OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Salvador Alsius i Clavera

Salvador Alsius i Clavera (Barcelona, 18 de juliol de 1948) és un presentador de televisió i periodista català. És llicenciat en Ciències Econòmiques (1973) i en Ciències de la Informació per la Universitat Autònoma de Barcelona (1976) i doctor en periodisme per la Universitat Pompeu Fabra. Fou degà del Col·legi de Periodistes de Catalunya entre 1997 i 2001 i des del 1975 imparteix classes a la UB i a la UPF. Ha treballat a diversos mitjans de la premsa escrita com el setmanari El Món, Diario de Barcelona, El Periódico i l'Avui. També ha treballat a TVE-Catalunya, on dirigí i presentà Memòria popular i a Televisió de Catalunya, on ha presentat els programes Telenotícies Migdia, on es va fer popular la seva secció del santoral, Telenotícies Cap de setmana, Telenotícies Nit, La Revista, Blanc o negre i La caixa sàvia. Des del juliol de 2014 és membre del Consell de l'Audiovisual de Catalunya.

## Programes

* Memòria popular, director i presentador (1981-1983) (TVE Catalunya)
* Blanc o negre, idea, direcció i presentació (1987-1988) (TV3)
* Què dius, Alsius?, direcció i presentació (1988-1990) (Catalunya Ràdio)
* La caixa sàvia, idea, direcció i presentació (1989-1990) (Canal 33)
* Telenotícies, director i presentador (Telenotícies migdia 1984-1987 i 1992) (Telenotícies cap de setmana 1992-1995) (TV3)

## Obra

* Telenotícies al migdia. 1987
* Com es fa un telenotícies. Editorial Onda. Barcelona, 1987.
* Catorce preguntas sobre el periodismo en televisión. Editorial CIMS. Barcelona, 1997.
* Ètica i periodisme. Editorial Pòrtic. Barcelona, 1998.
* Hem perdut l'oremus. Petita enciclopèdia de la cultura catòlica, per a joves que no saben i grans que no recorden . Edicions La Campana. Barcelona, 1998. Versió en castellà: De la misa la mitad. Editorial Martínez Roca, 1999. ISBN 84-88791-64-X
* Els codis ètics del periodisme televisiu. Editorial Pòrtic. Barcelona, 1999.
* La informació, un concepte clau per a la ciència contemporània. Acadèmia de Doctors de Catalunya. Barcelona, 2001
* Catalunya sexual. Una completa exploració periodística. 2006
* La ética informativa vista por los ciudadanos. Manuales UOC. 2011
* Com TV3 no hi ha(via) res. Pòrtic, 2021

## Referències

* 1 2 3 «Salvador Alsius i Clavera». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Fitxa Arxivat 2012-08-11 a Wayback Machine. a la UPF
* ↑ «Salvador Alsius surt escollit membre del CAC també amb vots del PPC». E-notícies, 11-07-2014 [Consulta: 11 juliol 2014].

## Enllaços externs

* Fitxa a la Reial Acadèmia de Doctors Arxivat 2022-04-08 a Wayback Machine.
* Una edició de Blanc o negre
* Una altra edició de Blanc o negre
* Una edició de La caixa sàvia
| Precedit per: Josep Pernau i Riu | Deganat del Col·legi de Periodistes de Catalunya 1997 - 2001 | Succeït per: Montserrat Minobis i Puntonet |
# Samuel Pierpont Langley

Samuel Pierpont Langley (1834-1906) va ser un astrònom, inventor del bolòmetre i un pioner de l'aviació estatunidenc.
El 1867, va esdevenir director de l'observatori Allegheny i professor d'astronomia la Western University of Pennsylvania.

## Aviació

Langley intentà fer aparells d'aviació més pesants que l'aire. Els seus models volaren però els seus dos intents de volar pilotats fracassaren.

## Llegat

* Langley Gold Medal per la Smithsonian Institution
* NASA Langley Research Center (NASA LaRC), Hampton, Virginia
* Langley Air Force Base
* Langley Hall at the University of Pittsburgh
* Langley High School in Pittsburgh
* Langley Memorial Aeronautical Laboratory
* Langley unit of solar radiation
* Mount Langley in the Sierra Nevada
* USS Langley (CV-1)
* USS Langley (DE‑131), laid down 10 July 1942 and renamed Hammann on 1 August 1942
* USS Langley (CVL-27)
* Seadrome Langley, intended as one in a chain of Atlantic aviation way-stations, cancelled due to the Depression
* SS Samuel P. Langley, U.S. Liberty Ship
* Samuel P. Langley Elementary School in Washington, DC.

## Referències

* ↑ American Antiquarian Society Members Directory
* ↑ «Awards and Medals». Smithsonian Institution. Arxivat de l'original el 2018-12-25. [Consulta: 14 març 2012].
* ↑ Tennant, Diane «What's in a name? NASA Langley Research Center». The Virginian-Pilot, 05-09-2011 [Consulta: 5 setembre 2011]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2018-12-25. [Consulta: 6 desembre 2022].

## Bibliografia

* A Dream of Wings: Americans and the Airplane, 1875-1905, by Dr. Tom D. Crouch, W. W. Norton, 1981
* Taking Flight: Inventing the Aerial Age, from Antiquity through the First World War, by Dr. Richard P. Hallion, Oxford University Press, 2003
* Wilbur and Orville: A Biography of the Wright Brothers, by Fred Howard, Dover, 1987
* A Heritage of Wings, An Illustrated History of Naval Aviation, by Richard C. Knott, Naval Institute Press, Annapolis, Maryland, 1997
* Winged Shield, Winged Sword: 1907-1950: A History of the United States Air Force, by Bernard C. Nalty, University Press of the Pacific, 2003
* Aviation, The Pioneer Years, edited by Ben Mackworth-Praed, Studio Editions, Ltd., London, 1990
* To Conquer The Air—The Wright Brothers and the Great Race for Flight, by James Tobin, Free Press, division of Simon & Schuster, 2003
* "Vita ed opere dell'astronomo e costruttore aeronautico Samuel Pierpont Langley", by Giuseppe Ciampaglia. Rivista Storica; Gennaio 1996.
* Selling the True Time: nineteenth-century timekeeping in America, by Ian R. Bartky, Stanford University Press, 2000

## Enllaços externs

* Finding Aid to Samuel P. Langley's Papers at the Smithsonian Institution Archives
* Allegheny Observatory – "UNDAUNTED: The Forgotten Giants of the Allegheny Observatory?"
* National Academy of Sciences Biographical Memoir
# Sant Jordi de Treumal

La capella ortodoxa del Comtat de Sant Jordi de Treumal (rus: Приход в честь святого великомученика Георгия и святой мученицы Анастасии, és una capella ortodoxa de Calonge (Baix Empordà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

És una capella de planta circular amb una porxada d'arcs de mig punt sostinguts per columnes ventrudes d'ordre toscà. A la part de l'altar s'obre un absis semicircular amb dues portes laterals i un passadís que fa de sagristia. El mur està recorregut per 8 finestres de mig punt amb vitralls de figures (Mare de Déu del Carme, sant Pere Pescador, sant Francesc de Paula, santa Bàrbara, sant Ramon de Penyafort, sant Llorenç, sant Isidre llaurador i sant Josep). Sobre la porta rectangular hi ha un ull de bou. Una cornisa segueix tot el perímetre i al capdamunt hi ha 12 ulls de bou més petits. Està coberta per una cúpula semiesfèrica de rajola vidriada verda sobre la qual s'aixeca una llanterna campanar de 8 arcs rematada per una creu de ferro forjat. Les motllures, els marcs de les obertures i els capitells i bases de les columnes són de terracota destacant sobre l'emblanquinat del mur.
Hi ha una escultura acadèmica d'alabastre de Joan Rebull realitzada el 1951, representant sant Jordi.

## Història

La capella és obra de l'arquitecte Guillem de Cops i fou construïda l'any 1947. Es consagrà cinc anys més tard. L'any 1953 es col·loca la imatge de Sant Jordi a la fornícula de l'altar. Fins a l'agost del 2014, era una capella sufragània de Sant Martí de Calonge, moment al qual el propietari, el Bisbat de Girona, va vendre'l a l'Església Ortodoxa ucraïnesa per 600.000 euros. Actualment pertany a la diòcesi d'Espanya i de Portugal de l'Església Ortodoxa Russa (patriarcat de Moscou).

## Referències

* 1 2 «ПРAВОСЛАВНЫЙ ПРИХОД В CALONGE» (en rus). Arxivat de l'original el 2021-08-02. [Consulta: 2 agost 2021].
* 1 2 «Храмы епархии - Приход в честь святого великомученика Георгия и святой мученицы Анастасии».
* ↑ «Edicte de 24 d'abril de 2013, sobre un acord de la Comissió Territorial d'Urbanisme de Girona referent al municipi de Calonge.», Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya, n°6366, 30 d'abril de 2013, pàgina 192
* 1 2 «Capella del Comtat de Sant Jordi». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 abril 2012].
* ↑ «Sant Jordi de Treumal». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Vilar Massó, Albert «La capella de Sant Jordi de Calonge». Estudis del Baix Empordà, 2001, pàg. 14.
* ↑ Trillas, Joan «El Bisbat ven la capella de Sant Jordi de Calonge. L'ermita la compra una església ortodoxa ucraïnesa». El Punt Avui, 23 agost 2014 (2014-08-23) [Consulta: 2 agost 2021 (2021-08-02)].
# Treball fix

El treball fix és la feina de caràcter estructural duta a terme per les persones treballadores que compten amb un contracte, o nomenament, de treball de caràcter indefinit.

## Referències

* ↑ «Diccionari General DCT». DIEC. [Consulta: 22 febrer 2025].
* ↑ «treball fix». Termcat. [Consulta: 22 febrer 2025].

## Vegeu també

* Personal fix
# Vol espacial tripulat

Un vol espacial tripulat és un tipus de vol espacial amb tripulació humana, en contrast amb les sondes espacials robotitzades o missions espacials no tripulades controlades de manera remota.
A vegades, els passatgers no humans, com ara els animals, han anat a bord d'una nau espacial, encara que no tots van sobreviure al retorn a la Terra. Els gossos van ser els primers grans mamífers llançats des de la Terra.
El primer viatge espacial amb humans va ser el Vostok 1, el 12 d'abril de 1961; el cosmonauta soviètic Iuri Gagarin va fer una òrbita al voltant de la Terra. Després de l'èxit del vol, l'enginyer cap del programa Vostok va suggerir la preparació de dones astronautes i Valentina Tereixkova es va convertir en la primera dona a l'espai, a bord del Vostok 6, el 16 de juny de 1963.
L'òrbita terrestre més alta que ha assolit un vehicle pilotat va anar a càrrec de la Gemini 11, el 1966, que va arribar una altura de 1.374 km. El programa de llançadores espacials, en les missions de llançar i fer funcionar el Telescopi espacial Hubble, també ha arribat a una òrbita terrestre d'una altitud que se situa al voltant de 600 km.
La destinació de les missions dels vols espacials humans més enllà de l'òrbita terrestre ha estat només la Lluna, que està pròpiament en l'òrbita terrestre. En la primera missió d'aquest tipus, l'Apollo 8, la tripulació va orbitar la Lluna. La següent missió que va anar-hi va ser l'Apollo 10, i va comprovar l'allunatge de la nau a l'òrbita lunar sense arribar a allunar. Les missions següents que van allunar van ser de l'Apollo 11 fins a l'Apollo 17, deixant de banda l'Apollo 13. A cada missió, dos dels tres astronautes implicats van allunar; així, a la fi dels anys 1960 i principis dels anys 1970, el Programa Apollo de la NASA va fer allunar dotze homes, i tots van tornar a la Terra.
Avui dia, les missions espacials tripulades han estat dutes a terme per la Unió Soviètica/Rússia, la República Popular de la Xina i els Estats Units. Les missions realitzades pels Estats Units són governamentals (NASA) i civils (Scaled Composites, una companyia amb seu a Califòrnia). Brasil, Canadà, Europa, Índia, Japó i Ucraïna tenen també programes espacials actius.
Actualment aquests països utilitzen naus espacials i bases espacials:
* Estació Espacial Internacional
* Soiuz TMA amb el Vehicle Soiuz de llançament - Cosmòdrom de Baikonur
* Transbordador espacial - Centre espacial John F. Kennedy
* Dragon de SpaceX, nau espacial tripulada privada americana
* Programa Shenzhou
* SpaceShipOne

## Referències

* ↑ Bond, Peter «Obituary: Lt-Gen Kerim Kerimov». The Independent [Londres]. Arxivat de l'original el 2009-04-13 [Consulta: 13 gener 2012].
# Xahid

Xahid (de l'àrab شهيد, xahīd', en plural شهداء, xuhadāʾ, en femení شهيدة, xahīda, literalment ‘testimoni’) és el nom aplicat generalment als màrtirs en l'islam.
Els ritus associats als màrtirs al camp de batalla inclouen el tractament del cos (ghusl), els vestits i les pregàries. També s'aplica als qui moren de manera prematura i violenta al servei de Déu o per accident o malaltia. És un títol que també es dona ocasionalment de manera honorífica als qui moren de mort natural, però han fet algun acte meritori.
A partir dels anys 1980 els qui s'immolen en accions qualificades de terroristes són considerats xahids pels seus correligionaris; aquesta pràctica ha estat utilitzada per activistes palestins, per grups combatents xiïtes del Líban i pels talibans a l'Afganistan i al Pakistan, així com pels seguidors d'al-Qaida arreu del món.

## Referències

* 1 2 Castells Criballes, Margarida; Cinca Pinós, Dolors. Diccionari Àrab-Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2007, p. s.v. «شهد». ISBN 978-84-412-1546-7.

## Bibliografia

* Enciclopèdia de l'Islam, IX, 209 a 213
# Zuzana Brabcová

Zuzana Brabcová (Praga, 23 de març de 1959 - 20 d'agost de 2015) va ser una novel·lista txeca.

## Biografia

Després de finalitzar l'educació secundària, Zuzana Brabcová va ser ajudant en un hospital i després va treballar com a netejadora. Després de la Revolució de Vellut (1989) va estar treballant al Ministeri d'Afers exteriors i després va ser editora de Český spisovatel i Hynek. Posteriorment va exercir com a editora de publicacions Garamond.

## Obra

En la seva primera novel·la, Daleko od stromu (1984), Zuzana Brabcová descriu el trauma existencial d'una jove adolescent que intenta comprendre la seva pròpia generació i entendre què la fa diferent de la dels seus pares. L'autora elabora una paràbola del món actual on es barregen antigues llegendes de mítics significats amb l'esdevenir quotidià en la Txecoslovàquia de principis dels 80. En l'època de la publicació d'aquesta obra —abans de la caiguda del règim comunista—, Brabcová es va convertir en una icona de la literatura txeca independent.
Zlodějina es va publicar el 1995 i va ser rebuda amb entusiasme per la crítica. Amb una prosa metafísica, el text combina dues històries: la d'un home i la d'una dona que tenen una breu trobada, sent les seves imatges i desitjos interns molt més importants que les seves vides exteriors.
La tercera novel·la de l'autora, Rok perel (2000), ha estat considerada la primera novel·la txeca de temàtica lesbiana. Ambientada en una societat cada vegada més globalitzada i superficial, els principals personatges de la novel·la —que presenten certs traços autobiogràfics—, tenen la sensació de fracassar en la vida i de no trobar-hi el sentit.
La seva posterior obra, Stropy, està ambientada en un asil psiquiàtric, lloc on apareixen exposades les relacions humanes així com els diferents traumes existencials. En certs moments, l'estil narratiu discorre dins del gènere fantàstic, barrejant-se el món real amb el dels somnis. El seu títol al·ludeix a l'element que les persones hospitalitzades en institucions psiquiàtriques veuen amb més freqüència —un sostre. Aquesta novel·la va ser guardonada amb el premi Magnesia Llitera el 2013.
Un dels principals temes de la narrativa de Brabcová és la dificultat —i fins i tot l'absència— de comunicació entre les persones en la societat actual. D'acord amb el professor Lubomír Machala, l'obra de Brabcová es caracteritza per «la cerca de nosaltres mateixos, les nostres relacions amb nosaltres mateixos i la resta del món, la nostra posició al món i les formes d'establir-hi arrels».

## Obres
### Novel·la

* Daleko od stromu (1984)
* Zlodějina (1995)
* Rok perel (2000)
* Stropy (2012)
* Voliéry (2015)

## Referències

* ↑ «Život až po strop. Zemřela spisovatelka Zuzana Brabcová (Mor l'escriptora Zuzana Brabcová)» (en txec). Televisió Txeca, 26-08-2015. [Consulta: juny 2020].
* 1 2 3 4 5 6 «Zuzana Brabcová» (en anglès). Czech Literary Centre. Moravian Library. Arxivat de l'original el 2021-04-27. [Consulta: 29 juny 2020].
* ↑ Stropy.
# Petter Næss

Petter Næss (Oslo, 14 de març de 1960) és un director, actor i guionista noruec.

## Biografia

El 1980, va començar la seva vida professional com a assistent de producció i realització al departament de teatre de la Norwegian Broadcasting Corporation.
El 1985, va debutar primer en el teatre, després en el cinema i la televisió i, el 1996, va ser nomenat director de l'Oslo Nye Teater.
Es va dedicar a dirigir i lliurar la seva primera pel·lícula Absolute Hangover el 1999. El seu segon llargmetratge, Elling (2001), és l'adaptació cinematogràfica de Brødre i blodet (Germans de sang), el tercer volum de la popular tetralogia epònima d'Ingvar Ambjørnsen. Petter Næss també va dirigir la versió teatral d'aquesta novel·la i l'obra, un any abans de la pel·lícula, i va ser un gran èxit. Després de dos mesos d'un càsting frustrat, decideix assignar els dos papers principals de la seva pel·lícula als actors de l'obra, Per Christian Ellefsen i Sven Nordin.
Elling va ser nominat a l'Oscar a la «Millor Pel·lícula de Llengua Estrangera 2001», i Kevin Spacey, que ho va apreciar durant la seva presentació, va comprar els drets per realitzar una adaptació teatral als Estats Units.
El 2003, amb l'èxit d'Elling, el cineasta va signar un contracte amb la 20th Century Fox per a la producció de tres pel·lícules, la primera de les quals, Crazy in Love (Mozart i la balena), va aparèixer a les pantalles el 2005.
El 2004 va guanyar el Premi Amanda a la «Millor Pel·lícula Infantil».

## Filmografia
### Com a director

* 1999 : Absolute hangover
* 2001 : Elling
* 2004 : Just Bea
* 2005 : Crazy in Love (Mozart i la balena)
* 2005 : Elsk meg i morgen
* 2007 : Hoppet
* 2007 : Tatt av kvinnen
* 2010 : Maskeblomstfamilien
* 2012 : Into the White

### Sèries de televisió

* 2018 : State of Happiness (Lykkeland)

### Com a actor

* 1990 : Døden på Oslo S, d'Eva Isaksen
* 1991 : RC II, d'Odd Syse, curtmetratge
* 1995 : Farlig farvann, de Lars Berg : Holmsen
* 2008 : Max Manus, de Joachim Rønning i Espen Sandberg : Martin Linge

### Com a guionista

* 2007 : Tatt av kvinnen

## Vegeu també

* Cinema noruec
# Philip Miller

Philip Miller FRS (1691 – 18 de desembre de 1771) va ser un botànic escocès.
Miller va ser el cap jardiner del Chelsea Physic Garden des de 1722 fins que va ser forçat a retirar-se poc abans de la seva mort. D'acord amb el botànic Peter Collinson, qui visità el physic garden el juliol de 1764, Miller "va fer alçar la reputació del Chelsea Garden per la gran varietat de plantes de tots els tipus i climes..." Miller va escriure The Gardener's and Florists Dictionary or a Complete System of Horticulture (1724) i The Gardener's Dictionary containing the Methods of Cultivating and Improving the Kitchen Fruit and Flower Garden, amb moltes edicions i que va ser traduït al neerlandès per Job Baster.
Miller amb la correspondència amb altres botànics obtingué plantes de tot el món, moltes de les quals ells va cultivar per primera vegada a Anglaterra. Va ser escollit membre de la Royal Society. Va ser mestre de William Aiton, qui més tard va ser jardiner del Kew, i de William Forsyth, d'on prové el nom del gènere Forsythia. El Quart Duc de Bedford el contractà per esporgar els arbres fruiters de Woburn Abbey i per tenir cura de la seva col·lecció d'arbres americans les llavors dels quals van ser recollides a Amèrica per John Bartram.
Miller era contrari a usar la nova nomenclatura binomial de Carl von Linné, preferint la classificació de Joseph Pitton de Tournefort i John Ray però a Linnaeus li agradà el Gardeners Dictionary de Miller, Miller només es canvià a la nomenclatura de Linnaeus en l'edició del The Gardeners Dictionary de 1768, però ja havia descrit alguns gèneres com Larix i Vanilla, vàlids en el sistema lineà l'any 1754.
Miller envià les primeres llavors de cotoner de fibra llarga desenvolupades per la colonia americana de Geòrgia el 1733.
Un dels fills de Miller, Charles, va ser el primer cap del Jardí Botànic de Cambridge.
La signatura abreujada com a botànic de Philip Miller és: Mill.

## Notes

* ↑ H. Le Rougetel, "Gardener extraordinary: Philip Miller of Chelsea (1691-1771)", Journal of the Royal Horticultural Society 96 (1971:556-63).
* ↑ 1722 és la data que dona Hazel Le Rougetel, "Philip Miller/John Bartram Botanical Exchange" Garden History 14.1 (Spring 1986:32-39).
* ↑ Allen Paterson, "Philip Miller: A Portrait" Garden History, 14.1 (Spring 1986:40-41)
* ↑ The botanical engravings in the eighth edition (1752) provided subjects painted on Chelse plates.
* ↑ Frans A. Stafleu, reviewing the facsimile of The Gardeners Dictionary in Taxon 18.6 (December 1969:713-715) p 713.
* ↑ Le Rougetel 1986:32, quoting John Collinson's letter to the Duke of Bedford.
* ↑ Non erit Lexicon Hortulanorum, sed etiam Botanicorum, that the book will be, not just a lexicon of gardeners, but of botanists."; citat per Paterson 1986:40-41.
# Phoebe Gloeckner

Phoebe Gloeckner (Filadèlfia, 22 de desembre de 1960) és una dibuixant de novel·la gràfica estatunidenca coneguda per les obres A child's life i The diary of a teenage girl.

## Trajectòria professional

Gloeckner va entrar en contacte amb el món de la il·lustració a través dels seus pares. El seu pare era un il·lustrador comercial i la seva mare coneixia algun dels autors del còmic underground dels anys 70, i això li va permetre contactar i treballar amb autors com ara Robert Crumb, Aline Kominsky, Diane Noomin o Art Spiegelman durant la seva adolescència.
Tanmateix, no es va dedicar al còmic de bon principi. Va estudiar art i medicina a la Universitat de San Francisco i es va especialitzar en il·lustració mèdica a la Universitat de Texas. No va ser fins a l'any 1988 quan va il·lustrar una obra de ficció per primera vegada, The Atrocity Exhibition de J. G. Ballard. A partir de llavors va començar a crear historietes curtes que s'han publicat en diversos reculls de còmic, i va editar dues obres en solitari que han obtingut un gran reconeixement: A child's life i The diary of a teenage girl.
A part de la novel·la gràfica també ha il·lustrat diversos llibres infantils i ha fet exposicions de les seves il·lustracions mèdiques en galeries d'art dels Estats Units. Actualment és professora associada al'escola d'art i disseny de la Universitat de Michigan.
Va rebre el premi Inkpot l'any 2000 i una beca Guggenheim l'any 2008.

## Obra
### Monografies
#### A child's life and other stories

Aquesta novel·la gràfica es va publicar l'any 1998 i narra la infantesa de la Minnie, una nena que té una mare alcohòlica i un pare pederasta. El sexe i les drogues marquen la seva primera joventut. Va portar una gran polèmica pel seu contingut: les autoritats britàniques en van intentar requisar els exemplars per considerar-la una obra pornogràfica i va ser retirat de la biblioteca pública de Stockton, Califòrnia, per ser considerat un "manual per a pedòfils".

#### The diary of a teenage girl

Segona part de la història de la Minnie, en aquesta ocasió en plena adolescència. La protagonista recull en un diari el seu despertar sexual a través de la relació amb un dels amants de la seva mare.
The diary of a teenage girl va ser adaptada al cinema l'any 2015 per l'actriu i directora Marielle Heller.

### Com a coautora

* RE/Search, 1980-1981
* I Live Here, 2008

### Llibres infantils

* Weird Things You Can Grow, 1994
* Weird but True, 1997
* The Exploding Toilet and Other Tales Too Funny to Be True, 1998
* The Baby-Sitter's Nightmare, 1998

### Il·lustració

* The Atrocity Exhibition, 1990
* Angry Women, 1991
* The RE/Search Guide to Bodily Fluids, 1999
* The Good Vibrations Guide to Sex, 2002

## Referències

* 1 2 «Phoebe Gloeckner». [Consulta: 7 maig 2020].
* ↑ «- Megustaleer». [Consulta: 7 maig 2020].
* 1 2 «Phoebe Gloeckner» (en castellà). [Consulta: 7 maig 2020].
* ↑ «Phoebe Gloeckner» (en anglès). [Consulta: 7 maig 2020].
* ↑ «Phoebe Gloeckner, una niña en la era hippy». [Consulta: 7 maig 2020].
* ↑ cómics, 13 millones de naves, revista de. «Diario de una adolescente» (en castellà), 09-05-2018. [Consulta: 7 maig 2020].