OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Acrilonitril butadiè estirè

L'Acrilonitril Butadiè Estirè o resines ABS (de l'anglès: Acrylonitrile butadiene styrene) és un plàstic molt resistent als cops molt utilitzat en automoció i altres usos industrials o domèstics. És un termoplàstic amorf.

## Estructura química

Els blocs d'acrilonitril proporcionen rigidesa, resistència a atacs químics i estabilitat a alta temperatura això com duresa, propietats aquestes que són molt preuades en certes aplicacions com són les d'equips pesants o aparells electrònics.
Els blocs de butadiè que és un elastòmer, proporcionen tenacitat a qualsevol temperatura. Això és especialment interessant per a ambients freds, en els quals altres plàstics es tornen trencadissos.
El bloc d'estirè aporta resistència mecànica i rigidesa.

## Característiques de l'ABS

El tret més important de l'ABS és la seva gran tenacitat, fins i tot a una tan baixa temperatura com els 40 °C sota zero. A més és dur i és rígid; la seva resistència química és acceptable; té una baixa absorció d'aigua i, per tant, una bona estabilitat dimensional; presenta una alta resistència a l'abrasió; es recobreix amb una capa metàl·lica amb facilitat.
La temperatura de transició vítria (Tg), que determina la temperatura màxima que es pot fer servir en moltes aplicacions comercials, es de 105 °C.

### Propietats físico – mecániques

| Allargament en la ruptura (%) | 45 |
| Coeficient de Fricció | 0,5 |
| Mòdul de Tracció (GPa) | 2,1-2,4 |
| Resistencia a la Tracció (MPa) | 41-45 |
| Resistència a l'Impacte Izod (J m-1) | 200-400 |
| Absorció d'Aigua - en 24 hores (%) | 0.3-0.7 |
| Densitat (g cm-3) | 1,05 |
| Resistència a la Radiació | Acceptable |
| Resistència als Ultra-violats | Dolenta |

## Aplicacions i usos

S'utilitza comunament en aplicacions:
* Indústria automobilística: Parts cromades, parts internes i externes de la carrosseria que estiguin pintades.
* Joguines: Blocs de LEGO, TENTE i Airsoft i figuretes de BANDAI.
* Processos d'impressió 3D.
* Electròniques: com les carcasses dels televisors, ràdios, ordinadors i impressores
* Oficina: Grapadores, carpetes pesants.
Es pot usar en aliatges amb altres plàstics, per exemple ABS amb el PVC.
Els principals productors d'ABS a Europa i Amèrica és la BASF (sota bel nom comercial de Terluran); Lanxess, actualment INEOS ABS; i GE-plastics, actualment SABIC. A nivell mundial el primer productor és CHIMEI de Taiwan, i el segon és LG Chem de Corea.

## Referències

* ↑ Siim and Co., S.L. «Propiedades físicas y mecánicas materiales». [Consulta: 8 juny 2012].
# Ivan Brull i Pons

Ivan Brull i Pons (València, 1978), que fa servir Ivan Brull com a nom de ploma i artístic, és un enginyer, músic, cantautor i poeta valencià.
Resident a Silla, localitat on va estudiar el grau mitjà de violí al Conservatori Professional de Música, és enginyer químic per la Universitat Politècnica de València. La seva tasca literària la va encetar el 2010, amb la publicació de Cantaments, llibre de poesies —un total de trenta-nou poemes dividits en quatre parts— amb el que va guanyar el tretzè premi de poesia Jaume Bru i Vidalla dels Premis Literaris de la Ciutat de Sagunt. Entre els anys 2010 i 2012 va dirigir a la Universitat Politècnica de València el taller de poesia «Vers». El 2012 publicà la seua segona obra, Guia de perduts, i tres anys més tard, el 2015, el llibre Sobre l'unicorn, amb el qual se li concedí el Premi Benvingut Oliver de poesia en la trenta-cinquena edició dels premis Vila de Catarroja.
Brull també col·labora en revistes literàries com Caràcters, on publicà una breu biografia del poeta Peter Balakian i traduí de l'anglès al català Primavera incipient —Early Spring—, entre d'altres, i ha editat un treball discogràfic en format CD, Canvi dels àngels (Comboi Records, 2015), en el qual s'interpreten musicalment els seus poemes.

## Obra publicada

* Cantaments (Benicarló, Ed: Onada, 2010)
* Guia de perduts (Ed: Germania, 2012)
* Sobre l'unicorn (Ed: Perifèric, 2015)

## Referències

* 1 2 3 «Ivan Brull Canvi dels àngels». Enderrock. Grup Enderrock Edicions. [Consulta: 23 març 2016].
* 1 2 3 Saragossà, Empar. «Ivan Brull, poeta». El Punt Avui. 2016 El Punt Avui. [Consulta: 23 març 2016].
* ↑ Redacció. «Onada Edicions edita les obres guanyadores dels premis Ciutat de Sagunt». El Punt Avui. 2016 El Punt Avui. [Consulta: 23 març 2016].
* ↑ «GUIA DE PERDUTS, NOU LLIBRE DEL SILLER IVAN BRULL». Notícies. Ajuntament de Silla. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 23 març 2016].
* ↑ Redacción Hortanoticias. «Vicent Usó, Iván Brull, Josep Piera i Jordi Gamon, guanyadors dels premis Vila de Catarroja 2015». Hortanoticias. 2014 Hortanoticias S.L. [Consulta: 23 març 2016].
* ↑ «Ivan Brull tria Peter Balakian». Traces. Departament de Filologia Catalana de la Universitat Autònoma de Barcelona. [Consulta: 23 març 2016].
* ↑ «27 poetes valencians». Tria Llibres. Associació Cultural Editorial Tria. [Consulta: 22 març 2016].
* ↑ «Presentació 'Sobre l'unicorn' d'Ivan Brull». Agenda. Associació d'Escriptors en Llengua Catalana. [Consulta: 23 març 2016].

## Enllaços externs

* Llibre Cantaments a la web d'Onada Edicions Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# JFA

JFA (sigles de Jodie Foster's Army) va ser un grup estatunidenc de skate punk format l'any 1981 a cavall entre Phoenix i el Sud de Califòrnia. La banda va ser fonamental en el desenvolupament del vincle entre la cultura del monopatí de carrer i el punk rock.

## Història

JFA es va formar l'abril de 1981, 19 dies després de l'intent fallit d'assassinat del president Ronald Reagan per part de John Hinckley Jr. Hinckley, un fanàtic de l'actiu Jodie Foster obsessionat amb la seva interpretació d'una jove prostituta a la pel·lícula de Martin Scorsese de 1976 Taxi Driver, va intentar matar Reagan amb el propòsit d'impressionar l'actriu. El nom de la banda és, per tant, una mostra d'humor negre vers Reagan, una figura odiada a l'escena punk rock de principis dels anys 1980.
Els membres de JFA es van conèixer practicant el monopatí de carrer i van començar a tocar junts després d'un concert de DOA durant la gira Hardcore 81. El primer concert de la banda va ser fent de teloners de Black Flag i la seva primera cançó de la nit va ser «Pipetruck».
Placebo Records va publicar el seu EP debut Blatant Localism a finals de 1981 i la banda va fer una extensa gira per la Costa Oest dels. La seva primera gira nacional va ser l'estiu de 1983 després de la publicació del seu primer àlbum Valley of the Yakes.
El grup va rebre una cobertura extensa a la influent revista de skate Thrasher durant la dècada del 1980. El cantant Brian Brannon va aparèixer a la portada d'abril de 1987 de Thrasher al Love Bowl de Phoenix. També va ser portada del número d'abril de 1989 al Thrasherland Skatepark de Glendale. L'any següent es va convertir en reporter de la revista i, més endavant, editor musical i director d'art fins que va marxar el 1997. Al llarg de la dècada del 1980, Brannon, el guitarrista Don «Redondo» Pendleton i el baixista Michel Cornelius van ser col·laboradors independents de Thrasher amb articles i fotografies.

## Discografia

* 1981: Blatant Localism (EP, Placebo Records)
* 1983: Valley of the Yakes (Placebo Records)
* 1984: JFA (Placebo Records)
* 1988: Nowhere Blossoms (Placebo Records)
* 2002: Concrete Waves (compartit amb Blue Collar Special i The Worthless, Disaster Records)
* 2003: We Know You Suck (recopilatori)
* 2009: To All Our Friends (DC-Jam Records)
* 2012: Speed of Sound (DC-Jam Records)

## Referències

* ↑ Ábalos Bedoya, David. «10 Portadas de discos en donde convergen el Skate y el Punk» (en castellà), 09-12-2014. [Consulta: 12 juny 2022].
* ↑ "JFA," Flip Side Fanzine, whole no. 31 (April 1982), p. 28.
* ↑ Douglas O. Linder, "The Trial of John Hinckley: Taxi Driver," University of Missouri-Kansas City School of Law, 2002.
* ↑ «Interview: Brian Brannon and Don Redondo - JFA». Scanner Zine. Arxivat de l'original el 2022-12-19. [Consulta: 12 juny 2022].
# Jaume Escala Pujado

Jaume Escala Pujado (Barcelona, 1958) és un cantautor i escriptor català. L'any 1983 va guanyar el concurs Cançó 83 i va participar en el disc Horitzons. Posteriorment va gravar Terres de Catalunya i Nascuts a Catalunya, on el músic reivindicava els llenguatges del rock i el country. Amb el nom de Capità Catalunya, va gravar Independència total. L'any 2010 publica Mitjanit a Barcelona i el 2016 reapareix al món musical amb un concert a Barnasants.
Entre els seus llibres en destaquen: Els nens del mar (Premi Octogone a Fonte, Albertville, 1992) i Brrrgg... (Premi Crítica Serra d'Or de Literatura Infantil i Juvenil en 1993); tots dos, il·lustrats per Carme Solé i Vendrell. També ha col·laborat a la premsa i la ràdio.

## Obres
### Discografia

* Jo visc a Barcelona. 1983. Belter.
* Terres de Catalunya. 1993. Urantia records.
* Independència total. 1995. Urantia records.
* Jaume Escala, 1996, PSM Records
* Born in Catalonia, Nascuts a Catalunya. 1999. Meta / Edivox.
* Carme Solé i Vendrell, La luna de Juan, música de Jaume Escala, 2000, Editorial K-Industria Cultural.
* I Foren Feliços, 2005,K-Indústria Cultural S.L.
* Mitjanit a Barcelona, 2009, Meta / Edivox.

### Bibliografia

* Els nens del mar. Madrid: Siruela, 1991 (Premi Octogone La Fonte, Albertville, 1992)
* Brrrrrgg!. Barcelona: HYMSA, 1992 (Premi Crítica Serra d'Or de Literatura Infantil i Juvenil en 1993)
* La increïble història d'en Fulvio Malagana i el seu gos Barbes. Barcelona: Columna - La Galera, 1994
* Uf, el camell. Barcelona: L'Arca de Junior, 1994

## Referències

* ↑ Jaume Escala Pujado al Qui és Qui de les Lletres Catalanes
* ↑ «Pep Batlle i Castarlenas. Músic d'Argentona, era el bateria del grup La Banda del Drac», El Punt, 7 de maig de 2009
* ↑ «Horitzons. Cançó 83.». Discos Belter, 1983.
* ↑ «LP Cançó 83». http://www.todocoleccion.net/.+[Consulta: 16 maig 2016].
* ↑ «1989: I cau el Mur de Berlín! Rock català», Avui, 14 de març de 2008
* ↑ Bianciotto, Jordi «Jaume Escala: "En Catalunya falta alegría"». El Periódico de Catalunya, 2016.
# Jeanne Hachette

Jeanne Laisné (nascuda el 1454?), filla de Jean Laisné i adoptada per una senyora de cognom Fourquet, era una heroïna francesa amb el sobrenom de Jeanne Hachette, figura emblemàtica de la resistència francesa contra Carles el Temerari, duc de Borgonya.
És coneguda pel seu heroic acte del 27 de juny de 1472, quan va impedir la captura de Beauvais per les tropes del Temerari. Només hi havia uns tres-cents homes a la defensa de la ciutat al comandament de Louis de Balagny i va ser envoltada per uns 80.000 soldats.
Els borgonyons intentaven l'assalt quan un d'ells va reeixir col·locar la bandera als merlets; llavors, Jeanne es va llançar damunt, el va llençar a la fossa i va arrencar la bandera, cosa que va animar el coratge de la guarnició i de la població local que va repel·lir l'assalt amb pedres i oli bullent. L'avenç dels borgonyons per França es va aturar.
En gratitud per aquest acte heroic, Lluís XI va instituir una desfilada a Beauvais anomenada la Processó de l'Assalt, va casar Jeanne Laisné amb el seu promès, Colin Pilon, i els va concedir prebendes diverses. La desfilada té lloc l'últim cap de setmana de juny, i les dones precedeixen els homes, tots vestits d'època. Al mig de la plaça major de la ciutat s'aixeca un monument en honor seu.
L'actuació de Jeanne Hachette s'ha equiparat amb les de Joana d'Arc, encara que l'heroïna d'Orleans ha passat a la història com un dels grans personatges de la història francesa. No obstant això, al segle xix es van posar en dubte les gestes i fins i tot l'existència del personatge. L'erudit Paulin Paris nega fins i tot l'existència de Jeanne Hachette, perquè el seu nom no s'esmenta per cap autor del segle xv, i només apareix a Histoire de Navarre d'André Favin, publicada el 1612.
La seva memòria es va revifar el 1920, quan es va canonitzar Joana d'Arc, perquè Jeanne Hachette va passar a ser l'equivalent laic de la santa catòlica.
El fet va ser recreat en la pel·lícula francesa Le Miracle des loups (1924) de Raymond Bernard.

## Referències

* ↑ George Bernard Vallat, Jeanne Hachette (Abbeville, 1898).
* ↑ Revue des questions historiques, Volume 1
# Jeroglífics de Creta

Els jeroglífics de Creta són un sistema d'escriptura que roman en gran part sense desxifrar i que precedeix el sistema anomenat escriptura Lineal A (tot i que ambdós conviuen). S'han trobat uns 1500 signes entre els diferents documents i artefactes entre els anys 2100 i 1600 aC. Es considera que tenen similituds amb els jeroglífics d'Anatòlia, potser tots dos sistemes descenen del mateix sistema original.
Els jeroglífics van ser emprats per la civilització minoica per a assumptes administratius en la major part i funcionaven com un sil·labari amb restes ideogràfiques. El descobridor d'aquesta escriptura fou Arthur Evans. Els signes combinen representacions estilitzades d'animals (apareixen gats, lleons i coloms), parts del cos humà (ulls, peus), objectes quotidians (arada, lira, labris) i altres que tendeixen cap a l'abstracció. Es disposaven en diferents ordres segons l'objecte on s'han inscrit. Un dels exemples més valuosos es troba al disc de Festos.

## Referències

* ↑ W. C. Brice, Cretan Hieroglyphs & Linear A, Kadmos 29 (1990) 171-2.
# Joan Bruguera Teixidó

Joan Bruguera Teixidó (Catalunya, 1885 - Barcelona, 1933) va ser un editor català, fundador de l'editorial «El Gato Negro», que posteriorment es va convertir en l'Editorial Bruguera, famosa en l'edició d'historietes i còmics durant gran part del segle XX.

## Biografia

Amb un olfacte especial per a allò que era popular, Bruguera va començar el 1910 editant retallables i petits quaderns amb acudits i curiositats. Poc després, va incorporar al seu catàleg la novel·la per lliuraments (com Los amores y aventuras de Luis Candelas, escrita per Antonio Espina) i les biografies de personatges històrics i aventurers com Francis Drake. També es va aventurar en l'adaptació d'històries del romanticisme, com la dels amants de Terol.
El 1921, s'endinsa en les historietes infantils i juvenils, on el TBO havia tingut gran èxit editorial, i publica Pulgarcito, el primer nombre del qual només tenia vuit pàgines, costava cinc cèntims de pesseta i tenia la meitat d'elles a color i les altres en blanc i negre. El mateix Bruguera la va definir com “un diari infantil de contes, historietes, aventures i entreteniments que havia vingut per divertir als nens”. Va ser tal el seu èxit que a les nou setmanes de la seva publicació comptava amb més de 50.000 lectors. En 1924, incorpora en la portada al personatge. La revista Pulgarcito popularitzaria més endavant les historietes de Carpanta, Les germanes Gilda, La família Cebolleta, Zipi i Zape o Mortadel·lo i Filemó.
El 1933, morí Joan Bruguera Teixidó, i El Gato Negro pansa a les mans dels seus fills, sent intervinguda durant la Guerra Civil. Va ser en la postguerra quan el seu fill Francisco Bruguera Grané va canviar definitivament el nom de l'editorial, passant a ser formalment Editorial Bruguera.

## Referències

* ↑ «Joan Bruguera Teixidó | Real Academia de la Historia». dbe.rah.es. [Consulta: 10 setembre 2019].
* ↑ «PULGARCITO (1921, GATO NEGRO) - Tebeosfera». www.tebeosfera.com. [Consulta: 10 setembre 2019].
* ↑ «13 Rue Bruguera». seronoser.free.fr. [Consulta: 10 setembre 2019].
* ↑ «Bruguera: cómics clásicos, humor incombustible». La Vanguardia, 08-09-2019. Arxivat de l'original el 2019-10-18. [Consulta: 10 setembre 2019].

## Bibliografia

* H. Escolar Sobrino, Gente del libro. Autores, editores y bibliotecarios (1939-1999), Madrid, Gredos, 1999.
* J. Martínez Martín (dir.), Historia de la edición en España (1836- 1936), Madrid, Marcial Pons, 2001.
* X. Moret, Tiempo de editores, Barcelona, Destino, 2002.
# Un poli violent

Un poli violent, Violent Cop (その男、凶暴につき, Sono otoko, kyōbō ni tsuki) és una pel·lícula japonesa de 1989, dirigida, muntada i protagonitzada per Takeshi Kitano. Ha estat doblada al català.
Suposa el debut cinematogràfic de Kitano com a director, un debut fortuït, ja que el director que anava a realitzar el film era Kinji Fukasaku, però una malaltia el va dur a abandonar el projecte i finalment Kitano que era l'actor protagonista fou també el director després de parlar-ho amb el productor. El llargmetratge, estrenat el 12 d'agost de 1989, va suposar l'inici de la carrera de Kitano com a director.

## Argument

La història gira entorn de la figura del detectiu Azuma (Takeshi Kitano), un policia solitari que no dubta a fer ús d'una violència extrema i desmesurada per aconseguir reduir als delinqüents, és igual si aquests són membres de la màfia o una colla d'adolescents que ha agredit a un rodamón. Azuma té una germana (Maiko Kawakami) que pateix trastorns mentals i que acaba de ser donada d'alta a l'hospital psiquiàtric, per la qual cosa el mateix Azuma s'encarrega d'ella.
La dura lluita contra una banda de narcotraficants porta a Azuma dues desgràcies que li marcaran: la mort del seu amic i col·lega Iwaki (Sei Hiraizumi), policia corrupte que treia profit de la droga requisada per la policia; i el segrest de la seva germana pels narcotraficants. Tots dos successos porten a Azuma a emprendre pel seu compte i risc, i sense cap sentit de l'ètica, una lluita aferrissada contra els responsables de tals actes.

## Comentaris

Violent Cop és l'escruixidora i excitant targeta de visita amb la qual Kitano es va presentar en l'àmbit de la direcció cinematogràfica i va mostrar alguns dels trets temàtics i tècnics que han acompanyat al director japonès al llarg de tota la seva carrera: la violència com a element central de les seves pel·lícules (serien excepcions els films Escena enfront del mar, Dolls i, en certa manera, HANA-BI i Zatōichi), l'ocupació d'unes bandes sonores atractives que marquen amb gran èxit el ritme de la història, els amplis silencis o el·lipsis que amb freqüència ofereixen una força comunicativa major que els diàlegs i els plànols frontals.

## Repartiment

* Takeshi Kitano - Azuma
* Maiko Kawakami - Akari
* Makoto Ashikawa - Kikuchi
* Shirō Sano - Yoshinari
* Sei Hiraizumi - Iwaki
* Mikiko Otonashi - Iwaki's Wife
* Hakuryu - Kiyohiro
* Ittoku Kishibe - Nito
* Ken Yoshizawa - Shinkai
* Hiroyuki Katsube - Cap del departament policial de Higuchi
* Noboru Hamada - Detectiu en cap Araki
* Yuuki Kawai - Detectiu Honma
* Taro Ishida - Detectiu Tashiro

## Banda Sonora

El tema musical del piano que s'escolta en diverses ocasions durant la pel·lícula és Gnossienne No.1 d'Erik Satie.

## Referències

* ↑ «Un poli violent». esadir.cat.
* ↑ Joan Dupont. «Takashi Miike's Heartrending Samurai Tale, Told in 3-D». The New York Times, 20-05-2011. [Consulta: 3 juliol 2012]. «Quentin Tarantino played a small role in “Sukiyaki Western Django” and the great master Takeshi Kitano has appeared in his movies.»
* ↑ The New York Times

## Enllaços externs

* Violent Cop al Movie Database Japonés (japonès)
# Acromegàlia

L'acromegàlia (del grec Akros "extrema" o "extrems" i Megalos "gran" - les extremitats grans) és una síndrome que resulta quan la hipòfisi produeix l'hormona del creixement (HC) en excés després del tancament del cartílag de creixement en la pubertat. Una sèrie de trastorns poden incrementar la producció de la hipòfisi de HC, encara que amb més freqüència es tracta d'un tumor productor de HC anomenat adenoma d'hipòfisi, derivada d'un tipus diferent de cèl·lula (somatotrofa).
L'acromegàlia més comunament afecta els adults de mitjana edat, i pot comportar, desfiguracions greus, greus complicacions, i la mort prematura si no es controla. Degut a la seva patogènesi insidiosa i la lenta progressió de la malaltia és difícil de diagnosticar en les seves primeres etapes, i sol passar per alt per molts anys, fins que es detecten els canvis en les característiques externes, especialment de la cara.
L'acromegàlia sovint també s'associa amb gegantisme.

## Enllaços externs

* TV3 (2019-12-15). La Marató: Roberto Dueñas ens parla de la seva malaltia, l'acromegàlia. Consulta: 2019-12-17.
# Ana Ballabriga Navarro

Ana Isabel Ballabriga Navarro (Campdàsens, Osca, 7 de setembre de 1977) és una escriptora espanyola de novel·la negra i suspens. Totes les seves novel·les estan escrites a quatre mans amb David Zaplana.
Llicenciada en psicologia per la Universitat de València. A València va conèixer el també escriptor David Zaplana, amb qui comparteix una relació sentimental. El 2007 van publicar la seva primera novel·la, Tras el Sol de Cartagena. El 2016 van guanyar el Premi Literari d'Amazon amb Ningún escocés verdadero i el 2021, el certamen literari de novel·la negra Auguste Dupin amb El deseo eterno.
Ha estat també directora, guionista i productora de diversos curtmetratges juntament amb David Zaplana.
Dirigeix el pòdcast literari Un dia de libros, el podcast de true crim Sin Ficción (per a l'editorial Alrevés) i col·labora amb la secció La gota de sangre al canal de YoutTube de la revista literària digital Zenda, que pren el seu nom de la novel·la homònima d'Emília Pardo Bazán.

## Obra publicada

* Tras el sol de Cartagena (Maghenta Editorial, 2007; reeditada por Amazon Publishing en 2018).
* Morbo gótico (Alfaqueque Ediciones, 2010).
* Ningún escocés verdadero (Amazon Publishing, 2016).
* The Dark Circus (Amazon Publishing, 2018).
* La paradoja del bibliotecario ciego.
* Soy Rose Black (Ediciones Versátil, 2019).
* La profecía del desierto (Ed. Umbriel, 2021).
* El deseo eterno (Ed. Distrito 93, 2022).
* La ley del hambre (Contraluz Editorial, 2023).

## Referènciesències

* ↑ Vera, Sergio «‘La paradoja del bibliotecario ciego’, el lado oscuro de las familias normales». , 15-02-2019.
* 1 2 Santiago, Miguel Ángel «Ana Ballabriga, escritora: “En la novela negra a las mujeres se las ha catalogado de víctimas o de putas”». , 06-12-2019.
* ↑ Viñas, Sandra «7 autores de éxito explican cómo ha cambiado la forma de publicar libros los últimos años: de depender de una editorial a la autopublicación». , 23-04-2021.
* ↑ Alvite, Maite «‘El deseo eterno’, una historia sobre manadas y burundanga ambientada en Ibiza». , 19-02-2022.
* ↑ S.D. «Ana Ballabriga y David Zaplana: “Es un libro de venganza, ágil y en el que jugamos con el misterio”». , 08-02-2022.
* 1 2 Sigüenza, Luis «'El deseo eterno' un grito literario contra el ambiente opresivo y machista que somete a la mujer con violencia y desprecio». , 22-02-2022.
# Casimir Giralt i Bullich

Casimir Giralt i Bullich (Barcelona, 23 de juliol de 1883 - Barcelona, març de 1957) fou un dramaturg, advocat i polític català.

## Biografia

Va néixer al carrer del Consolat de Mar de Barcelona, fill de l'ebenista Faust Giralt i Macaya (1861-1928), natural de Barcelona, i de Teresa Bullich i Pavà (1861-1933), natural d'Isona.
Començà militant en el Centre Nacionalista Republicà i després passà al Partit Republicà Radical, del qual fou un dels dirigents més destacats i després del 1931 fou tinent d'alcalde de la minoria radical a l'Ajuntament de Barcelona. Va ser redactor del diari El Poble Català i vocal a la Junta dels Museus. El 1931-1932 fou conseller de finances de la Generalitat de Catalunya. També fou un destacat maçó i Gran Mestre Adjunt de la Gran Lògia Espanyola.

## Obres
### Teatre

* La barcelonina
* Boi el meravellós
* Deslliurança (1904)
* La maja de los lunares (1920). Opereta en 2 actes. Llibret en col·laboració de Lluís Capdevila i Vilallonga. Música de Ferran J. Obradors

### Prosa

* Aiguaforts, novel·la

## Referències

* ↑ «Don Casimiro Giralt Bullich» (en (castellà)). El Noticiero Universal, 12-03-1957, pàg. 8.
* ↑ «Esquela de defunció». Diario de Barcelona, 10-03-1957, pàg. 35.
* ↑ «Casimir Giralt i Bullich». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Faust Giralt va tenir un magatzem de mobles al número 16 del carrer de la Canuda de Barcelona i més tard va obrir un altre al carrer Pelai de Barcelona.
* ↑ Registre de Naixements de l'Ajuntament de Barcelona, any 1883, número de registre 4018.
* ↑ Butlletí dels museus d'art de Barcelona, n°18, novembre de 1932, pàgina 2
* ↑ ««Célebres Masones Españoles (y sus biografias)» (castellà)». Arxivat de l'original el 2002-11-28. [Consulta: 26 octubre 2009].