |
| Ret | 29 | Yannick Dalmas | Larrousse - Lamborghini | 0 | Part elèctrica | 26 | |
| NVQ | 4 | Michele Alboreto | Tyrrell - Ford | | | | |
| NVQ | 25 | René Arnoux | Ligier - Ford | | | | |
| NVQ | 38 | Christian Danner | Rial - Ford | | | | |
| NVQ | 31 | Roberto Moreno | Coloni - Ford | | | | |
| NVQ | 37 | Bertrand Gachot | Onyx - Ford | | | | |
| NVQ | 33 | Gregor Foitek | Euro Brun - Judd | | | | |
| NVQ | 18 | Piercarlo Ghinzani | Osella - Ford | | | | |
| NVQ | 36 | Stefan Johansson | Onyx - Ford | | | | |
| NVQ | 41 | Joachim Winkelhock | AGS - Ford | | | | |
| NVQ | 32 | Pierre-Henri Raphanel | Coloni - Ford | | | | |
| NVQ | 35 | Aguri Suzuki | Zakspeed - Yamaha | | | | |
| NVQ | 34 | Bernd Schneider | Zakspeed - Yamaha | | | | |
| NVQ | 39 | Volker Weidler | Rial - Ford | | | | |

## Altres

* Pole: Ayrton Senna 1' 26. 010
* Volta ràpida: Alain Prost 1: 26. 795 (a la volta 45)

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2015-01-18. [Consulta: 4 maig 2010].
# Green Anarchy

Green Anarchy, en català Anarquia Verda, és una revista publicada tres vegades a l'any des d'Eugene, Oregon, Estats Units, per un grup ecologista del mateix nom.
La revista s'enfoca en els temes ecològics i en l'anarquisme principalment, en particular l'anarcoprimitivisme, l'anarquia postesquerra, les diverses tendències dintre de l'ecologisme radical, la resistència anarquista, la resistència dels pobles indígenes, l'alliberament de la terra i l'alliberament animal, l'anticapitalisme i el suport a presoners polítics.
El subtítol de la revista és La Premsa Anti-Civilització de Teoria i Acció". John Zerzan és un dels editors.
D'acord amb la seva pàgina d'internet, Green Anarchy va ser establerta en l'estiu de 2000 per un dels fundadors de Green Anarchist "una publicació similar, encara més rudimentària del Regne Unit" i "va començar com una introducció bàsica l'ecoanarquisme i a les idees ambientalistes radicals, però després d'any d'èxit limitat, els membres del grup actual van prendre el projecte amb una trajectòria entusiasta".
És una revista relativament coneguda als Estats Units, sobretot entre els ecologistes i anarquistes.

## Referències

* ↑ «Green Anarchy». Arxivat de l'original el 2014-12-17. [Consulta: 11 març 2021].

## Enllaços externs

* Green Anarchy Arxivat 2014-12-17 a Wayback Machine., pàgina de la publicació
* Infoshop de Green Anarchist Arxivat 2009-08-13 a Wayback Machine.