OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Diables de Terrassa

Els Diables de Terrassa és un grup de diables, de cultura popular i tradicional catalana format a Terrassa el 1981, amb un vestuari pintat per Floreal Soriguera. La seva primera actuació va ser al Raval de Montserrat juntament amb el Drac de Terrassa, a partir d'aquell moment li va quedar el nom de Raval Infernal.
Ha estat la primera colla en gravar un correfoc amb la modalitat de vídeo 360 graus. Han apadrinant colles com la Pàjara de Terrassa, Diables de la Maurina entre d'altres i a les seves actuacions principals sempre realitzen els populars versots satírics. Tenen 5 ceptrots (forques grans), els quals són forques que representen a un personatge de l'infern, aquests són Llucifer, el senyor de l'infern, una de les forques més grans de Catalunya, té una capacitat de 205 carretilles. Les seves principals actuacions són l'Enterrament de la Sardina, el Raval infernal, el correbars de Carnestoltes, el correfoc de Festa Major i les diades de la colla.També han actuat fora de Catalunya com a Sestao i a Formentera, entre d'altres.

## Referències

* ↑ Marc Galí i Segués, Maria Isabel Cassaramona i Obiols, «La Colla Diables de Terrassa», Terregada: Apunts Sobre Folklore de Terrassa, Col·lecció L'agulla Tom 5, El Mèdol, 1991, pàgines 165 ss., ISBN 9788486542306
* ↑ David Bassa, Les Colles de diables al Vallès Oriental volum 1 de la Col·lecció L'aixeta, Edicions Gargot, 1998, pàgina 86, ISBN 9788460572114
* 1 2 «El Raval Infernal des de dins». Diari de Terrassa.
* ↑ «El correfoc del 35è Aniversari dels Diables de Terrassa serà gravat en 360 graus.». Nació Digital, 13-05-2016 [Consulta: 13 juny 2016].
* ↑ «Primer vídeo en 360 graus d'un correfoc dels Diables de Terrassa». Nació Digital, 03-06-2016 [Consulta: 13 juny 2016].
* ↑ «Pàjara de Terrassa». Arxivat de l'original el 2016-08-05. [Consulta: 14 juny 2016].
* ↑ «Espurnes a Terrassa». Diables de la Maurina. Arxivat de l'original el 2016-06-17. [Consulta: 13 juny 2016].
* ↑ «Versots de Diables de Terrassa», 01-07-1983.
* ↑ «Forques de Diables de Terrassa». [Consulta: 14 juny 2016].
* ↑ «Seducidos por el fuego del Raval Infernal» (en castellà). Diari de Terrassa.
* ↑ «Correfoc a Sestao». [Consulta: 13 juny 2016]. Arxivat 2016-08-10 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2016-08-10. [Consulta: 13 juny 2016].
* ↑ «UNOS FESTEJOS CON MUCHA `CHISPA´» (en castellà). , p. 22 [Consulta: 13 juny 2016]. Arxivat 2016-08-10 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2016-08-10. [Consulta: 13 juny 2016].
* ↑ «`Els diables de Terrassa´ estarán en el Carnaval de Formentera» (en castellà). Diario de Ibiza, 02-02-2007.

## Enllaços externs

* Diables de Terrassa - Lloc web oficial
* Diables de Terrassa - lloc web de l'ajuntament (contacte)
# Galbárruli

Galbárruli és un municipi de la Rioja, a la regió de la Rioja Alta. A un quilòmetre del nucli principal, es troba el llogaret de Castilseco.

## Història

El nom de la localitat fa referència als seus possibles pobladors (els de Galba) en la repoblació ocorreguda en el segle ix. Apareix documentat per primera vegada en el fur de Cerezo el 1146. Hi ha documents de 1737 i 1739 que indiquen que la localitat va mantenir plets amb els veïns de Villaseca sobre l'aprofitament de les pastures i forests. Va pertànyer jurisdiccionalment a Miranda de Ebro fins que l'any 1743, en el qual s'emancipen per una Reial Provisió les viles de Bugedo, Ocón, Cellorigo, Ircio, Suzana, Villalba, Villaseca. Existeix documentació d'una fundació benèfica L'Hospital de Santa Ana, concretament la redempció d'un cens atorgat per Juan de Sabando.

## Referències

* ↑ Govern de La Rioja. «Listado de municipios» (en castellà), 2016. Arxivat de l'original el 20 de gener 2022. [Consulta: 15 febrer 2021].
# Divisió del treball

La divisió del treball o de forma més general la divisió de funcions és l'especialització d'individus que cooperen per a fer tasques o papers específics.
Adam Smith ho va teoritzar a La riquesa de les Nacions (segle xviii). En l'aspecte laboral és un mètode d'organització de la producció on cada treballador s'especialitza en una fase, fins i tot molt petita, de la producció. Segons Adam Smith, l'especialització del treball genera una major producció total a causa del fet que el treball se simplifica i pot introduir-se màquinària especialitzada per realitzar subtasques definides amb un major detall. Diversos economistes clàssics, com també enginyers de la mecànica com Charles Babbage van proposar la divisió del treball.

## Evolució

A la Prehistòria, fa aproximadament 400.000 anys, els nostres avantpassats Homo heidelbergensis ja dividien el seu treball. Inicialment aquesta divisió es va donar per sexes, on els homes s'encarregaven de la caça d'animals i les dones de l'educació i la vigilància dels nens. Tot seguit, quan es van començar a fer activitats més complexes, com la producció d'armes, les persones es van començar a especialitzar. Aquesta manera d'organitzar les tasques i d'especialitzar als individus perquè el resultat sigui més beneficiós es manté avui dia.
L'evolució de la divisió del treball consisteix en la interacció entre éssers humans, així que al llarg de la història, igual que nosaltres i els nostres comportaments, la divisió del treball ha evolucionat.

## Divisió sexual del treball

L'exposició més clara dels principis de la divisió sexual del treball en totes les gammes de les societats humanes es pot resumir en un gran nombre de restriccions, del tipus: "si les dones d'edat reproductiva en una comunitat determinada tendeixen a fer X" (per exemple, preparar la terra per a ser plantada, "aleshores, també realitzarà I" (per exemple, la plantació), mentre que per als homes en aquest mateix exemple, seria que "si els homes planten haurien de preparar la terra". L'anàlisi cultural creuat de la divisió sexual del treball realitzat per White, Brudner i Burton (1977, de domini públic), usant anàlisi estadística vinculada, mostra que les tasques més freqüentment triades per les dones en aquestes relacions d'ordre són les més convenients en relació a la criança dels fills. Aquestes vinculacions no restringeixen la quantitat de treball per a qualsevol tasca que poden fer els homes (per exemple, cuinar) o per les dones (per exemple, la neteja dels boscos o artiga). En la mesura que les dones aclareixen els boscos per a fer-ne terres agrícoles, per exemple, tendeixen a fer tota la seqüència de les tasques agrícoles corresponents a aquestes aclarides.

## Referències

* ↑ Corbella, J., Carbonell, E., Moyà, S., Sala, R., Sapiens, Edicions 62, s. a., labutxaca, Espanya, 2010, pàg. 101
* ↑ divisió sexual del treball Arxivat 2006-05-17 a Wayback Machine. White, Brudner i Burton (1977)

## Bibliografia

* "Indagació sobre la naturalesa i les causes de la riquesa de les nacions" d'Adam Smith.

## Vegeu també

* Solidaritat mecànica i solidaritat orgànica
# Domenico de Rossi

Domenico de Rossi (1659 - 1730) va ser un editor italià que va publicar llibres amb gravats d'arquitectura, de gran difusió a l'època, que van significar un factor d'importància per a la difusió de l'estil a través d'Europa.
Durant els anys 1702, 1711 i 1721 va publicar successivament tres volums de gravats d'arquitectura sobre alçats i façanes de palaus barrocs i esglésies a Roma, (Studio d'architettura civile di Roma) incloent dissenys no construïts de Bernini i Borromini.
El primer volum mostra una àmplia varietat de dissenys de finestres, portes i entrades, pòrtics i accessos, peces de xemeneia i escalinates, amb treballs de gravat d'Alessandro Specchi, Filippo Vasoni, Carlo Fontana, entre d'altres. Va ser dedicat al papa Climent XII.
De Rossi també va produir un llibre de dissenys d'altars i capelles, Disegni di Vari Altari e Capelle (1685), les col·leccions de gravats del llibre són entre les primeres de mostrar la decoració barroca del segle xvii a Roma.
El 1709 De Rossi va heretar la impremta de Giovanni Giacomo de Rossi, a prop de l'Església de Santa Maria della Pace, el més gran i més durador editor de la Roma barroca. Diverses generacions de la família van participar en la firma editora, establerta al segle xvii, i que continuava produint gravats per a ús dels dissenyadors.

## Els tres volums

Els títols de l'obra principal de De Rossi són:
* Studio d'architettura civile sopra gli ornamenti di porte e finestre tatti da alcune fabbriche insigni di Roma con le misure piante modini, e profili. Opera de piu celebri architetti de nostri tempi, Roma, 1702. Dedicat al papa Climent XII.
* Studio d'architettura civile sopra vari ornamenti di cappelle, e diversi sepolcri tratti da più chiese di Roma colle loro facciate, fianchi, piante, e misure. Opera de' più celebri architetti de' nostri tempi, Roma, 1711. Dedicat al cardenal Francesco Acquaviva d'Aragona.
* Studio d'architettura civili sopra varie chiese, cappelle di Roma, e palazzo di Caprarola, et altre fabriche con le loro facciate, spaccati, piante, e misure. Opera de' piu celebri architetti de' nostri tempi, Roma, 1721. Dedicat al cardenal Bernardino Scotto.

## Referències

* ↑ Art & Architecture Library | SULAIR

## Enllaços externs

* Gravats de diversos artistes del Studio d'architettura civile de Domenico de Rossi Arxivat 2015-09-05 a Wayback Machine.
* Detalls de Studio d'architettura civile Arxivat 2007-03-10 a Wayback Machine.
* Universidad de Columbia: Joseph Connors, Francesco Borromini: Opus Architectonicum, Milà, 1998 Arxivat 2005-09-09 a Wayback Machine.: bibliografia i material de Domenico de Rossi.
# Els abandonats

Els abandonats (títol original: The Abandoned) és un thriller de terror i dramàtic angloespanyol dirigit per Nacho Cerdà, estrenat l'any 2006 al cinema. Ha estat doblada al català.

## Argument

L'any 1966, un camió circula per una carretera forestal a bord amb una dona greument lesionada i dos nadons plorant. Arriba fins a la granja d'un patriarca rus, on la dona sucumbeix a les seves ferides deixant els dos nens orfes. Anys més tard, un avió procedent dels Estats Units aterra a Rússia. A bord es troba Marie, una productora de cinema americana d'origen rus. Adoptada quan va néixer, Marie mai no ha pogut saber res dels seus pares, i si el seu nom és "Mila". Però alguns dies abans del seu 42 aniversari, un notari, Andrei Micharine, li anuncia sobtadament que ha trobat la pista de la seva mare i la convida a anar a Rússia per rebre la seva herència. Es tracta d'una gran granja aïllada, construïda en una petita illa.

## Repartiment

* Anastasia Hille: Marie Jones
* Karel Roden: Nikolai
* Valentin Ganev: Andrei Micharine / Kolya Kaidanovsky
* Paraskeva Djukelova: la mare de Marie
* Carlos Reig-Plaza: Anatoliy
* Kalin Arsov: el patriarca rus, l'any 1966
* Svetlana Smoleva: la dona del patriarca, l'any 1966
* Anna Panayotova: la noia del patriarca, l'any 1966
* Jordanka Angelova: la dona cega, els nostres dies
* Valentin Goshev: el patriarca, els nostres dies
* Jasmina Marinova: la dona del patriarca
* Monica Baunova: Emily
* Marta Yaneva: Natalya

## Rebuda

* Premis 2006: Festival de Sitges: Secció oficial llargmetratges a concurs
* Crítica": Es troba a faltar, sobretot, un empaquetat narratiu més solvent. (...) manté cert poder visual gràcies a la fotografia. No obstant això, el guió sempre es mostra tan capritxós com truculent."

## Referències

* ↑ «Els abandonats». ésAdir. [Consulta: 31 desembre 2018].
* ↑ «The Abandoned» (en anglès). The New York Times.
* ↑ «The Abandoned». rottentomatoes.
* ↑ Ocaña, Javier «Los abandonados». El País.

## Enllaços externs

* Els abandonats a GoitaQuèFanAra.cat
# Eachtach

Eachtach, a la mitologia irlandesa, era la filla de Diarmuid Ua Duibhne i Gráinne.
A La Persecució de Diarmuid i Gráinne, l'Alt Rei Cormac mac Airt promet a l'envellit Fionn mac Cumhail la seva filla Gráinne com a núvia, però Gráinne s'enamora de Diarmuid Ua Duibhne. La parella fuig i són ajudats pel pare adoptiu de Diarmuid, el déu Aengus, mentre Fionn els persegueix. Finalment, Fionn fa les paus amb la parella. Tanmateix, anys més tard, Fionn convida Diarmuid a la caça del porc senglar, i Diarmuid és malferit. L'aigua beguda de les mans de Fionn té el poder de guarir, però ell intencionadament deixa escórrer l'aigua a través dels seus dits abans que Diarmuid la pugui beure, i mor finalment.
A una de les versions del mite, Eachtach és present i suplica a Fionn que ajudi el seu pare, però ell no li fa cas. Per venjar la mort del seu pare, Eachtach va reunir els seus germans i un exèrcit, i va perseguir Fionn durant quatre anys, fins que gairebé el mata en una batalla; tot i que, finalment, Eachtach no ho va aconseguir.

## Referències

* 1 2 Monaghan, Patricia. Encyclopedia of goddesses and heroines. 2ª edició. Santa Barbara, Calif.: Greenwood, 2010. ISBN 0313349908.
* ↑ MacCulloch, John Arnott. Celtic mythology. [New edition].. Mineola, N.Y.: Dover, 2004. ISBN 048643656X.
# Editorial Teide

Editorial Teide és una empresa editora fundada a Barcelona el 1942 per Frederic Rahola i d'Espona, deixeble d'Alexandre Galí i Coll i de la Mútua Escolar Blanquerna, i Jaume Vicens i Vives, historiador que havia col·laborat a l'Institut-Escola. La seva seu és al carrer de Viladomat, de Barcelona.
Des dels seus inicis, la seva activitat s'ha centrat en els llibres d'ensenyament, des de l'ensenyament primari fins al batxillerat, i destacà per la seva renovació tant en el contingut dels llibres com en la seva presentació. Inicialment, la producció de llibres es feia en castellà, però el 1954 l'editorial va editar el primer llibre didàctic en català de la postguerra, Història de la literatura catalana de Joan Ruiz i Calonja i posteriorment, el 1965, va editar el primer llibre destinat als infants, Beceroles, d'Àngels Garriga de Mata.
L'Editorial Teide ha recollit i incorporat als seus llibres escolars la tradició pedagògica més avançada i transformadora de Catalunya, tot introduint a l'escola les noves tendències lingüístiques (amb la incorporació de Carmina Pleyan i Cerdà) i fins i tot matemàtiques (Zoltán Pál Dienes). Darrerament, la presència del català en les edicions de l'Editorial és força important.

## Referències

* ↑ «Frederic Rahola i Espona». Arxiu Nacional de Catalunya. [Consulta: juny 2013].
* ↑ «Editorial Teide». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Garriga, Àngels. Beceroles: comencem a llegir. (il·lustracions de Marí Fernanda Díaz. Barcelona: Teide, 1965 (8a edició 1979), p. 96. ISBN 9788430723300.

## Enllaços externs

* Web d'Editorial Teide
# Ein Kàrem

Ein Kàrem o Ein Karim (hebreu: עין כרם‎; àrab: عين كارم, Ayn Kārim) és una antiga població del Districte de Jerusalem. Avui dia és un poble residencial amb una gran presència d'artesans dins dels límits municipals de Jerusalem. Ein Kàrem significa la Font de la Vinya. La seva població era de 2.000 habitants en 2010. El lloc atrau tres milions de visitants i pelegrins cada any. Ein Kàrem es també una de les seus de l'Hospital Hadassah de Jerusalem.
Segons la tradició cristiana fou en aquesta població on es produí la Visitació, un episodi del Nou Testament en què s'explica que Maria, mare de Jesús, va visitar la seva cosina Isabel embarassada de Joan Baptista. Aquest fet es narra a l'Evangeli de Lluc 1:39-56, encara que el text no especifica la població.

## Esglésies cristianes

Les diferents branques del cristianisme han construït esglésies, monestirs, escoles o institucions després de l'arribada dels franciscans que foren els primers:
* Església de Sant Joan Baptista (catòlica de ritu llatí), sobre les restes d'una església romana d'Orient i una església croada
* Església de Sant Joan Baptista (ortodoxa) construïda en 1894 sobre les ruïnes d'una antiga església
* Església de la Visitació (catòlica de ritu llatí), construïda el 1955 per Antonio Barluzzi
* Germanes de Notre Dame de Sion (catòlica), on hi ha enterrat Alphonse Ratisbona, seu cofundador.
* Monestir ortodox rus, conegut pels vilatans com Moscou.
* Maison Saint-Vincent-Ein Kerem, llar per a infants físicament i mentalment discapacitats a càrrec de les Filles de la Caritat de Sant Vicenç de Paul.
* Convent de Sant Joan al desert on Sant Joan el Baptista va viure a pocs quilòmetres.

## Bibliografia

* Brownrigg, Ronald: Come, See the Place: A Pilgrim Guide to the Holy Land (Hodder and Stoughton, 1985)
* Freeman-Grenville, G. S. P.: The Holy Land: A Pilgrim’s Guide to Israel, Jordan and the Sinai (Continuum Publishing, 1996)
* Gonen, Rivka: Biblical Holy Places: An illustrated guide (Collier Macmillan, 1987)
* Inman, Nick, and McDonald, Ferdie (eds): Jerusalem & the Holy Land (Eyewitness Travel Guide, Dorling Kindersley, 2007)
* Kloetzli, Godfrey: “Ain Karim”, Holy Land, winter 2003
* Murphy-O’Connor, Jerome: The Holy Land: An Oxford Archaeological Guide from Earliest Times to 1700 (Oxford University Press, 2005)
* Wareham, Norman, and Gill, Jill: Every Pilgrim’s Guide to the Holy Land (Canterbury Press, 1996)
# El Noi de Tona (cantant)

Fran Rodríguez i Grau (Barcelona, 7 d'octubre de 1987), més conegut pel nom artístic d'El Noi de Tona, és un raper català. El 2021, després d'alguns senzills i un EP, va publicar el seu segon àlbum d'estudi, No n'hi ha per tant, amb la producció musical de Sr. Chen i les col·laboracions de D. Mos i Yung Rajola.

## Discografia

* En fin. (EP, autoeditat, 2021)
* No n'hi ha per tant (autoeditat, 2021)

## Referències

* ↑ «El Noi de Tona - No n'hi ha per tant». Enderrock.cat, 18-06-2021. [Consulta: 2 juliol 2021].
* ↑ Clapés, Marc. «Potser hauré de picar més pedra però em sento bé amb el què faig», 21-06-2021. [Consulta: 2 juliol 2021].
* ↑ Reverte, Carme. «Fusiono els meus referents culturals amb la música que m'agrada». [Consulta: 2 juliol 2021].
# Elizabeth Garrett Anderson

Elizabeth Garrett Anderson (Whitechapel, Londres, 9 de juny de 1836 - Aldeburgh, 17 de desembre de 1917) va ser la primera metgessa britànica.
Com que se li va denegar l'admissió a les escoles de medicina, es va inscriure com a estudiant d'infermeria a l'Hospital Middlesex mentre estudiava pel seu compte amb metges i en hospitals de Londres i Edimburg. El 1865 va obtenir la licència per exercir de la Societat d'Apotecaris, que era l'única que permetia els exàmens a les dones; tot seguit, aquesta societat canviaria les seves normes per evitar que altres dones entressin a la professió d'aquesta manera. Elizabeth Garrett Anderson es doctorà després a la universitat de La Sorbona de París el 1870, convertint-se en la primera dona de la Gran Bretanya a llicenciar-se i doctorar-se com a metgessa.
Com que, pel fet de ser dona, cap hospital la contractava malgrat tenir el títol, el 1866 va obrir consulta privada, el St. Mary 's Dispensary for Women and Children, a Marylebone', una de les zones més pobres de Londres. Més endavant va decidir convertir-lo en un hospital en què només treballessin dones, i així va passar a anomenar-se Nou Hospital per a Dones, inaugurat el 1872. L'any 1918, després de la seva mort, l'hospital prendria el seu nom; ara forma part de la Universitat de Londres.
El 1874 Anderson va crear una facultat mèdica per a dones, l'Escola de Medicina per a Dones de Londres, en la qual faria de professora i en seria degana des de 1883 fins al 1903.
Escrigué molts articles i memòries sobre la seva activitat mèdica. La seva determinació va obrir el camí a altres dones i el 1876 es va aprovar una llei que permetia a les dones entrar a les professions mèdiques. També es va donar a conèixer com a lluitadora activa a favor del moviment del sufragi femení. Així, va ser membre del Comitè Central de la Societat Nacional per al Sufragi Femení el 1889.
Retirada a la ciutat d'Aldeburgh, a la costa de Suffolk, el 1908 en fou elegida alcaldessa.

## Referències

* 1 2 3 «Elizabeth Garrett Anderson» (en anglès). Encyclopaedia Britannica. [Consulta: 25 abril 2021].
* 1 2 Enciclopedia Espasa, volum. 5, pàginan694. 1909. ISBN 8423945057
* 1 2 3 4 «Elizabeth Garrett Anderson (1836-1917): La doctora que recibió las llaves del reino de la medicina» (en castellà). Mujeres con ciencia, 15-08-2019. [Consulta: 25 abril 2021].
* 1 2 «Elizabeth Garrett Anderson» (en anglès). BBC. History. [Consulta: 25 abril 2021].
# Piumoc

El piumoc o sac d'ossos és un embotit sec de porc.

## Història

El piumoc és un embotit tradicional que s’elaborava a les cases de pagès de les comarques gironines. A Tortellà, se’n solia fer durant l’època de collita de les faves, cap a final d’abril, i s’emprava per substituir el costelló de porc en els tradicionals guisats de faves de la vila. Hi ha notícies que també s’elaborava fora de la Garrotxa, concretament a la Selva. Actualment, només una empresa de Tortellà –especialitzada en fer embotits tradicionals-- elabora aquest producte de manera industrial.
Tradicionalment el piumoc era un embotit de l'àmbit domèstic rural. S'elaborava a les cases de pagès d'una zona força gran que anava des d'Olot fins a Banyoles i vers el sud fins a Santa Coloma de Farners (la Selva). Avui en dia, però només es fa a Tortellà, a la Garrotxa.

## Preparació

Antigament es preparava amb ossos triturats i carn del costelló de porc, posteriorment salats i empebrats. La barreja es deixava reposar uns dies. Després s'embotia bé farcint la bufeta urinària d'un porc i es deixava assecar durant tres setmanes en un rebost.
El piumoc pertany a la família dels embotits secs. En la seva forma de preparació actual, és un producte de textura granulosa i sabor molt intens, amb una mida que oscil·la entre els 30 i 50 cm i un diàmetre d’entre 55 i 65 mm. D’aspecte, s’assembla a una llonganissa. S’elabora trossejant els ossos i la carn del costelló del porc, salant-los i empebrant-los, per després deixar reposar la mescla durant uns dies. Passat aquest temps, s’emboteix en una tripa culana de porc i es travessa l’embotit amb un cordill, que es passa pel seu voltant cada 5 cm per tal que quedi ben premsat. Finalment, es trasllada a l’assecador, on hi roman entre 3 i 4 setmanes.

## Plats amb piumoc

El piumoc és un embotit que combina molt bé amb les faves i fesols. En alguns plats el piumoc pot substituir al costelló del porc. El piumoc es menja, bàsicament, cuit.
Se segueix incorporant als estofats de faves típics de la comarca, al costat de la botifarra negra i en substitució de la costella de porc. També hi ha qui se’l menja cru, però el fet d’estar format per ossos no el converteix en un embotit ideal per a aquesta forma de consum.

## Dita popular

    Per petit que sigui el porc,
    dotze llonganisses i un piumoc.

## Vegeu també

* Embotit

## Referències

* 1 2 3 «piumoc». Departament d'Agricultura de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2024].
* ↑ Piumoc amb fesols de Santa Pau - Receptes - Club de Cuines Arxivat 2009-12-09 a Wayback Machine.
* ↑ Gastroteca - Piumoc
* ↑ «El piumoc, un embotit oblidat i poc conegut». vadegust, 06-02-2021. [Consulta: 13 abril 2024].
* ↑ «Fuet, secallona i somalla són el mateix? Diccionari bàsic dels embotits catalans», 15-10-2021. [Consulta: 13 abril 2024].

## Enllaços externs

* Piumoc, l'embotit oblidat Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
Gastronomia dels territoris catalanoparlants :
Part de {{Cultura de Catalunya}} :
Companatges i condiments :