OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Aleix Renyé i Teulé

Rafael Reñé i Teulé, més conegut com a Aleix Renyé, (Lleida, 20 d'octubre de 1955) és un periodista, actor i escriptor català d'expressió catalana i francesa. Va passar a viure a la Catalunya del Nord l'any 1981 com a refugiat polític a causa de la seva militància a l'Exèrcit Popular Català (EPOCA) i Terra Lliure.
Amb Pascal Comelade i Joan-Lluís Lluís va escriure el Manifest revulsista nord-català. Com a periodista va contribuir al diari El Punt i el seu successor El Punt Avui. Ha treballat a Ràdio Arrels i el setmanari El Punt Catalunya Nord. Ha exercit de corresponsal a la Catalunya Nord als inicis de Catalunya Ràdio i de RAC1, i a Ràdio Andorra. Membre de l'equip de redacció de les publicacions nord-catalanes La Nova Falç i El Fiçó, actualment desaparegudes. Com a actor ha escrit i interpretat amb la cantant noruega Mag Stöyva els espectacles Petjades de Leonard Cohen i Romançs de Dones.

## Llibres publicats
### Poesia

* Quotidianitats, Perpinyà: El Trabucaire, 1992
* Deport al cau, Girona: Senhal, 1993
* Nou codi de la ruta, Perpinyà: El Trabucaire, 1994
* Boirines de mesell, Perpinyà: El Trabucaire, 1997

### Narrativa

* Xipotades, Barcelona: Llibres de l'Índex, 1995
* Tot allò de viu que mai no ha viscut, Perpinyà: El Trabucaire, 1996
* L'enivrement des senteurs, le charme bucolique, l'éventail de couleurs... i altres històries prescindibles: El Trabucaire, 1998.
* Nos chers losers: LTSJ, 2013.

### Memòries

* Catalunya Nord. La llesqueta del septentrió, Lleida: El Jonc, 2017 En aquest llibre explica com a la Catalunya del Nord hi ha gent que parla un català perfecte a casa però que, després, se sent incapaç de parlar-lo en d'altres àmbits, per exemple, a la feina, atès que tot el lèxic i terminologia laborals només el domina en francès.

## Referències

* ↑ «1972 - Els primers militants d'ÈPOCA que entren a la clandestinitat». MemorialNacional.cat. Arxivat de l'original el 2021-05-01. [Consulta: 1r maig 2021].
* ↑ Domènech, Mireia. «La clandestinitat ignorada: Rafael Renyé, àlies Aleix Renyé». LaMira.cat, 17-03-2021. [Consulta: 17 març 2021].
* ↑ CC. «Alex Renyé». A: Diccionari enciclopèdic de la literatura catalana. Barcelona: Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «literatura | enciclopèdia.cat». [Consulta: 25 novembre 2018].
* ↑ Cardús, Pere «Gran Aleix Renyé: ‘Milers de nord-catalans demanaran la ciutadania del nou estat’». Vilaweb, 04-05-2017 [Consulta: 24 novembre 2018].
* ↑ Comelade, Pascal; Lluís, Joan-Lluís; Renyé, Aleix. «Manifest Revulsista Nord-català». Perpinyà: Cercle Alfons Mias, 01-06-1998. Arxivat de l'original el 2008-10-24. [Consulta: 26 novembre 2018].
* ↑ Sales i Pla, Florenci. «11è aniversari del Manifest Revulsista Nord-català», 26-06-2009.
* ↑ Redacció «‘Mites i realitats de Catalunya Nord', primer debat del nou cicle de Plataforma per la Llengua». El Punt Avui, 25-04-2017.
* ↑ Stöyva, Mag; Renyé, Aleix. «Petjades de Leonard Cohen» (vídeo).
* ↑ Palmer, Jordi «Catalunya Nord, una ‘llesqueta’ catalana a... França?». El Nacional, 18-04-2017.
* ↑ Plana, Mireia «El català a l'escola nord-catalana: un dret al futur». El Punt Avui, 08-07-2018.
# Uricani

Uricani (pronunciat en romanès: [uriˈkanʲ]; hongarès: Hobicaurikány) és una ciutat de la regió de la vall del Jiu, al comtat de Hunedoara, al sud de Transsilvània (Romania). Al 2012 tenia 9.432 habitants.

## Història

Uricani s'esmenta per primera vegada en un document certificat de 1888, quan es coneixia la localitat com Hobicza-Urikány (en romanès s'utilitzaven les versions Hobiceni-Uricani i Uricani-Hobiceni). El nom d'Uricani deriva de la unió de dos pobles, Hobița (Hobica, llistada en documents de 1473 primer com Ohabycza) i Uric (Urik, des de 1473 primer com Wryk) de la terra de Hațeg. Després de 1920, el nom de la localitat es va canviar per Uricani. Amb el pas del temps, el poble de Câmpu lui Neag va funcionar com una comuna separada o com un poble que pertanyia a Uricani. El 1965, Uricani va ser declarada ciutat. Administra dos pobles, Câmpu lui Neag (Kimpulunyág) i Valea de Brazi.
Com les altres ciutats de la vall del Jiu, les principals activitats econòmiques d'Uricani giren al voltant de les mines de carbó de la regió, tot i que la ciutat, com la regió, es troba en un període de transició, ja que les mines han estat tancades gradualment i molts dels treballadors han estat acomiadats.

## Ubicació

La ubicació de la ciutat es troba a la banda occidental de la vall del Jiu i al peu de les muntanyes de Retezat, amb les coordenades geogràfiques del meridià 23° 10′, longitud est i paral·lel 45 ° 25 ′ i latitud nord. La ciutat es troba al comtat de Hunedoara i adjacent als comtats de Mehedinți i Gorj. Es troba a una altitud de 729 m al costat oest de la depressió de Petroșani i al llarg del riu Jiu Oest. La seva àrea també conté els cursos d'aigua més petits de Lazarul, Valea de Pești, Buta i Bilugu, així com el dipòsit d'aigua dolça que conté l'aigua potable utilitzada a tota la vall del Jiu.
S'accedeix a Uricani a través del DN 66A, el ramal oest de 27 quilòmetres de longitud del DN66 que connecta les ciutats de Petroșani, Vulcà, Lupeni i Uricani.
La ciutat cobreix 25.141 hectàrees, la zona geogràfica més gran de totes les ciutats de la vall del Jiu. Els límits de la ciutat limiten a l'est amb la vall de Cow, a l'oest amb el parc nacional Retezat, al nord amb els cims de les muntanyes de Retezat (Custura, Lazarul -2282m i Tulisa-1782m), i al sud amb cims de les muntanyes de Vâlcan (Coarnele-1789m i Siglaul Mare-1682m). Les muntanyes circumdants formen part dels Carpats Meridionals (en una zona coneguda habitualment com els Alps de Transilvania).

## Referències

* ↑ World gazetteer.
* ↑ Nature reserves in Romania - Page 18 Emil Pop, N. "ending with Mount Tulisa (1,795 m.) at the eastern end of the massif, overlooking the Romanian Jiu Valley and the Petroșani Basin."

## Enllaços externs

* Portal de la vall del Jiu: l'amfitrió del portal regional dels llocs web oficials de la vall del Jiu
# Alessio Casimirri

Alessio Casimirri (Roma, 2 d'agost de 1951) és un activista polític italià, exmilitant del grup armat Brigades Roges, que des de 1983 viu a Nicaragua, on 5 anys després es va nacionalitzar com a nicaragüenc. Se l'acusa d'haver participat en el segrest i posterior assassinat del primer ministre italià Aldo Moro.

## Trajectòria

Va néixer a Roma l'any 1951, fill de Maria Ermanzia Labella, ciutadana vaticana, i de Luciano Casimirri, militar durant la Segona Guerra Mundial a Cefalònia, Grècia, i que posteriorment va ser cap de premsa de L'Osservatore Romano, el diari del Vaticà.
Després de militar a Potere Operaio i altres organitzacions d'esquerra, va ingressar a les Brigades Roges on va conèixer a la seva futura esposa Rita Algranati. El 16 de març de 1978, Casimirri va participar en el segrest del primer ministre italià Aldo Moro, que posteriorment va ser assassinat, per la qual cosa va ser condemnat en absència a presó perpètua. El 1980 va deixar la militància a les Brigades Roges i, subseqüentment, es va exiliar a Nicaragua, després d'estar un temps a Líbia i Cuba. Al país centreamericà es va convertir en instructor de l'Exèrcit Popular Sandinista (EPS), juntament amb altres expatriats italians; va obrir un restaurant a Managua, anomenat Mágica Roma i, anys després, un altre restaurant, La cueva del Buzo, a la mateixa ciutat, el qual va ser assaltat per lladres el 5 d'abril de 2014.

## Referències

* ↑ «Daniel Ortega protege a asesino de Aldo Moro» (en castellà). Nicaragua Digital, 27-11-2018. [Consulta: 2 agost 2024].
* 1 2 3 «El condenado a 6 cadenas perpetuas por el asesinato de Aldo Moro que está prófugo y cocina mariscos en la Nicaragua de Daniel Ortega» (en castellà). Infobae, 02-06-2019. [Consulta: 2 agost 2024].
* 1 2 3 «Alessio Casimirri, el ex "Brigadas Rojas"» (en castellà). La Prensa NI, 12-08-2007. [Consulta: 2 agost 2024].
* 1 2 3 4 «Casimirri, una vita ricostruita in Nicaragua» (en italià). Corriere della Sera, 14-01-2004. [Consulta: 2 agost 2024].
* ↑ «10 cosas que no sabías sobre Alessio Casimirri, el italiano asilado en Nicaragua» (en castellà). La Prensa, 24-03-2019. [Consulta: 2 agost 2024].
* ↑ «Algunos huéspedes de Ortega que deberían ser expulsados de Nicaragua» (en castellà). Spotlight Nic, 27-11-2018. Arxivat de l'original el 2019-09-16. [Consulta: 2 agost 2024].
* ↑ «Abogado reclama retardación de justicia en caso de robo ocurrido hace tres años» (en castellà). El Nuevo Diario, 19-01-2019. Arxivat de l'original el 2019-04-18. [Consulta: 18 abril 2019].
* ↑ «Caso asalto en restaurante La cueva del buzo ante magistrados del TAM» (en castellà). Hoy, 21-12-2018. Arxivat de l'original el 2019-04-18. [Consulta: 18 abril 2019].
# Crisip de Cnidos

Crisip de Cnidos (en llatí Chrysippus, en grec antic Χρὐσιππος) era un metge grec del segle iv aC. Fill d'Erineu i contemporani de Praxàgores de Cos.
Fou pupil d'Èudox de Cnidos i de Filistió. Va anar a Egipte amb el seu tutor. Va escriure diversos treballs que en general es conserven i algunes de les seves opinions van ser recollides per Galè.

## Referències

* ↑ W.A.G., «1. Chrysippus», a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology, Edició il·lustrada, 1813-1893, pàgina 701.
# Crisip el jove

Crisip el jove (Chrysippus, Χρὐσιππος) fou fill de Crisip de Cnidos. Fou metge i va tractar a Ptolemeu I Soter d'Egipte al final del segle iv aC. Segons Diògenes Laerci fou executat però es desconeix de quin càrrec estava acusat si bé l'acusació consta com a falsa.

## Referències

* ↑ W.A.G., «2. Chrysippus», a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology, Edició i·llustrada, 1813-1893, pàgina 701
# Cristina Daura Mediano

Cristina Daura Mediano (Barcelona, 27 de maig de 1988) és il·lustradora i dibuixant de còmics. Va estudiar il·lustració a l'Escola Massana i en el seu últim any de grau li van concedir una beca per estudiar en el Maryland Institute College of Art de Baltimore.
Ha col·laborat en diferents revistes com Rojo Putón, Kovra o Colibrí, i ha realitzat portades per editorials com Alpha Decay, Blackie Books o Penguin, amb el llibre Everything is illuminated, de Jonathan Safran Foer, per a la col·lecció Essentials.
En el món del còmic ha participat en la web Tik Tok còmics i ha contribuït en el llibre col·lectiu Todas putas (Dibbuks, 2014) amb la història Porno del bueno que va guanyar el premi a Mejor autora revelación en el Salón Expocomic (2015), també ha col·laborat en el projecte de La Ciudad en viñetas (2015) creant un mural en el Centro Cibeles de Madrid. Pel que fa a la música, les seves il·lustracions també són un referent i ha publicat cartells per a concerts i festivals, i portades de discos com El monstruo de la cueva, de Joe Crepúsculo.
L'octubre del 2018 va fer una exposició titulada Todo bien hasta ahora a la galeria El Diluvio Universal on va fer un recull dels treballs de la seva etapa com a autònoma.
Actualment treballa per a publicacions com The New York Times, The New Yorker, The Wire, Businessweek, Süddeutsche Zeitung Magazin, Die Zeit, La República, El País i Nobrow, entre d'altres.

## Referències

* 1 2 «Cristina Daura: Cuando todas las piezas importan» (en espanyol europeu), 14-04-2016. Arxivat de l'original el 2018-02-26. [Consulta: 13 gener 2019].
* 1 2 Ferreres. «Cristina Daura, de la Massana al ‘New Yorker’», 24-12-2018. [Consulta: 13 gener 2019].
* ↑ «Cristina Daura cierra el tercer ciclo de La ciudad en viñetas. | Sobre Arquitectura y más | Desde 1998». [Consulta: 13 gener 2019].
* ↑ Bastarós M, Segarra N. Herstory: una historia ilustrada de las mujeres (en castellà). Madrid: Lumen, Novembre 2018, p. 190. ISBN 978-84-264-0486-2.
# Daniel Ziblatt

Daniel Ziblatt (1972) és un politòleg estatunidenc i professor d'ençà el 2018 a la Universitat Harvard amb una recerca centrada en la política comparada, la democràcia i la democratització, així com la política i la història política d'Europa occidental. És autor del llibre Conservative Parties and the Birth of Democracy. El 2018, Ziblatt va publicar How Democracies Die conjuntament amb el seu professor Steven Levitsky. El llibre examina les condicions que poden portar les democràcies a trencar-se des de dins, més que no pas a causa d'esdeveniments externs com cops d'estat militars o invasions estrangeres. How Democracies Die va rebre un elogi generalitzat de públic i crítica. Va romandre diverses setmanes a la llista de més venuts del New York Times i sis setmanes a la llista de best-sellers de no ficció del setmanari alemany Der Spiegel. Va ser reconegut com un dels millors llibres de no ficció del 2018 pel Washington Post, Time i Foreign Affairs.

## Obra publicada

* How Democracies Die, amb Steven Levitsky, Crown, 2018, NDR Kultur Sachbuchpreis 2018; Goldsmith Book Prize 2019, ISBN 9780525574538
* Conservative Parties and the Birth of Democracy, (Cambridge: Cambridge University Press, 2017, ISBN 9781107001626
* Structuring the State: The Formation of Italy and Germany and the Puzzle of Federalism, (Princeton: Princeton University Press, 2006, ISBN 9780691121673

## Referències

* ↑ «De McCarthy a Abascal: l'exportació de la vehemència discursiva (I)», 04-12-2020. [Consulta: 7 desembre 2020].
* ↑ «Sachbuch». Spiegel Online. Der Spiegel, 25-08-2018. [Consulta: 8 desembre 2019].
* ↑ «How Democracies Die». Penguin Random House. [Consulta: 13 març 2019].
* ↑ Frum, David. «Why Do Democracies Fail?» (en anglès americà), 20-06-2017. [Consulta: 7 desembre 2020].
# Elin Williams

Elin Williams (2000) és una escriptora que explica les seves experiències sobre la discapacitat d'encefalomielitis miàlgica (ME) i retinosi pigmentària (una malaltia ocular degenerativa) al seu blog My Blurred World, des del 2015.

## Biografia

Li van diagnosticar Retinosi pigmentària amb sis anys, i amb 12 anys va començar a patir greus deficiències visuals.
El 2015 va decidir començar a escriure un bloc vinculant la seva passió per l'escriptura amb les ganes d'ajudar altres persones amb discapacitat visual a superar l’aïllament amb suport, recursos i amics.
Va treballar durant un any al RNIB, el Royal National Institute of Blind People. El mateix any es va matricular a la Universitat Oberta, on estudia el BA (Hons), amb especialitat en escriptura creativa.

## Reconeixements

* 2018. Forma part de la llista de 100 persones amb discapacitat més influents del Regne Unit per Shaw Trust # DisabilityPower100.
* 2018. Va guanyar en dues caterogies dels Teen Blogger Awards.
* 2020. Forma part de les 100 dones amb més influència per la BBC.

## Referències

* ↑ «Faces Behind the Screen: Elin Williams» (en anglès). [Consulta: 12 desembre 2020].
* 1 2 «Navigating sight loss - a Q&A with my parents by Elin Williams» (en anglès americà), 16-04-2020. [Consulta: 12 desembre 2020].
* 1 2 3 4 «Elin Williams» (en anglès britànic), 19-08-2019. [Consulta: 12 desembre 2020].
* ↑ «2 Peas In A Pod Blog: Teen Blogger Awards 2018», 24-07-2018. [Consulta: 12 desembre 2020].
* ↑ «BBC 100 Women 2020: Who is on the list this year?» (en anglès). BBC News. [Consulta: 5 desembre 2020].
# Òscar Julve

Òscar Julve (Barcelona, 1972) és un dibuixant, il·lustrador i ninotaire català. Format en Belles Arts a la Universitat de Barcelona.
A mitjans dels 90 va publicar la sèrie de comic-books Gran Circo Cappuccino per a l'editorial Glénat.
Ha format part del col·lectiu Bono Bidari, format per ell mateix i pels guionistes Ramon Cabrera, Daniel Cerdà i Jaume Copons, amb qui va participar en el projecte editorial La Companyia del Balta, publicat per l'Editorial Cruïlla i la col·lecció Jo, Elvis Riboldi, publicada per l'Editorial La Galera amb la qual va obtenir el Premi Atrapallibres l'any 2013.
L'any 2017 fou seleccionat per representar la il·lustració catalana a la Fira del Llibre Infantil de Bolonya (Itàlia) a l'exposició Sharing a Future.
Col·labora habitualment amb les revistes infantils Cavall Fort i El Tatano. És creador de Trancas y Barrancas, les divertides formigues que estan darrere d'El Hormiguero, programa presentat per Pablo Motos.

## Premis

* Atrapallibres (ClijCAT) Premi de Literatura Infantil i Juvenil per No llegiré aquest llibre. 2019.
* Premi Llibreter al millor llibre infantil i juvenil per No llegiré aquest llibre. 2018.
* Premi Hospital Sant Joan de Déu de Conte il·lustrat. 2017.
* Junceda (APIC) Il·lustració aplicada a l'animació. 2014.
* Atrapallibres (ClijCAT) Premi de LiIteratura Infantil i Juvenil per Jo, Elvis Riboldi (Sota el pseudònim Bono Bidari). 2013.
* Mercè Llimona. Ajuntament de Vilanova i la Geltrú. Premi d'il·lustració. 2010.
* Junceda (APIC). Premi d'il·lustració. 2007.
* Lola Anglada. Ajuntament Vila de Tiana. Premi d'il·lustració. 2005.
* Mercè Llimona. Ajuntament de Vilanova i la Geltrú. Premi d'il·lustració. 2001.

## Referències

* ↑ Orteu, Francesc «Entrevista Òscar Julve: “No tinc principis gaire sòlids”». Ara Criatures, 20-08-2016.
* ↑ «Catalunya, convidada a Bolonya». cultura.gencat.cat. [Consulta: 20 desembre 2020].
* ↑ «‘Aventura total’, la apasionante propuesta de dos grandes de la literatura infantil para este otoño» (en castellà). La Vanguardia, 05-09-2019. [Consulta: 20 desembre 2020].
* ↑ Premis Llibreter 2018
* ↑ «"Els ulls d'en Bao" d'Oscar Julve guanya el 18è Premi del Conte Infantil Il·lustrat Hospital Sant Joan de Déu» (en castellà). Hospital Sant Joan de Déu, 13-12-2016.
* ↑ «Animació 2014 ‹ Premis Junceda d'Il·lustració». Arxivat de l'original el 2017-04-09. [Consulta: 8 abril 2017].
* ↑ «premi atrapallibres». clijcat. [Consulta: 8 abril 2017].
* 1 2 «Cornabou - Revista de Literatura Infantil i Juvenil - Childrens Literature». [Consulta: 8 abril 2017].
* 1 2 Geltrú, Ajuntament de Vilanova i la. «Contes guanyadors des de 1998». [Consulta: 8 abril 2017].
* ↑ «Set contes de l'any de la picor de Puig, Llorenç / Julve, Òscar. Editorial Meteora». [Consulta: 8 abril 2017].

## Enllaços externs

* Pàgina web de l'autor
* Òscar Julve a la Tebeosfera
* Òscar Julve al web de l'APIC
# Simeria

Simeria (pronunciació en romanès: [siˈmeri.a]; alemany: Fischdorf; hongarès: Piski) és una ciutat del comtat de Hunedoara, Transsilvània, Romania, i un important nus de ferrocarril amb jardí de gepa. Sis pobles són administrats per la ciutat: Bârcea Mare (Nagybarcsa), Cărpiniș (Gyertyános), Simeria Veche (Ópiski), Sântandrei (Szentandrás), Șăulești (Sárfalva) i Uroi (Arany).
Segons el cens del 2011, la població de Simeria ascendeix a 12.556 habitants, per sota del cens anterior del 2002, quan es van registrar 13.895 habitants. La majoria dels habitants són romanesos (89,69%). Les principals minories són els hongaresos (2,5%) i els gitanos (1,31%). Del 5,97% de la població, se'n desconeix l’ètnia.

## Referències

* ↑ «Recensământul Populației și al Locuințelor 2002 - populația unităților administrative pe etnii». Kulturális Innovációs Alapítvány (KIA.hu - Fundația Culturală pentru Inovație). Arxivat de l'original el 2013-10-14. [Consulta: 6 agost 2013].
* ↑ Rezultatele finale ale Recensământului din 2011: «Tab8. Populația stabilă după etnie – județe, municipii, orașe, comune», 05-08-2013. Arxivat de l'original el 2016-01-18. [Consulta: 16 octubre 2021].
# Melas Dorsa

Melas Dorsa és una formació geològica de tipus dorsum a la superfície de Mart, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a -14.81 ° latitud N i 290.14 ° longitud E, que fa 486,81 km de diàmetre. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 1976 i fa referència a una característica d'albedo.

## Referències

* ↑ "Melas Dorsa". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Antoniadi, E.M.. Librairie Scientifique, Hermann et Cie.. Map of albedo features of Mars, (plates 2-5), in La Planéte Mars, 1930.

## Enllaços externs

* «Localitzador d'estructures astrogeològiques». Google Mars.
# El diseño industrial en España

El diseño industrial en España (2002), és un llibre que es va publicar el 2010 amb la voluntat de donar a conèixer els orígens i el desenvolupament del disseny industrial a Espanya. Un equip format pel dissenyador Jordi Olucha i els investigadors Julia Galán, Jaume Gual, Joan M. Marín, Rosalía Torrent i Rosario Vidal (tots cinc professors de la Universitat Jaume I de Castelló), va escriure el llibre, que és el resultat d'un projecte d'investigació finançat per la Fundació Caixa Castelló-Bancaixa. Julia Galán en fou l'editora.

## Capítols

El volum està dividit en onze apartats amb uns títols que, per ells mateixos, ja informen del seu contingut:
* Los inicios del diseño industrial en España
* Avanza el siglo. Nuevos estilos y proyectos
* Los años treinta y sus nuevos debates
* La guerra, el exilio y una larga posguerra
* El diseño que viene… de los cincuenta a los sesenta
* Los setenta. Carácter de transición
* Los ochenta
* Los noventa y el nuevo siglo
* Diseño: comunicación y emoción
* Diseño y globalización
* Ecodiseño

## Descripció

El llibre testimonia com el disseny peninsular va tenir el seu epicentre a Catalunya, en especial a Barcelona, on hi situa el principal focus creatiu, empresarial i formatiu de l'Estat, alhora que destaca les principals aportacions que van donar-se en tot el territori, des de finals del segle xix i durant el xx. En aquest sentit, es constata la important documentació consultada per tal de presentar un panorama general de la història del disseny en clau espanyola.
La publicació fa també una mirada general sobre diversos aspectes que tenen a veure amb el disseny espanyol sense aprofundir en les possibles variables que s'han localitzat els darrers anys i que tenen a veure amb la intencionalitat dels nostres autors.
El llibre també pretén explorar la ideologia del disseny, en les seves diferents etapes, i barreja la visió històrica (cronològica) amb els plantejaments teòrics, com pot ser l'ecodisseny.

## Anàlisi

En conjunt, El diseño industrial en España és una nova aportació a la història del disseny local, sobretot pel que fa al vessant historiogràfic i cronològic. És una eina força documentada i s'allunya de les mirades catalogadores per autor o peces que hom coneixia d'anteriors publicacions, com Diseño industrial en España (Daniel Giralt-Miracle, Juli Capella i Quim Larrea o Nuevo Diseño Español.

## Edicions

* Primera: Octubre del 2010

## Referències

* ↑ «El diseño industrial en España». Arxivat de l'original el 2012-04-27. [Consulta: 14 abril 2012].
* ↑ Madrid, Plaza y Janés, 1998, catàleg MNCARS
* ↑ Juli Capella i Quim Larrea: Barcelona, Gustavo Gili, 1991)