OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Atheneo de grandesa

L'Atheneo de grandesa és un llibre d'emblemes per Josep Romaguera publicat a Barcelona l'any 1681.

## Estructura

El llibre es va imprimir sota la censura del Sant Ofici, de manera que els preliminars inclouen l'aprovació eclesiàstica (o imprimatur). El text és dedicat a l'arquebisbe i sant de Barcelona, Sant Oleguer.
El pròleg del text és potser el fragment més conegut de l'Atheneo, perquè defensa el català com a llengua literària en una època en què el castellà s'utilitzava més com a vehicle de literatura a Espanya. Així el text recolza la seva situació com escrit en una llengua minoritària. La vindicació que fa Romaguera del català literari es va citar molt durant el segle xviii, abans de la Renaixença catalana, tot i que la prosa o la poesia de l'Atheneo no van córrer sort igual.
La major part de l'Atheneo té la forma d'un tractat en prosa, semblant a l'estil de Baltasar Gracián en castellà. Fins i tot hi ha teories que afirmen que l'Atheneo és un plagi de la primera obra de Gracián, El héroe (1627). El text es divideix, com en les obres de Gracián, en capítols anomenats "eminències." Cada eminència conté diverses pàgines de prosa sobre un tema típic (ocultar els defectes, aconseguir la gràcia universal, etc.) seguides per un gravat (de fet una xilografia) i una glosa poètica. En general, els capítols tracten de com hom pot millorar-se com a individu. La poesia de Romaguera ha aparegut en distintes antologies de poesia catalana i és un dels pocs poetes barrocs que van escriure en català, com Vicenç Garcia i Francesc Fontanella.

## Referències

* ↑ Feliu, Francesc. "Una lliçó d'història de la llengua literària. El pròleg a l'Atheneo de Grandesa de Joseph Romaguera." Estudi General 20 (2001), p.445.

## Enllaços externs

* Una lliçó d'historia de la llengua literària. El proleg a 1'Atheneo de Grandesa de Josep Romaguera
* Bloc que menciona l'Atheneo (anglès) Arxivat 2011-07-18 a Wayback Machine.
# Escala Oechsle

L'escala Oechsle és una escala de mostímetre que mesura la densitat del most de raïm, que és un indici de maduresa del raïm i el contingut de sucre utilitzada en l'elaboració del vi.
Fou creada per l'alemany Christian Ferdinand Oechsle (1774-1852) i és àmpliament utilitzat en les bodegues que elaboren vi d'Alemanya, Suïssa i Luxemburg. En l'escala Oechsle, un grau Oechsle (°Oe) correspon a un gram de diferència entre la massa d'un litre de most a 20 °C i 1 kg (la massa d'1 litre d'aigua). Per exemple, si hom té una massa d'1,084 grams per litre, té 84 °Oe.
# Arquitectura etrusca

L'arquitectura etrusca és poc coneguda per la manca de troballes arqueològiques rellevants. L'ordre etrusc aplicat a temples o edificis similars sembla una modificació de l'arquitectura dòrica. La diferència és en les columnes, que admeten fusta en lloc de pedra només per l'arquitravat o intercolumni, i la disposició de la cel·la que ocupa la meitat de l'àrea interior del temple, però l'altura del conjunt és reduïda. Hi havia divers temples d'ordre etrusc a Roma incloent el de Júpiter al Capitol. L'exterior es carregava amb estàtues. Vitruvi descriu els temples com quadrangulars amb pòrtics al davant i tres capelles al darrere, fet que sembla comprovat per l'arqueologia. Les cases eren rectangulars amb teulades a dos vessants.
Els sepulcres etruscs s'assemblen als hel·lènics dòrics i se'n conserven molta varietat, però són petits i limitats per fer una anàlisi del conjunt; algunes tombes estan adornades amb pintures, que es troben també en murs a sobre plaques de terracota que s'afegien als murs, i que és notable per la seva composició i cromatisme i que és l'únic exemple de pintura antiga del que queden restes importants especialment a Clúsium, Tarquinii i Caere. Diferien del romans en què tots eren subterranis.
El que es conserva només són muralles en què els elements que la formen són blocs irregulars no units per ciment. Dels edificis com estadis, teatres o amfiteatres no resta gairebé res, ja que els que s'han trobat com el teatre de Faesulae, o l'amfiteatre de Sutrium són probablement obra del període romà. La cloaca Màxima de Roma es diu que fou construïda sota els reis etruscs i està formada per arcs.
Els romans atribuïen a l'atri un origen etrusc i deien que la forma més antiga es deia Atrium Tuscanicum.
# Edifici La Unión y el Fénix (Alacant)

L'Edifici La Unión y el Fénix és un edifici de la ciutat valenciana d'Alacant. Està situat al carrer Sant Ferran.
Va ser construït entre 1941 i 1942 segons el projecte dels arquitectes Juan Vidal i Julio Ruiz Olmos. La planta baixa i l'entresòl d'aquest immoble alberguen locals comercials i els nivells superiors estan destinats a habitatges d'alt estatus. La planta principal, immediatament per sobre de l'entresòl, és la que ocupaven les oficines de la delegació (subdirecció) a Alacant de la companyia d'assegurances La Unión y El Fénix Español.

## Referències

* ↑ Jaén i Urban, G. (director), Martínez Medina, A., Oliva Meyer, J., Oliver Ramírez, J. L., Sempere Pascual, A. y Calduch Cervera, J.. Guía de Arquitectura de la Provincia de Alicante (en español). Alicante, España: Instituto de Cultura Juan Gil-Albert, Colegio Territorial de Arquitectos de Alicante, 1999, p. 314. ISBN 84-7784-353-8.
# Atlantis Football Club

L'Atlantis Football Club és un club de futbol finlandès de la ciutat de Hèlsinki.

## Història

El club va néixer l'any 1995 per la fusió de Johanneksen Dynamo (fundat el 1980) i FC Norssi (fundat el 1985). Començà a tercera divisió (Kakkonen) els anys 1996 i 1997, i segona (Ykkönen) el 1998. L'any 2000 assolí l'ascens a primera divisió i el guanyà la copa nacional. Patí problemes econòmics l'any 2002 i acabà donant la seva plaça a primera divisió al club AC Allianssi. L'equip reserva (Atlantis Akatemia) adoptà el nom Atlantis FC continuant la seva trajectòria a segona el 2004. L'any 2014 jugava a la tercera divisió (Kakkonen).

## Futbolistes destacats

Números retirats:
| N. | Pos. | Nac. | Jugador |
| 1 | POR | [[Fitxer:Flag of Finland.svg|23x15px|border |alt=Finlàndia|link=Selecció de futbol de Finlàndia|{{#if:|]] | Miki Lehtonen |

## Referències

* ↑ «Finland - Divisional Movements 1930-2009». RSSSF Archives [Consulta: 24 juny 2010].
* ↑ «Finland - List of League First Level Tables». rsssf.com. [Consulta: 9 abril 2017].
* ↑ «Finland - List of Cup Finals». rsssf.com. [Consulta: 9 abril 2017].
* ↑ «Kakkosen ihmemies iski taas hattutempun - maaliennätys uudelle kymmenluvulle». iltasanomat.fi, 04-10-2014. Arxivat de l'original el 24 de setembre 2015. [Consulta: 9 març 2017].

## Enllaços externs

* Web oficial
* Official Youth Academy website
# Enterprise Center

L'Enterprise Center és un palau d'esport ubicat al centre de Saint Louis, Missouri. Amb una capacitat de 18.400 espectadors, és la seu dels St. Louis Blues de la National Hockey League, però també és utilitzat per altres funcions, incloent-hi partits de la NCAA, concerts i competicions de lluita lliure professional.
El palau va obrir el 1994 com el Kiel Center. Va passar a anomenar-se Savvis Center, Scottrade Center i Enterprise Center. El darrer va ser anunciat el 21 de maig 2018, pels St. Louis Blues i representants d'Enterprise Holdings, una empresa amb seu a Saint Louis.

## Història

El palau va obrir el 1994 al mateix lloc on estava situat anteriorment el Kiel Auditorum (enderrocat el 1992), on la Universitat de Saint Louis disputava els seus partits de basquetbol. Els St. Louis Blues es van traslladar des de la St. Louis Arena al nou Kiel Center el 1994, però no serien el primer equip professional a jugar un partit al palau, cohibit per una vaga dels jugadors de la NHL. Per tant, el St. Louis Ambush, un equip de futbol sala, va avencar-se i va inaugurar el Kiel Center.
Des d'aleshores, el palau ha canviat de nom tres vegades, anomenant-se Kiel Center (1994-2000), Savvis Center (2000-2006), Scottrade Center (2006-2018) i Enterprise Center. Tants canvis de nom han resultat en l'estació adjacent del MetroLink anomenant-se simplement Civic Center (Centre Cívic).

## Galeria

* L'Enterprise Center el 2010
* L'Enterprise Center, vist des del Gateway Transportation Center el 2010
* L'Enterprise Center, vist des de l'estació de MetroLink el 2011
* Una vista aèria de l'Enterprise Center

## Referències

* ↑ Thomas, Jim. «Crowds down, boos on the rise as Blues melt on their home ice» (en anglès). St. Louis Post-Dispatch, 23-11-2018. [Consulta: 23 juliol 2019].
* 1 2 «About Us» (en anglès). Enterprise Center. [Consulta: 23 juliol 2019].
* 1 2 Fledt, Brian. «Blues' Scottrade Center getting new name: Enterprise Center» (en anglès). St. Louis Post-Dispatch, 22-05-2018. [Consulta: 23 juliol 2019].
* ↑ «System Maps» (en anglès). St. Louis Metro. [Consulta: 23 juliol 2019].

## Enllaços externs

* Enterprise Center - Lloc web oficial
# Edifici Santa Maria Micaela

L'edifici Santa Maria Micaela és un edifici d'habitatges al número 18 del carrer de Santa Maria Micaela de la ciutat de València (València). Es tracta d'un edifici residencial construït entre 1958 i 1961 amb projecte de l'arquitecte Santiago Artal Ríos que s'emmarca en el Pla de Mutualitats Laborals desenvolupat durant el franquisme, de la magnitud i brevíssim termini d'execució del qual ja va gallejar la mateixa propaganda del règim.
L'edifici es construí per a la cooperativa d'Agents Comercials, en uns terrenys situats al segon eixample de València propers al llit del riu Túria. En realitat es tracta d'un conjunt de tres blocs articulats al voltant d'un pati d'ús comú, trencant així amb la tradicional disposició d'illa tancada de l'eixample. Paral·lel a l'avinguda Pérez Galdós se situa un bloc de 12 plantes, un altre perpendicular a aquest i paral·lel al carrer de Santa Maria Micaela de més baix, de tres altures, i un altre bloc de 12 paral·lel a aquest últim. D'aquesta manera s'aconsegueix un espai central a manera de plaça per als veïns, a més de servir per a donar major llum i ventilació als habitatges.
Els habitatges són dúplex, excepte els del bloc més baix, i l'accés es fa a través d'espaioses galeries exteriors. En aquestes, la dita zona de dia (la cuina, el menjador-saló i terrassa) se situa a la planta inferior, mentre que la zona de nit (el bany i tres o quatre dormitoris) a la planta superior.
Les referències d'Artal es mostren clarament a l'hora de construir aquest edifici. La geometria compositiva dels blocs basada en la modulació de l'estructura de formigó armat, recorden a Le Corbusier o a elements de Mies van der Rohe. L'ús dels colors (blanc, groc, roig i blau dins de la retícula grisa definida per la mateixa arquitectura) recorda al neoplasticisme de Mondrian. La pèrgola d'entrada, amb pilars metàl·lics que sostenen una llosa de formigó, o la làmina d'aigua i la font com a elements centrals del pati, construïda en formigó vist, seguirien recordant altres edificis, com el Pavelló de Barcelona fins a les cobertes de l'Unité d'Habitation de Marsella.

## Bibliografia

* VV.AA. ( César Mifsut García ) Registre d'Arquitectura del Segle XX a la Comunitat Valenciana ISBN 84-87233-38-4

## Enllaços externs

* Fitxa de l'edifici al Col·legi d'arquitectes Arxivat 2010-04-05 a Wayback Machine.
# Ulrich Klaes

Ulrich Klaes és un jugador d'hoquei sobre herba alemany, ja retirat, que va competir sota bandera de la República Federal Alemanya durant la dècada de 1970.
El 1972 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Munic, on va guanyar la medalla d'or en la competició d'hoquei sobre herba. Entre 1971 i 1972 va disputar 9 partits amb la selecció alemanya.
A nivell de clubs va jugar al Rot-Weiß Köln, amb qui guanyà la lliga d'Alemanya Occidental de 1972 a 1974.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Ulrich Klaes». [Consulta: 24 febrer 2025].
* ↑ «hockey.de». [Consulta: 24 febrer 2025].
# Atles Farnese

L'Atles Farnese és una còpia romana de marbre del segle ii d'una escultura hel·lenística d'Atles agenollat aguantant un globus pesant damunt les espatlles. És l'estàtua més antiga que es conserva del tità Atles de la mitologia grega, personatge que es troba també pintat en vasos datats d'una època anterior, i és, alhora, la representació coneguda més antiga de l'esfera celeste. Actualment es troba al Museu Arqueològic Nacional de Nàpols, a l'anomenat Salone della Meridiana. S'especula que originàriament estigué a la Biblioteca del Fòrum de Trajà.
Es coneix com l'Atles Farnese perquè fou adquirit pel cardenal Farnese al començament del segle xvi i posteriorment fou exposat a la Vil·la Farnese, prop de Roma. Forma part de la Col·lecció Farnese del museu napolità.

## Descripció

L'Atles Farnese és una estàtua de marbre d'1,85 m d'altura (2,1 m comptant-hi la base) que aguanta un globus de 65 cm de diàmetre. Representa el tità Atles aclaparat pel pes de la càrrega del cel, càstig a què l'havia condemnat Zeus. El globus mostra una representació de la nit, marcada per la presència visible de les constel·lacions a la superfície. S'hi representen en baix relleu 41 de les 48 constel·lacions esmentades per l'astrònom grec Claudi Ptolemeu en el seu Almagest, tractat del segle II de la nostra era.

## L'Atles Farnese i el catàleg de les estrelles perdut

El 2005, en una reunió de l'American Astronomical Society que va tenir lloc a San Diego, Bradley E. Schaefer, professor d'astronomia i astrofísica a la Universitat de Louisiana, va manifestar que havia trobat una possible relació entre l'Atles Farnese i el catàleg d'estrelles perdut atribuït a Hiparc de Nicea. Després d'une anàlisi estadística derivada de la posició de les constel·lacions representades al globus, el professor nord-americà conclou que és compatible amb la configuració de les estrelles visibles apareguda a l'època d'aquest gran astrònom de l'antiga Grècia.

## Referències

* ↑ Discovery of the Lost Star Catalog of Hipparcus on the Farnese Atlas. PDF (anglès)
# Escalada artificial

L'escalada artificial és una modalitat d'escalada on el material (mosquetons, cordinos etc) i les assegurances (pitons, friends, stopers, etc) s'empren com a mitjans per a progressar i d'igual forma com a assegurança en cas de caiguda.
És el terme oposat a l'escalada lliure, en la qual es puja només agafant-se a la roca i les assegurances s'utilitzen només en cas de caiguda.
Pot ser tan senzill com acomodar una assegurança flotant per a practicar o superar una secció difícil, i/o tan meticulós com ascendir una via sencera només en artifical, sense agafar-nos a la roca en cap moment.
En termes mortals vol dir què, l'escalador se sosté de les assegurances i material per a avançar per la via, aquesta és la principal diferència entre l'escalada artificial i altres modalitats d'escalada, on la força és el principal motor per a progressar.

## Orígens

En l'escalada esportiva i en l'escalada tradicional el material d'escalada només s'empra per a sostenir una eventual caiguda de l'escalador, no per a ajudar-se en l'ascens, això es consideraria “joc brut”.
Actualment els escaladors d'elit alliberen vies que antigament només eren possibles ascendir amb ajuda de material. És clar que sempre existiran vies que només puguin escalar-se amb ajuda artificial.
Les primeres escalades als Alps es van donar gràcies a que els escaladors utilitzaven material (proteccions, pitons o clavilles d'acer dolç, etc) i gràcies a aquests, gran part d'aquestes escalades es culminaven amb èxit. Ara com ara aquestes proteccions d'antany encara es conserven en les esquerdes dels Alps.

## Referències

* ↑ Murcia, Máximo. Manual de escalada libre: deportiva, bloque, pared (en castellà). 2016. Madrid: Desnivel, p. 10. ISBN 9788498293500.
# Arquitectura monolítica

L'arquitectura monolítica és el tipus de construcció en què l'edifici és esculpit o excavat en un únic bloc de material petri.
Exemples d'edificacions monolítiques són les esglésies tallades a la roca de Lalibela, Etiòpia, o el Pancha Rathas a l'Índia.

## Elements arquitectònics monolítics

El monòlit prehistòric és la forma més simple d'element arquitectònic monolític. Els obeliscs de l'antic Egipte són també elements simbòlics més elaborats.
Un exemple antic de volta monolítica seria l'existent al mausoleu de Teodoric a Ravenna, Itàlia, que és tallat en un sol bloc de pedra.
També es poden considerar monolítiques algunes parts d'edificacions que tenen un material estructural (generalment de formigó) en un gran motle formant un sol bloc. L'exemple més complex el representaria la volta monolítica, en què el material s'aboca en un encofrat i es converteix en una estructura sòlida.

## Referències

* Russell Sturgis, Diccionari Il·lustrat d'arquitectura i construcció.

## Vegeu també

* Monòlit
* Obelisc
* Arquitectura rupestre
* Arquitectura tallada en la roca a l'Índia
# Enteràlgia

L'enteràlgia (del grec enteron) és un dolor agut, localitzat a l'intestí. És present en la majoria de lesions orgàniques dels intestins.
A vegades els estímuls anormalment forts, es poden desenvolupar dins del canal intestinal, produint sensacions doloroses. Aquests estímuls poden ser d'un caràcter mecànic, químic, o tèrmic. Així, una acomulació de cucs intestinals, cossos estrangers, pedres de fel, etc. poden produir un còlic intens.
La simptomatologia d'enteràlgia presenta un quadre variat, en molts exemples que depenen de la causa. Si el dolor és a causa d'un error en el règim d'una persona, normalment comença amb malestars gàstrics, eructant, nàusea, vòmits, i anorèxia. En casos en què una acumulació de matèria fecal produeix l'enteralgia, el restrenyiment obstinat i flatulència que ocasionalment alterna amb diarrea, precedeixen l'atac. En el saturnisme crònic hi ha present una línia blavosa al voltant de les genives, a prop de les dents, també té endarrerit el pols, i oligúria.

## Referències

* «Enteràlgia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Informació a chestofbooks'. (anglès)
# Edifici Universitat Rovira i Virgili

L'Edifici Universitat Rovira i Virgili és una obra del monumentalisme academicista de Tarragona inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Forma part de les instal·lacions de la Universitat Rovira i Virgili.

## Descripció

Edifici de planta baixa i quatre pisos. Construït amb fàbrica de totxo vist, amb la planta baixa i el cos central de pedra de mèdol. La cornisa superior també està feta de pedra i coberta de ceràmica amb pendent peraltat. El cos de l'edifici té un tractament totalment simètric, les finestres guarden proporció sensiblement quadrada. S'adapta a l'ordenança especial de la Plaça Imperial Tarraco.
A la planta quarta hi ha el Saló d'actes, realitzat el 1957 pel mateix arquitecte que va fer la resta de l'edifici.

## Història

Construït en principi com a ampliació del ja existent col·legi "La Salle", el comprà la Caixa d'Estalvis Provincial i finalment fou adquirit per l'ajuntament el vint de juliol de 1981, servint d'aules de la Delegació Universitària.

## Referències

* 1 2 3
# Entesa pel Progrés Municipal

L'Entesa pel Progrés Municipal (EPM) és una plataforma política de Catalunya que aglutina grups i candidatures municipalistes independents de l'anomenada "esquerra verda nacional". Es va organitzar com a partit polític amb identitat jurídica pròpia, l'any 1999. El mateix any es presenta per primera vegada a les eleccions municipals.
Actualment, forma part de la coalició Iniciativa per Catalunya Verds-Esquerra Unida i Alternativa-Entesa pel Progrés Municipal, i té representació municipal en 45 pobles i 24 alcaldies, totes elles amb la marca pròpia d'Entesa pel Progrés Municipal.

## Referències

* ↑ «ICV_EUiA renova el seu pacte amb EPM per a les municipals». eldebat.cat, 22-01-2011. [Consulta: 24 juny 2011].
* ↑ «ICV-EUiA-EPM ha format govern a 45 municipis i ha aconseguit 24 alcaldies». a peu de carrer, 14-06-2011. Arxivat de l'original el 6 de setembre 2011. [Consulta: 24 juny 2011].

## Enllaços externs

* Pàgina web de l'Entesa pel Progrés Municipal
# Edifici al carrer Acadèmia, 13 (Lleida)

L'Edifici al carrer Acadèmia, 13 era una casa de Lleida inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Era un edifici entre mitgeres de planta baixa i dos pisos. Les obertures es disposen simètricament a un eix vertical, només trencat per la situació del portal d'entrada, col·locat a la part dreta de la planta baixa. La façana es troba ricament ornada: emmarcaments motllurats a totes les obertures, treball del ferro i el vidre al balcó en voladís del primer pis, ràfec al coronament i esgrafiats de bella factura. La coberta és a base de teula àrab. Aquest edifici va ser enderrocat a mitjans dels 2000 i en el seu lloc s'ha construït un bloc de pisos que ocupa els números 11-13-15.
# Atlético Clube Juventus

L'Atlético Clube Juventus és un club de futbol brasiler de la ciutat de Rio Branco a l'estat d'Acre.

## Història

El club va ser fundat l'1 de març de 1966 per Elias Mansour Simão Filho, José Aníbal Tinôco, pare Antônio Aneri, Dinah Gadelha Dias, Valter Félix de Souza i Iolanda Souza e Silva. El nom del club prové del club italià Juventus, pel suggeriment del pare Antônio Aneri.

## Palmarès

* Torneio de Integração da Amazônia:
** 1981, 1982
* Campionat acreano:
** 1966, 1969, 1975, 1976, 1978, 1980, 1981, 1982, 1984, 1989, 1990, 1995, 1996, 2009

## Referències

* 1 2 «Atlético Clube Juventus» (en portuguès). Arquivo de Clubes. Arxivat de l'original el 18 d'octubre 2009. [Consulta: 10 novembre 2009].

## Enllaços externs

* (portuguès) Atlético Clube Juventus a Arquivo de Clubes Arxivat 2009-10-18 a Wayback Machine.
# William Nicol

William Nicol (Humbie, 1768 o 1770 – Edimburg, 2 de setembre de 1851) va ser un físic i geòleg escocès que va inventar el prisma de Nicol, que és el primer aparell amb el qual es va obtenir llum polaritzada plana, l'any 1828.

## Biografia

Nasqué a Humbie, East Lothian, el 1770, encara que a la làpida de la seva tomba posi 1766.
Començà ajudant el seu oncle Henry Moyes, un científic que era cec i que el necessitava en les seves demostracions de química i òptica. Nicol va donar lliçons a la Universitat d'Edimburg, i a Edimburg va viure una vida retirada. Va fer estudis de les inclusions de fluids en els cristalls i de l'estructura microscòpica de la fusta fòssil. No va publicar res fins a l'any 1826.
Nicol va fer el seu prisma biseccionant un paral·lelipíped d'espat d'Islàndia (carbonat de calci cristal·litzat) per la seva diagonal més curta i, després, va cimentar-ne les parts amb bàlsam del Canadà.
El 1815, Nicol va desenvolupar un mètode per preparar seccions fines de cristalls i roques per ser estudiades en el microscopi. La seva tècnica implicava cimentar l'espècimen en un full de vidre i moldre'l amb cura fins a fer-lo extremadament fi. Això va fer possible veure les mostres minerals per la llum transmesa en lloc de la llum reflectida i, per tant, se'n podia veure l'estructura interna.
El Dorsum Nicol de la Lluna rep el seu cognom.

## Referències

* ↑ Asimov, Isaac. «Nicol, William». A: Enciclopedia biográfica de ciencia y tecnología : la vida y la obra de 1197 grandes científicos desde la antigüedad hasta nuestros dias (en castellà). Nueva edición revisada. Madrid: Ediciones de la Revista de Occidente, 1973, p. 200. ISBN 8429270043.
* ↑ Breu resum biogràfic a The History of Science and Technology, p. 332
* ↑ Joseph Priestley to Joseph Banks, 6 Feb 1783, NHM, Dawson Turner MS 3, fol. 17
* ↑ p122 Albert Edward Musson, Eric Robinson Science and technology in the Industrial Revolution, Manchester University Press, 1969, ISBN 0719003709
* ↑ Aquest article incorpora text d'una publicació que es troba en domini públic: Chisholm, Hugh. Encyclopædia Britannica (edició de 1911) (en anglès). 11a ed. Cambridge University Press, 1911.