OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Açaí

L'açaí (Euterpe oleracea) és una espècie de palmera del gènere Euterpe cultivada pel seu fruit i parts superiors del cor de la palmera. El seu nom és una adaptació del nom en llengua tupí ïwasa'i, '[fruit que] deixa anar aigua'. Al món la demanda d'aquest fruit s'ha incrementat molt en pocs anys. Euterpe edulis es cultiva pel cor de palmera. Hi ha vuit espècies a Amèrica central i del sud des de Belize al Brasil i el Perú, que creixen principalment en aiguamolls. Les palmeres açaí són primes i arriben a fer 30 m d'alt. El fruit és una drupa rodona i petita de color negre porpra, es fa en panícules de 500 a 900 fruits. Cada fruit té una sola llavor. Constitueix l'aliment principal (42%) dels caboclo de l'Amazònia brasilera. L'açaí també es menja en gelats, en sucs o se'n fa un licor al Brasil. Des de la dècada de 1990 es consumeix a tot el món. Té activitat antioxidant.
* Polpa d'açai
* Euterpe oleracea

## Bibliografia

* Craft P, Riffle RL. An encyclopedia of cultivated palms. Portland, Oregon, United States: Timber Press, 2003. ISBN 0-88192-558-6.

## Referències

* ↑ Murrieta RSS, Dufour DL, Siqueira AD «Food consumption and subsistence in three Caboclo populations on Marajo Island, Amazonia, Brazil». Human Ecology, 27, 1999, pàg. 455–75. DOI: 10.1023/A:1018779624490.
* ↑ «Acai Berry Liquor». Arxivat de l'original el 2010-04-19. [Consulta: 26 desembre 2010].

## Enllaços externs

* Pictures of açaí palms trees and fruit Arxivat 2006-01-17 a Wayback Machine. from an article by The Nature Conservancy
# Realisme científic

El realisme científic és una varietat del realisme crític que sosté, bàsicament que existeix una realitat objectiva, que l'objectiu primordial de la ciència és descriure i explicar (a més de predir) els fets de la realitat i que la ciència aconsegueix el seu objectiu en certa manera i d'una manera especial, gràcies a l'aplicació del mètode científic. Aquesta és, òbviament, una caracterització bastant general i vaga. La raó d'això és que hi ha nombroses varietats de realisme científic, gairebé tantes com autors realistes científics, els quals fan èmfasi en diferents característiques d'aquesta concepció. Entre els filòsofs que han defensat diverses varietats de realisme científic es poden esmentar l'argentí Mario Bunge, els nord-americans Hilary Putnam, Philip Kitcher i Richard Boyd i el finlandès Ilkka Niiniluoto.

## Bibliografia

* Diéguez, A. (1998) Realismo científico. Una introducción al debate actual en la filosofía de la ciencia, Málaga, Universidad de Málaga.
* Bunge, M. (2007) A la caza de la realidad. La controversia sobre el realismo. Barcelona, Gedisa.
* Mahner (ed.) (2001) Scientific Realism. Selected Essays of Mario Bunge. Nueva York, Prometheus Books.
* Hacking, I. (2001) "Representar e intervenir". Paídos. UNAM
# Edifici del Banc d'Espanya (Alcoi)

L'edifici del Banc d'Espanya a Alcoi, que alberga el Centre cultural Mario Silvestre, també conegut com a Casa de la Cultura, està situat a l'avinguda País Valencià número 1 de la ciutat d'Alcoi (l'Alcoià), País Valencià.
És un edifici públic d'estil neoclàssic construït l'any 1927. La seua construcció va ser a càrrec de l'arquitecte madrileny José de Astiz Bárcena, l'asturià Luis Menéndez Pidal i Álvarez i l'alcoià Vicente Valls Gadea.

## Edifici

El banc d'Espanya va obrir la seua primera seu a Alcoi l'any 1884. L'especial puixança de la indústria alcoiana va fer necessària la seua obertura per al pagament de les nòmines dels obrers. Després de tenir diverses seus de caràcter temporal, en 1927 es va procedir a la construcció d'aquest edifici d'estil classicista. L'edifici albergaria la seu del Banc d'Espanya a Alcoi fins a l'any 1982.
Un dels arquitectes que va executar l'edifici, el madrileny José de Astiz Bárcena, va realitzar al seu torn l'edificació d'altres sucursals del Banc d'Espanya anteriors a la d'Alcoi, com la de València en 1917 i la de La Corunya en 1926. L'edifici és una mostra molt significativa de la importància econòmica i industrial d'Alcoi durant el segle xix i XX. Està situat en una de les avingudes principals de la ciutat.
La monumental columnata de la façana, la utilització de la pedra i la seua simetria li donen un aspecte solemne i monumental. L'edifici es mostra aliè a les avantguardes del seu temps, és una obra eminentment academicista, clàssica, això sí, amb algunes característiques mínimament modernistes.
L'any 1982 es va produir el tancament de la seu del Banc d'Espanya a Alcoi. L'entitat bancària estatal donaria a l'ajuntament local l'edifici per a la seua utilització com a centre cultural.
Posteriorment, va ser restaurat per la corporació municipal mitjançant una actuació respectuosa que va saber valorar la importància històrica i arquitectònica de l'edifici, per albergar la biblioteca pública municipal, l'arxiu municipal i sala d'exposicions culturals, l'ús de les quals és l'actual.

## Referències

* ↑ Ficha en "Ruta Industrial de Alcoy". Turismo de Alcoy
* 1 2 3 4 Serrano García, Elena. Banco de España. Planos históricos de los edificios del Banco de España (en castellà). Edición electrónica, 2015, p. 142. ISBN 978-84-608-6173-7 [Consulta: 28 febrer 2018].
* ↑ Jaén i Urban, Gaspar. Instituto de Cultura Juan Gil-Albert, Colegio Territorial de Arquitectos de Alicante. Guía de arquitectura de la provincia de Alicante (en castellà), 1999, p. 17. ISBN 84-7784-353-8.
# Ashoverita

L'ashoverita és un mineral de la classe dels òxids, que rep el seu nom de la localitat d'Ashover (Derbyshire, Anglaterra), on va ser descoberta l'any 1988.

## Característiques

L'ashoverita és un hidròxid de zinc de fórmula química Zn(OH)₂. Cristal·litza en el sistema tetragonal formant làmines quadrades d'uns 0,5 mil·límetres, marcadament aprimades cap a les vores. És un mineral trimorf amb la sweetita i la wulfingita.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'ashoverita pertany a «04.FA: Hidròxids amb OH, sense H₂O; tetraedres que comparetixen vèrtex» juntament amb els següents minerals: behoïta, clinobehoïta, sweetita i wulfingita.

## Formació i jaciments

L'ashoverita es troba en filons d'oxidació a les roques calcàries. Sol trobar-se associada a altres minerals com sweetita, wulfingita o fluorita. La seva localitat tipus es troba a la pedrera Milltown, a Milltown (Ashover, Derbyshire, Anglaterra). També se n'ha trobat a Alemanya, Itàlia, Namíbia i Rússia.

## Referències

* ↑ «Ashoverite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 28 setembre 2015].
* ↑ «Ashoverite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 28 setembre 2015].
# Amazona de Martinica

L'amazona de Martinica (Amazona martinicana) és un ocell extint de la família dels psitàcidss (Psittacidae) que habitava l'illa de Martinica, a les Antilles.
# Blanquejar els teixits

L'emblanquiment dels teixits en l'actualitat utilitza productes químics en concret el més usat és el peròxid d'hidrogen (H2O2) i amb menor freqüència l'hipoclorit de sodi (NaClO) o el clorit de sodi (NaClO2).
Els potencials redox d'aquestes substàncies sota condicions normals depenen molt del pH. En el cas del peròxid d'hidrogen, el seu potencial redox facilita que pugui ser emprat en procés en fred o en calent i a més ofereix avantatges tècnics i ecològics respecte el NaClO y el NaClO2. Per exemple, l'ús de H2O2 forma només aigua i oxigen durant la reacció d'emblanquiment.
L'agent emblanquidor de reducció que més s'utilitza és el ditionit de sodi (Na2S2O4) i el diòxid de tiourea. L'ús d'aquests agents requereix de substàncies auxiliars dins dels quals s'inclouen activadors, estabilitzadors, sistemes buffer i surfactants, els quals controlen el procés d'emblanquiment per a evitar danys al teixit cru tractat i millorar l'absorbència.

## Processos més comuns d'emblanquiment

* Emblanquiment de concentració: Amb solucions diluïdes d'Hipoclorit de sodi i peròxid d'hidrogen, compostos clorats (hipoclorit de calci o sodi), agents de concentració i agents segrestadors orgànics i inorgànics com polifosfats o àcid Etilen-diaminatetra-acètic (EDTA).
* Per a emblanquir lli o raió també es pot usar EDTA que eviten que el teixit es torni groc.
Emblanquiment del lli: S'utilitzen solucions diluïdes en àcid clorhídric, peròxid d'hidrogen i àlcalis.
Emblanquiment del raió: De forma similar al lli però requereix temps més curts i menor concentració del productes químics.
* Emblanquiment de la seda i la llana: Amb diòxid de sofre i peròxid d'hidrogen. No s'ha de fer servir el clor.

## Referències

* quiminet
* todoexpertos
# Dulcis in fundo

Dulcis in fundo és una expressió pseudollatina que, per a un parlant italià, significaria "el dolç, arriba al final del dinar". És considerat com a tal per Giuseppe Fumagalli ("Les postres vénen al fons").
Ara bé, literalmente significa "dolç a la finca" atès que "fundo" no aplica com "fons" i per això té un ús irònic i ambivalent.

## Ús

Aquesta expressió sembla diametralment oposada a la frase llatina cauda venenum, indicant en canvi la refinada intenció de reservar deliberadament un cop letal, sigui metafòric o concret, al final d'un procés aparentment inofensiu. En realitat, amb una funció antifràstica, per acabar, però no menys important, s'utilitza amb el mateix significat, com les expressions italianes "ara ve el millor!" i "El millor sempre dura!" o les expressions catalanes com "la cirereta del pastís" o "finalmente però no menys important".

## Desmitificació lingüística

La frase anònima té un origen desconegut i no està documentada en la literatura clàssica que ens coneixem; de fet la seva traducció popular és enganyosa: Enzo Mandruzzato va denunciar aquesta expressió com a "llatí inexistent".
Per a l'oïda d'un parlant llatí, l'expressió tindria de fet el significat literal següent:
    "Una persona amable a la finca..."
on tenim una el·lipse d'un verb per completar l' incipit . comenta Mandruzzato
    Però amb aquest inici d'una novel·la una mica romàntica, es pensa en una bella figura femenina que es presenta...
La ironia ve de la tergiversació de dulcis, d'un gènere masculí o femení que certament no és neutre com suggereix la traducció "el dolç", i "fundo" que vol dir "finca agrícola conreada" i no "final".

## Bibliografia

* Giors Oneto, "Disquisicions erudites sobre el llatí corrupte", Spiridon Int. Aubagne, 2002
* Giuseppe Fumagalli, L'ape latina, Hoepli, Milà, 1985 ISBN 88-203-0033-8
* Enzo Mandruzzato, El plaer del llatí, Mondadori, Milà, 1989 ISBN 88-04-40827-8

## Entrades relacionades

* In cauda venenum
* Locució llatina
# Riu Detroit

El Riu Detroit és un riu que fa 45 km de llargada, neix a 175 m d'altitud i desemboca a 174 m amb un cabal de 5.324 m³/s. Pertany al sistema dels Grans Llacs d'Amèrica del Nord El seu nom prové de l'idioma francès, Rivière du Détroit, el qual es va traduir literalment a l'anglès com "River of the Strait" (Riu de l'Estret). El riu Detroit té un gran paper en la història de Detroit i és una de les vies d'aigua amb més activitat de negocis del món. El riu discorre cap al sud des del Llac Saint Clair al Llac Erie, i tot el riu forma part de la frontera entre els Estats Units i el Canadà. Aquest riu divideix les àrees metropolitanes de Detroit, Michigan, i Windsor, Ontario — una zona coneguda com a Detroit–Windsor. Les dues estan connectades pel Ambassador Bridge i el Detroit–Windsor Tunnel.
El Riu Detroit va ser navegat per part dels no natius al segle xvii. Els iroquesos comerciaven amb pells amb els holandesos a Nova Amsterdam (posteriorment dita Nova York) a través del riu Detroit. Els francesos més tard van aconseguir aquesta zona per a formar part de la Nova França i arribaren a la desembocadura del riu Detroit el 1679 amb el famós vaixell Le Griffon. Antoine Laumet de La Mothe fundà el 1701 Fort Ponchartrain du Détroit (actualment Detroit).

## Referències

* ↑ U.S. Geological Survey. National Hydrography Dataset high-resolution flowline data. The National Map Arxivat 2012-03-29 a Wayback Machine., accessed November 7, 2011
* ↑ Environmental Protection Agency. «Detroit River Area of Concern», 29-04-2009. [Consulta: 16 juny 2009].
* ↑ Nolan, Jenny «How the Detroit River shaped lives and history». The Detroit News [Detroit, Michigan], 11-02-1997 [Consulta: 15 juny 2009]. Arxivat 10 de juliol 2012 at Archive.is «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2012-07-10. [Consulta: 13 setembre 2012].
* ↑ VanEseltine, Ken. «Le Griffon is a Meaningful Name», 26-08-2008. [Consulta: 16 juny 2009].
* ↑ Granzo, T. «History of Detroit: Antoine de la Mothe, Sieur de Cadillac», 2008. [Consulta: 16 juny 2009].

## Bibliografia

* Nolan, Jenny, How the Detroit River shaped lives and history (February 11, 1997), Arxivat de juliol 10, 2012, at Archive.is Detroit News.

## Enllaços externs

* Detroit Riverfront Conservancy
* Sea Grant Michigan Arxivat 2007-10-29 a Wayback Machine.
* Friends of the Detroit River
* 624587 U.S. Geological Survey Geographic Names Information System: Detroit River (en anglès)
* The Detroit River Looking Up to the Entrance to Lake St. Clair, Windsor, Canada, September 24,1864 by D.J. Kennedy, Historical Society of Pennsylvania Arxivat 2015-06-10 a Wayback Machine.
# Apache OpenOffice Draw

L'Apache OpenOffice Draw, anteriorment OpenOffice.org Draw fins al desembre del 2011, és un editor de gràfics vectorials similar al CorelDRAW que forma part de la suite ofimàtica Apache OpenOffice. Ofereix com a característica uns "connectors" versàtils entre figures, que estan disponibles amb una àmplia varietat d'estils de línia i faciliten fer dibuixos com a organigrames.
Els usuaris de l'OpenOffice.org Impress també poden instal·lar l'Open Clip Art Library (Biblioteca Oberta de Clip Arts), que afegeix una enorme galeria de gràfic vectorials (banderes, logotips, icones, pancartes, etc.) per a presentacions generals i projectes de dibuix. Algunes distribucions de GNU/Linux com Debian i Ubuntu han proporcionat un paquet d'openclipart fàcil de descarregar i instal·lar en el seu sistema operatiu.

## Suport del format SVG

Amb l'acceptació del SVG creixent, l'habilitat d'OpenOffice.org Draw d'importar i exportar al format SVG ha arribat a ser cada vegada més important.
Actualment, l'OpenOffice.org suporta exportar al format SVG, encara que amb algunes limitacions per ser resoltes. Tanmateix, el filtre de la importació de SVG , encara està en desenvolupament intensiu i requereix utilitzar JRE.
Amb el desenvolupament i la maduresa dels filtres SVG, els usuaris podran usar Draw per editar directament l'enorme col·lecció de mostres SVG de l'Open Clip Art Library, en comptes d'usar usar un altre editor de SVG com l'Inkscape, o treballar únicament amb gràfics de mapa de bits.
La darrera versió beta 3.4 ja permet aquesta importació. Si s'importa des d'InkScape es pot convertir en polígons, seguidament desagrupar-se i editar cadascun d'ells.

## Referències

* ↑ «openoffice.org : graphics : chart project».
* ↑ Notícies d'OpenOffice.org

## Vegeu també

* LibreOffice Draw

## Enllaços externs

* Apache OpenOffice Draw - Lloc web oficial
* www.openoffice.cat - Web del projecte de traducció d'OpenOffice.org al català
* Manuals i tutorials de l'OpenOffice.org en català Arxivat 2007-09-26 a Wayback Machine.
# Private Function

Private Function és un grup de punk rock i garage punk australià.

## Història

L'any 2016, Private Function va publicar el seu EP de debut, Six Smokin' Songs, que presentava a la coberta a Bryan Curtis, el rostre publicitari de la campanya antitabac d'Austràlia, fotografiat moribund després d'escoltar la música del grup. El novembre de 2017 es va publicar un segon EP titulat Rock In Roll.
El 16 d'agost de 2019 el grup va publicar el seu àlbum d'estudi de debut titulat, St. Anger, amb el mateix títol i la reproducció de les mateixes obres d'art de l'àlbum homònim de Metallica. El juny de 2020 el grup va anunciar la publicació del seu segon àlbum d'estudi Whose Line Is It Anyway?, que va entrar al número 9 de les ARIA Charts. 50 còpies de l'àlbum portaven suposadament bosses de cocaïna al seu interior.
El juliol de 2021 el grup va anunciar la recopilació dels primers EP, titulada The First Two Tapes On a 12". L'octubre de 2021 el membre fundador, Joe Hansen, va ser expulsat del grup després de ser acusat d'agressió sexual. Hansen va ser substituït per Anthony Biancofiore i Lauren Hester.
El febrer de 2023 la banda va anunciar el llançament del seu tercer àlbum d'estudi, 370HSSV 0773H, publicat el 31 de març de 2023 a través del seu propi segell discogràfic Still On Top Records. Se'n va publicar una edició limitada de 50 còpies en vinil d'or amb orina dels membres de la banda. L'àlbum va debutar al número 11 de les llistes ARIA.

## Referències

* 1 2 Alex Gallagher. «Private Function announce new album ‘Whose Line Is It Anyway?’». NME, 28-06-2020. [Consulta: 8 maig 2023].
* 1 2 Tyler Jenke. «Private Function: Still On Top». Rolling Stone Australia, 20-08-2020. [Consulta: 8 maig 2023].
* 1 2 Steffen, Hung. «Discography Private Function». Australian Charts Portal. Hung Medien. [Consulta: 8 maig 2023].
* ↑ «Private Function have compiled their early tapes for a new vinyl release». Tone Deaf, 06-07-2021. [Consulta: 8 maig 2023].
* ↑ Gallagher, Alex. «Private Function part ways with guitarist Joe Hansen» (en anglès australià). NME, 21-10-2021. [Consulta: 23 agost 2023].
* ↑ Feeds, Music. «Private Function Part Ways With Guitarist Joe Hansen Following Allegations» (en anglès americà). Music Feeds, 19-10-2021. [Consulta: 23 agost 2023].
* 1 2 Alex Gallagher. «Private Function announce new album ‘370HSSV 0773H’ with scratchie record sleeves». NME, 03-02-2023. [Consulta: 8 maig 2023].
* ↑ Jones, Abby. «Australian band Private Function releasing vinyl record filled with urine» (en anglès americà). Consequence, 27-03-2023. [Consulta: 10 juny 2023].
* ↑ «Private Function Release First-ever Urine-filled Vinyl» (en anglès). themusic.com.au, 27-03-2023. [Consulta: 10 juny 2023].
# Celeste Dalla Porta

Celeste Dalla Porta (Monza, 24 de desembre de 1997) és una actriu i model italiana. Va guanyar la seva notorietat protagonitzant el llargmetratge Parthenope (2024) de Paolo Sorrentino.

## Biografia

Celeste Dalla Porta va fer tallers de teatre quan era adolescent. Del 2012 al 2017, va estudiar a l'escola d'art Liceo Artistico di Brera de la seva ciutat natal de Milà, on es va graduar amb el batxillerat artístic (Maturità artistica). Després va seguir diversos tallers de teatre dansa, en particular amb Antonella Bertoni (2018) i Julie Anne Stanzak (2018 i 2022). Dalla Porta es va matricular durant un semestre a l'Escola Internacional de Teatre Jacques Lecoq de París el 2018/19, i va cursar un diploma al Centro sperimentale di cinematografia del 2019 al 2021.
Celeste Dalla Porta va començar la seva carrera com a actriu el 2021 tot apareixent en curtmetratges italians i interpretant el paper principal de Sofia a la minisèrie Red Mirror (2022). Aquesta producció és un encàrrec de Campari i s'emet per Internet. Dalla Porta va adquirir més notorietat en ser la jove heroïna al llargmetratge Parthenope (2024) de Paolo Sorrentino, que també va marcar el seu debut al cinema. L'obra, els altres papers de la qual són interpretats per Stefania Sandrelli, Gary Oldman, Isabella Ferrari i Luisa Ranieri, va participar en la competició principal del 77è Festival de Cannes.
Entre el 2018 i el 2020, Celeste Dalla Porta va acceptar contractes com a model de marques de moda italianes. Li agrada cantar i tocar la guitarra, i té una preferència per la dansa contemporània i el ioga. És néta del fotògraf Ugo Mulas.

## Filmografia

* 2021: Cecita (curtmetratge)
* 2022: Red Mirror (minisèrie de televisió)
* 2022: La rèplica (curtmetratge)
* 2024: Parthenope

## Referències

* 1 2 3 «Celeste Dalla Porta - Attrice» (en italià). fondazionecsc.it.
* ↑ «Paolo Sorrentino» (en anglès). hollywoodauthentic.com.
* ↑ «Celeste Della Porta». festival-cannes.com.
* ↑ «Parthenope : "Celeste est une actrice dont la vie va changer après ce film"». premiere.fr.
* ↑ Andrea Aversa. «Celeste Dalla Porta: chi è l’attrice protagonista del nuovo film di Paolo Sorrentino Parthenope» (en italià). unita.it.
# Apala

L'apala és un estil de vocal i música de percussió dels Iorubes musulmans. Va sorgir a finals de la dècada de 1930 com el mitjà d'animar als creients després del dejuni de Ramadà.

## Vegeu també

* Música de Nigèria
* World music

## Referències

* ↑ Africa, Europe and the Middle East. Rough Guides, 1999, p. 433. ISBN 1-85828-635-2.
* ↑ Patterson, Karin Gaynell. Expressions of Africa in Los Angeles Public Performance, 1781--1994 (en anglès). ProQuest, 2007, p.320. ISBN 0549407057.
Viccionari
# Edifici del Banc de València (Almassora)

L'Edifici del Banc de València a Almassora, a la comarca de la Plana Alta, és un Bé de Rellevància Local, com consta a la Direcció General de Patrimoni Artístic de la Generalitat Valenciana
Es tracta d'un edifici datat en la primera meitat del segle XX (1931-1936), d'estil eclèctic-historicista. Se situa en una cantonada, entre els carrers Trinitat i Alcora. En ser xamfrà no té façana principal en cap dels dos carrers, sinó que és el mateix xamfrà el que presenta la part exterior més significativa de l'edifici amb una rematada constituïda per un òcul inscrit i flanquejat per un parell de pinacles.
En la seva planta baixa es pot destacar els grans finestrals enreixats. Per la seva banda, en les plantes superiors el volum i presència de l'edifici es veuen reforçats per la presència de dos grans miradors. Presenta també una rica decoració vegetal i tocs decoratius que podien classificar-se dins del llenguatge Decó.

## Referències

* 1 2 http://www.cult.gva.es/dgpa/brl/Detalles_brl.asp?IdInmueble=4849
* 1 2 3 http://www.almassora.es/es/content/vila#BancoValencia
# Asiatosaure

L'asiatosaure (Asiatosaurus, «llangardaix asiàtic») és un gènere de dinosaure sauròpode que va viure al cretaci inferior. Les seves restes fòssils, únicament dents, s'han trobat a la Xina i a Mongòlia.
L'espècie tipus, A. mongolensis, fou descrita per Osborn l'any 1924. A. kwangshiensis fou descrita per Hou, Yeh and Zhao, l'any 1975. Ambdues es classifiquen actualment com a nomina dubia.

## Referències

* Asiatosaurus a The Dinosaur Encyclopaedia Arxivat 2009-09-21 a Wayback Machine., a Dino Russ's Lair
Gèneres de sauropodomorfs :
Regne: Animalia
Filum: Chordata
Classe: Sauropsida
Clade: Avemetatarsalia
Clade: Dinosauria :
Sauropodomorpha :
Sauropoda :
Neosauropoda :
Macronaria :
Titanosauria :
# Ambaixador d'Andorra a Bèlgica

L'ambaixador d'Andorra a Bèlgica té la seva residència a Brussel·les. És acreditat als governs dels tres països del Benelux (Bèlgica, Països Baixos i Luxemburg), Alemanya, Eslovènia i és Cap de Missió de la Unió Europea i de l'Organització per la Prohibició de les Armes Químiques. Com a país independent, Andorra té relacions diplomàtiques amb altres països i manté ambaixades en diferents llocs del món. Una d'aquestes ambaixades està situada a Bèlgica, amb un ambaixador encarregat de representar els interessos d'Andorra davant les autoritats belgues i de mantenir les relacions diplomàtiques amb aquest país. L'ambaixador d'Andorra a Bèlgica també pot ser implicat en la promoció dels interessos econòmics, comercials i turístics d'Andorra al país i en la protecció dels ciutadans andorrans que visquin o visquin temporalment a Bèlgica. L'ambaixador d'Andorra a Bèlgica és una figura important en la representació internacional del país i en les seves relacions amb Bèlgica.
| Designat / Acreditat | ambaixador | Observació | Llista dels caps de Govern d'Andorra | Primer Ministre de Bèlgica |
| 3 maig 1995 | Albert Pintat | | Marc Forné Molné | Jean-Luc Dehaene |
| 4 juliol 1997 | Meritxell Mateu i Pi | | Marc Forné Molné | Jean-Luc Dehaene |
| 19 juny 2006 | Carme Sala Sansa | | Albert Pintat | Guy Verhofstadt |
| 17 gener 2008 | Imma Tor Faus | | Albert Pintat | Guy Verhofstadt |
| 15 desembre 2011 | Eva Descarrega Garcia | | Antoni Martí Petit | Elio Di Rupo |
| Juny 2015 | Jeroni Estopiñán Pascual | Encarregat dels negocis a càrrec del gabinet | Antoni Martí Petit | Charles Michel |
| 29 octubre 2015 | Maria Ubach Font | (* 14 juny 1973 a La Massana), 14 de setembre de 2011 | Antoni Martí Petit | Charles Michel |

## Referències

* ↑ Eva Descarrega Garcia Arxivat 2016-08-11 a Wayback Machine.
* ↑ Maria Ubach Font