OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Eriçó clar

L'eriçó clar (Atelerix algirus) -també anomenat eriçó nord-africà o eriçó africà- s'assembla molt a l'eriçó comú però és de mida més petita i té les orelles relativament més grans.

## Descripció

És més petit i de coloració més clara que l'eriçó fosc, sobretot a la cara i a l'abdomen. Les potes també són més llargues, cosa que li permet caminar sense arrossegar el ventre tan a prop de terra, de manera que avança més silenciosament i fa l'efecte que va més ràpid. Però la diferència més perceptible i la que fa més fàcil de distingir-lo de l'eriçó fosc és que en l'eriçó clar les espines del front queden separades per una mena de clenxa amb forma de ve baixa.
Les seves pues són unicolors o, en tot cas, presenten un sol anell de color fosc al centre.
Fa una mida aproximada de 21-25 cm (cua entre 2-4 cm) i pesa de 400 a 850 g.

## Distribució

Manté una distribució força reduïda pel nord d'Àfrica i les illes properes a aquest continent, com ara Malta, les Canàries i les Balears, a les quals, probablement, ha estat introduït per l'home; i per la franja de la costa mediterrània de la península Ibèrica, essent al Principat on manté una distribució més àmplia, on arriba a colonitzar grans espais interiors de la depressió de l'Ebre.
A les Balears és d'introducció recent, deguda a l'acció de l'home. Viu sobretot a les garrigues i pinars amb sotabosc, particularment abundant a les marines de Llucmajor i de Campos, a Cabrera i al sud d'Eivissa.

## Hàbitat

Boscos i matollars perennifolis: alzinars, suredes, pinedes, carrascars, màquies, etc. També ronda al voltant dels conreus i a prop de les masies.

## Costums

Solitari i nocturn, està actiu des del crepuscle fins a l'alba, però és difícil de veure, perquè fuig a amagar-se així que sent el més petit soroll. Sembla que no hiverna i està actiu tot l'any.

## Reproducció

Pot arribar a tenir dues ventrades a l'any de quatre o cinc cries cada una, i el seu període de gestació és de 25-28 dies.

## Rastre

Es poden trobar exemplars d'aquesta espècie esclafats a les carreteres, si bé amb menys freqüència que en el cas de l'eriçó fosc.

## Espècies semblants

L'eriçó comú no presenta «clenxa» a les espines del front i té taques fosques a la cara.

## Referències

* ↑ Guixé Coromines, David. El medi natural del Solsonès. Barcelona: Universitat de Barcelona, 2008. ISBN 9788474533138. pàg 478
* ↑ Alcover, 1988, p. 78-79.

## Bibliografia

* Alcover, Josep Antoni. Els mamífers de les Balears. Palma: Editorial Moll, 1988. ISBN 84-273-0265-7.
* Vigo, Marta. Guia dels mamífers terrestres de Catalunya. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2002, p. 22-23 (Pòrtic Natura). ISBN 84-7306-680-4.

## Enllaços externs

* Descripció i fotografia de l'eriçó clar ibèric. (anglès)
# Aracnologia

L'aracnologia (del grec: αραχνη, arachne, "aranya"; i λόγος, logos, "coneixement") és la branca de la zoologia que estudia els aràcnids. Això inclou les aranyes, els escorpins o els pseudoescorpins. Els que estudien els aràcnids són els aracnòlegs.

## Història

Les primeres aranyes van ser descrites fa 250 anys per Carl Alexander Clerck, contemporani i compatriota de Linneo i que pot considerar-se com el primer aracnòleg.

## Disciplines

Hi ha diferents aspectes en l'estudi dels aràcnids. Les disciplines bàsiques són la taxonomia, és a dir, descriure i donar nom a cadascuna de les espècies i la sistemàtica, és a dir, la classificació d'aquestes espècies en el marc sistemàtic dels aràcnids. Un cop realitzada la tasca bàsica poden abordar altres aspectes del coneixement dels aràcnids, com la seva anatomia i fisiologia (incloent-hi l'estudi del seu verí), la seva relació amb l'entorn i amb altres éssers vius (ecologia), el seu comportament (etologia), la seva distribució geogràfica (biogeografia), etc. Especialment interessants són els estudis sobre l'ús d'aranyes com a agents de control biològic de plagues agrícoles.
# Elysia chlorotica

L'Elysia chlorotica és un petit gastròpode marí de la família Placobranchidae. Habita al llarg de la costa est dels Estats Units i arriba fins al sud del Canadà. E. chlorotica ha estat citada als estats de Massachusetts, Connecticut, Nova York, New Jersey, Maryland, Florida, Texas i Nova Escòcia (Canadà).
L'Elysia chlorotica destaca per ser un dels pocs animals capaços de fer la fotosíntesi. Ho aconsegueix ingerint l'alga Vaucheria litorea, segrestant-ne els cloroplasts i emmagatzemant-los en les seves pròpies cèl·lules. Aquest sistema li permet sobreviure diversos mesos sense menjar, només nodrint-se dels sucres que ha produït fotosintèticament.

## Morfologia

Aquest gastròpode mesura entre 2 i 3 centímetres, tot i que pot arribar a fer-ne 6. En edat adulta, és normalment de color verd clar, degut a la presència de cloroplasts a les cèl·lules del seu diverticle digestiu. També pot presentar colors vermellosos o grisencs en funció de la clorofil·la present en les branques de les glàndules digestives que es ramifiquen al llarg del seu cos. Els joves, en canvi, abans d'alimentar-se, són de color marró i vermellós degut a l'absència de clorofil·la.
Aquest animal utilitza la seva forma i color en estat adult per tal de camuflar-se, protegint-se així dels múltiples depredadors que hi ha en el seu hàbitat. Habita els saladars i aiguamolls a la zona fòtica, entre els 0 i els 0,5 metres de profunditat. Tot i ser hermafrodita simultània (cada animal, quan és madur sexualment, produeix òvuls i esperma alhora) l'autogàmia no és habitual.

## Referències

* 1 2
* 1 2
# Azinat

L'asinat (asinat en occità i azinat en francès) és una sopa tradicional occitana que es menjava quotidianament a Arieja. Es tracta d'un plat únic, ja que, com ocorre amb l'escudella i carn d'olla, en realitat es tracta de dos plats, primer es pren el caldo, amb pa o fideus; i després les carns acompanyades de les verdures. Com la mateixa escudella i altres plats similars, l'asinat té versions diferents per a cada vil·la o família, segons els gustos i recursos particulars de cadascú, però sobretot té versions més pobres (amb verdura bàsicament) i d'altres de festa, enriquides amb més quantitat i varietat de carns. Encara té una tercera similitud amb l'escudella, i és que conté una rosòla (en francès, rouzolle), una mena d'hamburguesa gran, feta amb una barreja de carn de botifarra, una mica de pernil, molla de pa, ou batut, all i julivert, que es cou a l'olla amb el brou, com una mena de pilota.

## Enllaços externs

* Recepta (occità)
# Eriçó de Manxúria

L'eriçó de Manxúria (Erinaceus amurensis) és una espècie d'eriçó similar a l'eriçó comú en aparença i estil de vida, tot i que té una coloració més clara. Un exemplar mitjà pesa entre 600 i 1.000 grams. És originària de l'óblast de l'Amur i Primórie a Rússia, Manxúria a la Xina i la península de Corea.
# Aragonès gistaví

L'Aragonès gistaví o simplement gistaví (chistabín en aragonés) és la varietat dialectal de l'aragonès que es parla al poble de Gistaín a la vall de Gistau a Osca, als pobles de: Gistaín, San Chuan de Plan, Plan, Saraviello i La Comuna (Sin, Senyès i Serveto). És una de les varietats de l'aragonès més arcaïtzada i menys castellanitzades. Marca la separació dels dialectes orientals amb els dialectes centrals. Fa de transició entre el belsetà i el benasquès.

## Sintaxi

Fa concordança amb el participi o complement directe:
* Las vacas las han comidas.
* Es he vistos.

## Morfologia

A una part del dialecte: a Plan, Sant Juan de Plan i Gistau es fa servir el passat perifràstic com en ribagorçà de la següent manera:
* yo voi fer(e)
* tu vas fer(e)
* el va fer(e)
* nusatros vom* fer(e)
* vusatros voz fer(e)
* els van fer(e)
*la m de la primera persona del plural s'ha anat tornant n progressivament.
La resta del dialecte fan servir el passat simple, com en belsetan:
* yo fayé
* tu fayés
* el fayó
* nusatros fayem
* vusatros fayez
* els fayon

## Referències

* ↑ (castellà) Manuel Alvar: Atlas lingüístico y etnográfico de Aragón, Navarra y Rioja. Institución Fernando El Católico. Departamento de Geografía Lingüística, Institución Fernando el Católico de la Excma. Diputación Provincial de Zaragoza, 1983. Tomo I, Lamina 3, Mapa nº 3.
* ↑ (castellà) Brian Mott: El Habla de Gistain. Instituto de Estudios Altoaragoneses, 1989, pp 40-41

## Enllaços externs

* PARAL·LELISMES LÈXICS EN ARAGONÈS XISTAVÍ I CATALÀ: PRÉSTEC O FENOMEN DE CONTÍNUUM?, Brian Mott
# Elènia dels tepuis

L'elènia dels tepuis (Elaenia olivina) és un ocell de la família dels tirànids (Tyrannidae).

## Hàbitat i distribució

Habita boscos dels tepuis, al sud de Veneçuela, oest de Guyana i l'extrem nord del Brasil.

## Referències

* ↑ «Elènia dels tepuis». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/10/2021(català)
# Pampa (geobotànica)

La pampa (del quítxua, que significa 'plana') és un tipus de formació vegetal característica terres baixes que abasten les províncies de Buenos Aires, La Pampa, Santa Fe i Córdoba a més de l'Uruguai, Xile i l'extrem sud del Brasil (Rio Grande do Sul), que en total sumen 750.000 km². Aquest tipus de vegetació està caracteritzat per l’absència d’arbres i per la preponderància de les gramínies i també d'altres famílies herbàcies, entre les quals hi ha les compostes, les ciperàcies, les amaril·lidàcies i les fabàcies.
Aquestes vastes planes només són creuades per la petita cadena muntanyosa de la Ventana, prop de la ciutat de Bahía Blanca de l'Argentina. La regió gaudeix d'un clima temperat amb precipitacions de 600 a 1.200 mm. amb una distribució equitativa al llarg de l'any, les converteix en una regió òptima per a l'agricultura. No obstant això, els incendis són molt comuns, i l'àrea manca d'arbres; la vegetació natural dominant són les pastures de diversos tipus. Aquesta característica, alhora les converteix en una regió òptima per a la ramaderia.
Els animals característics de la pampa són: guineus, mofetes, petits ramats de guanac, viscatxes i algunes espècies d'aus emparentades amb els pardals i falcons.

## Referències

* 1 2 «The Pampas | Plains of Argentina, Wildlife & Agriculture | Britannica» (en anglès), 24-11-2023. [Consulta: 27 desembre 2023].
* ↑ «pampa | enciclopedia.cat». [Consulta: 31 gener 2024].
* ↑ «Blue Planet Biomes - Pampas Biome». [Consulta: 28 desembre 2023].
* ↑ «Pampa | Encyclopedia.com». [Consulta: 29 desembre 2023].
* ↑ «Humid Pampas» (en anglès). [Consulta: 30 gener 2024].

## Vegeu també

* Estepa eurasiàtica
* Estepa kazakh
* Estepa pòntica
* Grans planes
* Pampero, un vent característic de la regió
* Puszta o estepa panònica
* Sabana uruguaiana

## Enllaços externs

* Climate Impacts IRI Climate Information Digest, febrer del 2002.
* Intellicast maps Weather Underground.
# Fabio Malberti

Fabio Malberti (Desio, Llombardia, 16 de novembre de 1976) va ser un ciclista italià, que fou professional entre 1998 i 2002. En el seu palmarès destaca el Campionat del món de contrarellotge sub-23 de 1997.

## Palmarès

* 1997
** Campió del món de contrarellotge sub-23
** 1r al Giro de les regions i vencedor d'una etapa
** 1r a la Milà-Tortona
* 1999
** Vencedor d'una etapa de la Volta a l'Argentina

## Referències

* ↑ «MALBERTI Fabio», 09-10-2024. [Consulta: 25 febrer 2025].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Fabio MALBERTI» (en italià). [Consulta: 25 febrer 2025].
* ↑ Michele, Redazione-. «Fabio Malberti oro ai Mondiali di San Sebastian» (en italià), 09-04-2021. [Consulta: 25 febrer 2025].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a cyclebase.nl
# Eriçó fosc oriental

L'eriçó fosc oriental (Erinaceus concolor) és una espècie d'eriçó molt similar en aparença i estil de vida a l'eriçó comú, però es caracteritza per una taca blanca al pit. Durant molt de temps se'ls considerà una única espècie i de fet poden hibriditzar-se.
A diferència de l'eriçó comú, l'eriçó fosc oriental no excava mai caus, sinó que prefereix fer-se nius d'herba en llocs amagats.
# Aragonès panticut

L'aragonès panticut o pandicut és la forma de l'aragonès tensí parlada a la vila de Panticosa, a l'Alto Gállego que pertany al bloc central de l'aragonès.
La població local el fa servir de manera quotidiana, i és la variant del tensí millor conservada. El text més antic que es conserva és la Pastorada de San Roque de Panticosa, de mitjans del segle XVIII.
És un dels primers dialectes en estar descrits, gràcies a la publicació, el 1986, de el llibre L'aragonès de Panticosa. Gramàtica, basat en la tesi de llicenciatura de Francho Nagore. Els seus trets genuïns són l'article en la seva variant intervocàlica ro, ra, ros, ras (també documentat en Ballibió, Sobrepuerto i Sobremonte), els participis amb la -t- intervocàlica conservada i la conservació de les consonants sordes intervocàliques -P-, - t-, -K-.
Tot i que en els darrers anys han proliferat les iniciatives per recuperar el dialecte, està en greu perill de desaparició, que va accelerar-se amb el turisme i les grans obres públiques dutes a terme després de la Guerra Civil Espanyola, que va portar nombrosa població castellanoparlant.

## Referències

* 1 2 Nagore Laín, Francho. Gramática de la lengua aragonesa (en castellà). volum 1. Librería General, 1977, p. 17. ISBN 9788470780400.
* ↑ Conte Cazcarro, Anchel. El Aragonés: identidad y problemática de una lengua (en castellà). 2a ed.. Librería General, 1977, p. 82. ISBN 9788470780226.
* ↑ Portella, Mercedes «Panticosa retoma dos siglos y medio después la Pastorada de San Roque». Diario del Alto Aragón, 04-10-2015 [Consulta: 23 novembre 2023].
* ↑ «La parte en panticuto del panel del Balneario de Panticosa debería contar con la bandera aragonesa» (en castellà). Cadena Ser, 14-03-2018. [Consulta: 23 novembre 2023].
* ↑ «¿Dos visiones del panticuto?» (en castellà). Desnivel, 08-04-2021. [Consulta: 23 novembre 2023].

## Bibliografia

* Nagore Laín, Francho (1986). El aragonés de Panticosa. Gramática. Colección de Estudios Altoaragoneses. Huesca: Instituto de Estudios Altoaragoneses. ISBN 84-398-7908-3.

## Enllaços externs

* Introducció al Panticut
* El aragonés de Panticosa. Gramática Francho Nagore Laín
# Elènia grossa

L'elènia grossa (Elaenia spectabilis) és una espècie d'ocell de la família dels tirànids (Tyrannidae).

## Hàbitat i distribució

Habita boscos, sobre tot de ribera i matolls de l'est dels Andes al centre, est i sud del Brasil, nord, est i sud-est de Bolívia i nord-oest i nord-est de l'Argentina.

## Referències

* ↑ «Elènia grossa». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/06/2021(català)
# Azufral

L'Azufral o Azufral de Túquerres és un estratovolcà que es troba al departament de Nariño, al sud-est de Colòmbia, a 12 km a l'est de ciutat de Túquerres. El volcà es considera semi-innactiu, però al cim del seu cràter hi ha nombroses fumaroles. El cim es troba a 4.070 msnm. En la cara nord-oest del cràter hi ha un llac, en forma de mitja lluna, anomenat Laguna Verde que es troba a 3.970 m i que fa 1.100 metres de llarg per 600 d'ample.
El volcà es troba dins la Reserva Natural del Azufral, creada el 1990, i que té una extensió de 5.800 hectàrees. L'accés al volcà és lliure i una carretera t'acosta fins a 2 km del cim.

## Referències

* ↑ «Azufral» (en anglès). Global Volcanism Program. Smithsonian Institution. Arxivat de l'original el 2009-08-01. [Consulta: 7 novembre 2011].
* 1 2 «El Azufral, seis años como reserva» (en castellà). El Tiempo, 07-11-2011. [Consulta: 27 octubre 2011].
# Associació Catalana de Scouts

L'Associació Catalana de Scouts és una associació que s'inspira en el moviment escolta de Catalunya afiliada a World Federation of Independent Scouts (WFIS). Aquesta associació és el referent exclusiu de la Federació Mundial de Scouts Independents a Catalunya.
Està formada per tres agrupaments escoltes d'arreu del Principat de Catalunya:

## Història de l'Associació

La Federació Mundial de Scouts Independents (World Federation of Independent Scouts - WFIS) és una organització internacional, no governamental, fundada sobre els principis de l'Escoltisme mundial que busca la integració d'organitzacions Scouts i Guies tradicionals.
La World Federation of Independent Scouts (WFIS) nasqué el 5 d'octubre del 1996 a Laubach, Alemanya, amb 8 federacions i organitzacions Independents. Durant la primera reunió es va decidir crear una federació de base que reunís a totes les federacions independents. A 1999 neix WFIS-Europa, Regió de la WFIS-Mundial al Continent.
A l'octubre de 2003 se inicien els tràmits amb WFIS-Europa per crear una entitat al territori espanyol, que respongui a les inquietuds dels agrupaments amb un perfil més tradicional.
L'any 2004 es registra l'entitat com a associació a la Generalitat de Catalunya. Els grups i col·lectius fundadors van ser:
* Grup Scout 31 Mas Guinardó,
* A.E. Sagarmatha,
* Grup Scout aeri Estel de Gel
* Clan rover marí Santa Maria del Mar
* Els darrers dirigents d'ASDE Scouts de Catalunya posseïdors de l'ensenya de fusta (programa de formació Gilwell), que van secundar la iniciativa i immediatament van iniciar converses per a la seva integració a WFIS Europa.
El 28 de gener de 2006, a Laubach (Alemanya), durant l'Assemblea General de WFIS-Europa, l'Associació Catalana de Scouts, és reconeguda com a Associació membre de ple dret.

## Referències

* ↑ Agrupaments de Associació Catalana de Scouts
* ↑ «AS Mas Guinardó-31».
* ↑ «AS Creu del sud». Arxivat de l'original el 2015-02-19. [Consulta: 19 febrer 2015].
* ↑ Error: hi ha arxiuurl o arxiudata, però calen tots dos paràmetres.«AE Roc del Migdia».
* ↑ Els inicis de l'Associació Catalana de Scouts

## Enllaços externs

* Web oficial
# Vernonieae

Vernonieae és una tribu de plantes amb unes 1.300 espècies dins la família asteràcia. Es troben principalment en zones tropicals i temperades càlides tant a Amèrica com al vell món. Majoritàriament són plantes herbàcies o arbustives, però hi ha com a mínim una espècie que és un arbre gran, Monosis conferta'.

## Taxonomia

Vernonieae es considera germana de la tribu Liabeae. La tribu es va originar a Àfrica del Sud o a Madagascar, i es va estendre a Amèrica.
En moltes obres el 80% de les espècies d'aquest tribu es classifiquen dins el gènere Vernonia. Altres autors, com Harold E. Robinson, divideixen aquesta tribu en un nombre més gran de petits gèneres.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «187d. Asteraceae Martinov tribe Vernonieae Cassini». Flora of North America.
* ↑ Hyi-Gyung Kim, Sterling C. Keeley, Peter S. Vroom, and Robert K. Jansen «Molecular evidence for an African origin of the Hawaiian endemic Hesperomannia (Asteraceae)». Proc Natl Acad Sci USA, vol. 95, 26, 22-12-1998, pàg. 15440–15445. DOI: 10.1073/pnas.95.26.15440. PMC: 28061. PMID: 9860987.
* 1 2 Sterling C. Keeleya, Zac H. Forsmanb and Raymund Chana «A phylogeny of the "evil tribe" (Vernonieae: Compositae) reveals Old/New World long distance dispersal: Support from separate and combined congruent datasets (trnL-F, ndhF, ITS)». Molecular Phylogenetics and Evolution, vol. 44, 1, 7-2007, pàg. 89–103. DOI: 10.1016/j.ympev.2006.12.024. PMID: 17292633.
* ↑ Panero, JL; VA Funk «Toward a phylogenetic subfamilial classification for the Compositae (Asteraceae)». Proceedings of the Biological Society of Washington. Biological Society of Washington, vol. 115, 4, 30-12-2002, pàg. 909–922. Arxivat 2006-09-14 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2006-09-14. [Consulta: 12 desembre 2022].

## Enllaços externs

* Cassini, Alexandre de «unknown». Journal de Physique, de Chimie et d'Histoire Naturelle [Paris], vol. 88, 1794-1823, pàg. 196. J. Phys. Chim. Hist. Nat. Arts [Consulta: 30 juny 2008].
             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Vernonieae
# Eriçó orellut de l'Índia

L'eriçó orellut de l'Índia (Hemiechinus collaris) és un eriçó relativament petit (~17 cm, 200-500 grams) originari de l'Índia i el Pakistan. A causa de les seves orelles tan grans, anteriorment se'l considerava una subespècie de l'eriçó orellut. És insectívor i nocturn.
L'eriçó orellut de l'Índia és notable pel seu ritual nupcial bastant complex, que implica que el mascle "balli" al voltant de les femelles durant uns dies abans d'aparellar-se.

## Referències

* ↑ Goyal, R. P.; Mathur, R. S. «Anatomic, Histologic and Certain Enzymatic Studies on the Male Genital Organs of Hemiechinus auritus collaris Gray, the Indian Long Eared Hedgehog». Acta Zoologica, 55, 1974, pàg. 47–58. DOI: 10.1111/j.1463-6395.1974.tb00178.x.
# Aranyera d'orelles grogues

L'aranyera d'orelles grogues és una espècie d'ocell de la família dels nectarínids (Nectariniidae) que habita boscos, matolls i conreus de la Península Malaia, Sumatra, Borneo i Java.

## Referències

* ↑ «Aranyera d'orelles grogues». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 15/12/2021(català)
# Elènia menuda de l'Equador

L'elènia menuda de l'Equador (Elaenia brachyptera) és un ocell de la família dels tirànids (Tyrannidae).

## Hàbitat i distribució

Habita garrigues, bosc obert, vegetació secundària i sabanes, localment a turons i muntanyes fins als 2200 m del sud-oest de, Colòmbia i nord-oest de l'Equador.

## Taxonomia

Considerada fins fa poc una subespècie de l'elènia menuda comuna (Elaenia chiriquensis), avui es considera una espècie de ple dret arran els treballs de Rheindt et al. 2015.

## Referències

* ↑ «Elènia menuda de l'Equador». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/10/2021(català)
* ↑ FE Rheindt, N Krabbe, NKS Lee et L Christidis. 2015. Cryptic speciation in the Lesser Elaenia Elaenia chiriquensis (Aves: Passeriformes: Tyrannidae). Zootaxa 4032: 251–263.
# Azukiarai

L'azukiarai (小豆洗い) és una criatura bastant peculiar dins la mitologia japonesa. Es troba al llarg de tots els rius del Japó. El seu nom significa "el que neteja azuki" (azuki: mongeta). És de forma humanoide.
Pot ser escoltat cantant a la vora dels rius. El seu cant és "Azuki togō ka, hito totte kuo ka, shoki shoki", que significa: "Hauria de rentar els meus azuki, o atrapar un home per menjar-m'ho? shoki shoki". (shoki: onomatopeia que imita el so d'alguna cosa sent fregada). S'alegra molt d'aquestes paraules, però en realitat és una criatura tímida que no vol fer mal a l'home, però sí espantar-lo. Les vegades que la gent diu haver-lo vist, s'ha transformat en un bebè, en un petit vell, o en una dona molt vella i petita.
# Tim White

Tim D. White (Los Angeles, Califòrnia, 24 d'agost de 1950) és un paleoantropòleg estatunidenc, professor de biologia integrativa a la Universitat de Califòrnia a Berkeley. Es va fer famós gràcies a la participació que va fer en el descobriment del Lucy, conjuntament amb Donald Johanson, Yves Coppens i Maurice Taieb.
Es va llicenciar l'any 1972 en biologia i antropologia a la Universitat de Califòrnia a Riverside, i es va doctorar en antropologia física a la Universitat de Michigan l'any 1974. És professor a la Universitat de Califòrnia a Berkeley des de l'any 1977, i allà ha col·laborat juntament amb John Desmond Clark i Francis Clark Howell en els seus treballs. White ha estat mentor d'altres futurs paleontòlegs com Susan Antón, Berhane Asfaw, David DeGusta, Yohannes Haile-Selassie i Gen Suwa, entre d'altres. També és director del Human Evolution Research Center i és codirector (amb Berhane Asfaw, Yonas Beyene i Giday WoldeGabriel) del Middle Awash Research Project.
L'any 1974 White va treballar amb l'equip de Richard Leakey a Kenya. Aquest va quedar tan impressionat amb el treball de White, que el recomanà a Mary Leakey perquè col·laborés en l'estudi de fòssils d'homínids trobats a Laetoli, Tanzania. Un dels descobriments més importants de White és el d'Ardipithecus ramidus, l'espècie d'homínid més antiga trobada fins al moment, i que té 4,4 milions d'anys d'antiguitat. White també va dirigir el descobriment d'Homo sapiens idaltu i el d'Australopithecus garhi.
En l'actualitat, pertany a l'Acadèmia Nacional de Ciències dels Estats Units.

## Enllaços externs

* Pàgina web sobre el Dr.White (anglès)
* Conversa amb Tim White Arxivat 2018-03-13 a Wayback Machine. (anglès)
* Tim White's research profile (anglès)