OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Abrictosaure

L'abrictosaure (Abrictosaurus, «llangardaix despert») va ser un dinosaure que va existir a principis del Juràssic. Els seus fòssils es van trobar a Sud-àfrica, però es pensa que hi va arribar des d'altres parts de Pangea, més concretament de Sud-amèrica. Feia 130 centímetres de llarg i 35 d'alçada. Era un dinosaure herbívor.
Aquest dinosaure es coneix per les restes fòssils de només dos individus, trobats a la formació Upper Elliot del districte de Nek de Qacha a Lesotho i la província del Cap a Sud-àfrica. Es creu que l'Elliot superior data de les etapes Hettangian i Sinemurià del període Juràssic primerenc, fa aproximadament 200 a 190 milions d'anys. Es creu que aquesta formació preserva les dunes de sorra i les planes inundables estacionals, en un entorn semiàrid amb pluges esporàdiques. Altres dinosaures que es troben en aquesta formació inclouen el teròpode Megapnosaurus, el sauropodomorf Massospondylus, així com altres heterodontosàurids com Heterodontosaurus i Lycorhinus. També són abundants restes de cocodilomorfs terrestres, cinodonts i mamífers primerencs.

## Descripció

Els heterodontosàurids com l'Abrictosaurus eren petits ornitisquis primerencs, anomenats per la seva dentició marcadament heterodont. Són més coneguts pels ullals grans i semblants a canins (sovint anomenats caniniformes) tant a la mandíbula superior com a la inferior. No hi havia dents a la part davantera de les mandíbules, on s'utilitzava un bec dur per tallar la vegetació. Hi havia tres dents premaxil·lars, amb les dues primeres petites i còniques i la tercera engrandida per formar el caniniforme superior, homòleg del caniniforme inferior encara més gran, que va ser la primera dent dentària. A la mandíbula superior, un gran buit (o diastema) acomodava la dent caniniforme inferior i separava les dents premaxil·lars de les dents mastegadores més amples del maxil·lar. Dents similars recobrien la resta de la mandíbula inferior.

## Referències

* ↑ Benson, Robert B. J.; Hunt, Gene; Carrano, Matthew T.; Campione, Nicolás «Cope's rule and the adaptive landscape of dinosaur body size evolution». Palaeontology, 61, 1, 21-10-2017, pàg. 13–48. DOI: 10.1111/pala.12329.
* ↑ Norman, D.B.; Sues, H-D.; Witmer, L.M.; Coria, R.A.. «Basal Ornithopoda». A: The Dinosauria. 2a edició. Berkeley, California: University of California Press, 2004, p. 393–412. ISBN 9780520941434. OCLC 801843269.
* 1 2 Weishampel, D.B.; Witmer, L.M.. «Heterodontosauridae». A: The Dinosauria. Berkeley: University of California Press, 1990, p. 486–497. ISBN 9780520067264. OCLC 20670312.

## Enllaços externs

* L'abrictosaure al Dinosauricon
* Imatge d'un Abrictosaurus
Ornithischia :
Regne: Animalia
Filum: Chordata
Classe: Sauropsida
Clade: Avemetatarsalia
Clade: Dinosauria :
# Abrosaure

L'abrosaure (Abrosaurus, 'llangardaix delicat', del grec antic) és un gènere de dinosaure sauròpode que va viure al Juràssic en el que avui en dia és Àsia. Se n'han trobat restes fòssils a la província xinesa de Sichuan.

## Referències

* 1 2 Entrada «Abrosaurus» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 3 juny 2023].
Gèneres de sauropodomorfs :
Regne: Animalia
Filum: Chordata
Classe: Sauropsida
Clade: Avemetatarsalia
Clade: Dinosauria :
Sauropodomorpha :
Sauropoda :
Neosauropoda :
Macronaria :
Titanosauria :
# Dana Vespoli

Christa Walker (nascuda el 22 de setembre de 1972, a San Francisco, Califòrnia), més coneguda com a Dana Vespoli, és una actriu porno i directora porno nord-americana, guanyadora d'un Premi AVN (considerats els premis Oscar del cinema porno).

## Biografia

Vespoli va guanyar el Bachelor of Arts, en literatura comparada a la universitat on va ser també co-capitana de l'equip de rem Varsity Rowing Team, d'aquí prové el seu nom "Vespoli", que és una famosa marca de rems. Amb 29 anys va entrar en la indústria del porno. Va entrar en la indústria pornogràfica l'any 2003. L'any 2007 va ser premiada en els "Adam Film World Guide", com a directora de l'any. Fins a l'actualitat, ha rodat més de 400 pel·lícules.

## Vida personal

Va estar casada des del 2005 fins al 2012 amb l'actor porno Manuel Ferrara, amb el qual té 3 fills. Després del seu divorci, es desconeixen els detalls de la seva vida privada.
# Agapornis de Lilian

L'agapornis de Lilian o inseparable de Lilian (Agapornis lilianae) és un petit lloro, per tant un ocell de la família dels psitàcids que habita zones amb arbres, sovint de ribera, al sud de Tanzània, Malawi, est de Zàmbia, nord de Zimbàbue i nord-oest de Moçambic.

## Descripció

De color general verd amb anells oculars blancs. Té una llargària d'uns 13 cm. Front, cara i part anterior del coll i superior del pit de color taronja.

## Referències

* ↑ Comissió dels Noms dels Ocells en Català. Diccionari dels ocells del món: Ocells no passeriformes. Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d'Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia
# Agassizhorn

L'Agassizhorn és una muntanya dels Alps Bernesos situada a Suïssa. Es troba just al nord-oest del Finsteraarhorn, el cim principal de la serralada. L'Agassizhorn és el punt triple entre les valls de la glacera Grindelwald inferior, la glacera Unteraar i la Glacera de Fiesch. Com que les glaceres de Grindelwald inferior i Unteraar desemboquen a l'Aar i, per tant, al Rin i al mar del Nord, mentre que la glacera Fiescher desguassa al Roine i, per tant, al mar Mediterrani, el Sidelhorn es troba a la divisió continental europea.
Administrativament, el cim es comparteix entre els municipis de Grindelwald, al nord-oest, Guttannen, al nord-est, i Fieschertal, al sud. Grindelwald i Guttannen es troben al cantó de Berna, mentre que Fieschertal es troba al cantó de Valais.

## Referències

* 1 2 Swiss Confederation. map.geo.admin.ch [mapa]. [Consulta: 21 octubre 2014].

## Enllaços externs

* Llista de muntanyes de més de 2.000 metres a Suïssa amb les seves coordenades Arxivat 2009-01-29 a Wayback Machine.
# Agrel·lita

L'agrel·lita (NaCa₂Si₄O$_{10}$F) és un mineral inosilicat. La seva localitat tipus és al Quebec, Canadà. L'agrel·lita presenta fluorescència rosa en llum ultraviolada tant d'ona curta (magenta) com d'ona llarga (rosa intens).

## Etimologia

El seu nom prové de Stuart Olof Agrell (1913–1996), un mineralogista de la Universitat de Cambridge.

## Formació

Se sol formar en ambients relacionats amb roques ígnies alcalines com ara lents i baines pegmatítiques així com en gneissos màfics en complexos agpaítics metamorfitzats.

## Referències

* 1 2 «Agrellite». Mindat. [Consulta: 19 desembre 2021].
* 1 2 «Agrellite Mineral Data». WebMineral. [Consulta: 19 desembre 2021].
* ↑ Handbook of Mineralogy
* ↑ first reported in the Canadian Mineralogist (1976), vol. 14, pp. 120-126
# Agrupació Borrianenca de Cultura

L'Agrupació Borrianenca de Cultura és una entitat cultural i cívica, nascuda a Borriana (Plana Baixa) el 1954.
Va ser fundada el setembre de 1954 per un grup de patricis borrianencs valencianistes i interessats per la cultura. Durant els seus primers anys, l'Agrupació Borrianenca de Cultura va destacar per l'edició de la revista Buris-ana (1956), una de les més veteranes de la premsa comarcal valenciana. L'entitat va basar les seues activitats en la difusió de la cultura local i va insuflar aires de modernitat en la capital de la Plana Baixa amb iniciatives com el Saló Fotogràfic Internacional de la Taronja.
A partir de 1975, en època de Transició democràtica, una nova generació es va fer càrrec de l'entitat, capitanejada per activistes com Vicent Franch o Vicent Abad, que van acabar presidint-la successivament. D'acord amb els temps, l'ABC es va convertir en un instrument d'agitació política en conjunció amb les forces democràtiques semiclandestines. D'aquesta època prové un ambiciós programa de regeneració cultural que va assentar les bases de tota la política duta a terme en aquesta matèria per les successives corporacions municipals des del 1979.
A partir dels anys 90, una altra generació va prendre el relleu i l'entitat va concentrar els seus esforços en un ambiciós pla de publicacions. Des de llavors es publica el seu Anuari i també les monografies de la Col·lecció Vària, que han proporcionat a l'associació freqüents elogis en el món científic i bibliogràfic. Mentrestant, s'ha continuat editant el Buris-ana; el 2005 van digitalitzar el fons d'aquesta revista.
Des del 2007 va donar suport a les emissions de TV3 al País Valencià. El 2011 va mostrar el seu suport a l'ensenyament en valencià i participà en la Fira del Llibre de Castelló de la Plana. L'actual president de l'Agrupació Borrianenca de Cultura és l'escriptor Joan Garí i Clofent.

## Referències

* 1 2 3 4 «Presentació». Lloc web oficial de l'Agrupació Borrianenca de Cultura. [Consulta: 9 agost 2011].
* 1 2 Ortells, Vanessa. «Buris-ana cumple medio siglo de vida» (en castellà). elperiodic.com, 26-05-2006. Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 9 agost 2011].
* ↑ Marín, Isabel. «La Agrupació Borrianenca de Cultura digitalizará el fondo de su revista Buris-ana» (en castellà). elperiodic.com, 12-05-2005. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 9 agost 2011].
* ↑ «Eliseu Climent alerta que continua l'amenaça de tancament dels reemissors de TV3». VilaWeb, 30-10-2007. [Consulta: 9 agost 2011].
* ↑ «Continua la incertesa sobre el tancament o no del repetidor de TV3 del Bartolo». VilaWeb, 27-04-2007. [Consulta: 9 agost 2011].
* ↑ «La comunitat educativa de Borriana protesta pel nou decret de Conselleria». La Plana al Dia, 22-07-2011 [Consulta: 9 agost 2011].
* ↑ Ruiz, C. «Castellón se empapa de cultura» (en castellà). Las Provincias, 07-05-2011. [Consulta: 9 agost 2011].

## Bibliografia

* Garí, Joan. Agrupació Borrianenca de Cultura, aproximació a la seua història (1954-1983). Ajuntament de Borriana, 1990. ISBN CS 26-1990.

## Enllaços externs

* Lloc web oficial
# Agrupació Toral

L'Agrupació Toral va ser una formació de l'Exèrcit Popular de la República que va lluitar durant la Guerra civil espanyola. Manada pel tinent coronel Nilamón Toral, va intervenir en la campanya de Llevant i en la batalla de Valsequillo.

## Historial

La formació va ser creada l'11 de maig de 1938, a càrrec del major de milícies Nilamón Toral. Va quedar composta per les divisions 70a i «Extremadura». Situada en el flanc esquerre del XXII Cos d'Exèrcit, se li va encomanar la missió de cobrir el sector d'Albocàsser. La formació va intervenir en la campanya de Llevant, quedant molt infringides les seves unitats en els combats amb les forces franquistes. Quedaria dissolta al final de les operacions en Llevant.
El 7 de desembre es va tornar a crear una agrupació que va rebre la denominació de «Toral», i que va quedar composta per les divisions 6a, 28a, i 52a; el tinent coronel Nilamón Toral va tornar a rebre el comandament de l'agrupació. La prefectura d'Estat Major va recaure en el capità Manuel García-Pelayo. El gener de 1939 va intervenir en la batalla de Valsequillo, al costat del XXII Cos d'Exèrcit. Durant els dos primers dies la formació va avançar profundament en territori enemic, conquistant diverses localitats. No obstant això, va fracassar en els seus assalts sobre serra «Trapero», on es va concentrar el nucli de la resistència franquista.
La unitat es va autodissoldre al final de la contesa, disgregant-se els seus soldats a les províncies de Còrdova, Ciudad Real i Badajoz.

## Referències

* 1 2 Martínez Bande, 1977, p. 93.
* ↑ Salas Larrazábal, 2006, p. 2662.
* ↑ Maldonado, 2007, p. 471.
* ↑ Salas Larrazábal, 2006, p. 3050.
* ↑ Martínez Bande, 1985, p. 38.
* ↑ Tuñón de Lara, 2000, p. 791.
* ↑ Díaz, 2001, p. 38.

## Bibliografia

* Díaz, Benito. La guerrilla antifranquista en Toledo: la primera agrupación guerrillera del ejército de Extremadura-Centro. Colectivo de Investigación Histórica Arrabal, 2001.
* Maldonado, José M.ª. El frente de Aragón. La Guerra Civil en Aragón (1936–1938). Mira Editores, 2007. ISBN 978-84-8465-237-3.
* Martínez Bande, José Manuel. La ofensiva sobre Valencia. Madrid: Editorial San Martín, 1977.
* Martínez Bande, José Manuel. El Final de la guerra civil. Madrid: Ed. San Martín, 1985.
* Salas Larrazábal, Ramón. Historia del Ejército Popular de la República. Madrid: La Esfera de los libros, 2006. 84-9734-465-0.
* Tuñón de Lara, Manuel. La España del siglo XX.. I. Madrid: Akal, 2000. ISBN 84-460-1105-0.
# Celeste Alías

Celeste Alías és una cantant barcelonina de jazz. Va estudiar clarinet a Manresa i Badalona abans de descobrir la seva vocació de cantant. Entre els seus professors conten, entre d'altres Llibert Fortuny, Ramon Escalé i Roger Mas. Va estudiar jazz a l'a l'Escola Superior de Música de Catalunya amb Carme Canela i Ana Finger.
Ha col·laborat amb músics com David Mengual, Jorge Rossy, Perico Sambeat, Albert Cirera o Gonzalo del Val, entre d'altres. Participa en diverses formacions. Amb el pianista Marco Mezquida desenvolupa des del 2005 un treball d'improvisació i jazz i va publicar el 2011 Two Lonely People. Amb el guitarrista Santi Careta va gravar Black in Blue, en el qual homenatgen Nina Simone, Billie Holiday i Abbey Lincoln. Amb Santi Careta a la guitarra, David Soler al pedal steel i Oriol Roca a la baterial va crear el projecte Jazz Machín, inspirat en el compositor i cantant cubà Antonio Machín.

## Obres destacades

* Two Lonely People (2011), duo amb Marco Mezquida
* Llunàtics (2015), duo amb Marco Mezquida
* Tot sembla tan senzill (2017) Llibre-disc amb poemes de Montserrat Abelló musicats per Celeste Alías, acompanyat per Dani Pérez (guitarra), David Mengual (contrabaix) i Oriol Roca (bateria).

## Referències

* 1 2 3 «Celeste Alías». Fundació Conservatori Liceu. [Consulta: 21 maig 2020].
* ↑ «Celeste Alías». Catalan Sounds. Institut Ramon Llull. [Consulta: 21 novembre 2015].
* ↑ «Celeste Alías i Santi Careta porten "Jazz Machín" a Vic». Regió 7, 24-09-2014 [Consulta: 21 maig 2020].
* ↑ «Seducción con la luna por testigo en el Orfeó» (en castellà). Menorca al dia, 13-11-2015.
* ↑ «Celeste Alías - Tot sembla tan senzill. Poemes de Montserrat Abelló musicats per Celeste Alías». Enderrock, 2017. [Consulta: 21 maig 2020].
* ↑ Muri i Solé, Gerard E. «Abric de jazz per a Montserrat Abelló». Núvol, 12-08-2017.

## Enllaços externs

* «Celeste Alías i Santi Careta porten les dives del jazz al Palau de la Música». Notícies 3/24. CCMA, 24-08-2012.
# Daniel DiNardo

Daniel Nicholas DiNardo (Steubenville, Ohio, 23 de maig de 1949), arquebisbe de Galveston-Houston, és un cardenal dels Estats Units.
Va ser ordenat sacerdot el 16 de juliol de 1977, té un mestratge en filosofia per la Universitat Catòlica d'Amèrica, una llicenciatura en teologia per la Pontifícia Universitat Gregoriana i en patrística per l'Institut Patrístic Augustinianum.
Després de la seva ordenació, va ser vicari parroquial a Sant Pius X a Pittsburgh, i el 1981 va ser nomenat canceller assistent de la diòcesi de Pittsburgh i professor al seminari de St. Paul.
El 1984 va ser cridat a Roma i va servir com a oficial a la Congregació Pontifícia per als Bisbes fins a desembre de 1990 i de 1986 a 1989 va ser director de Vila Stritch, una residència per a sacerdots nord-americans que treballen al Vaticà.
El 1991 va ser nomenat Sotssecretari d'Educació de la Diòcesi de Pittsburgh i co-administrador de l'Església Mare de Déu del Castell a Swissvale, Pennsilvània.
El 19 d'agost de 1997 va ser nomenat bisbe coadjutor de Sioux City, Iowa, i ordenat bisbe el 7 d'octubre. El 28 de novembre de 1998 va esdevenir bisbe de Sioux City.
Joan Pau II el va nomenar bisbe coadjutor de la diòcesi de Galveston-Houston el 16 de gener de 2004 i el 29 de desembre d'aquest any, quan la diòcesi va esdevenir una Arxidiòcesi Metropolitana, va ser elevat a la dignitat d'arquebisbe coadjutor. Es va convertir en arquebisbe el 28 de febrer de 2006.
Va ser creat i proclamat cardenal pel Papa Benet XVI al consistori del 24 de novembre de 2007, amb el títol de Sant'Eusebio.
El cardenal DiNardo és president del Comitè de la Conferència Episcopal dels Estats Units per a les activitats a favor de la vida.
És membre dels consells Pontificis per a la Pastoral dels Emigrants i Itinerants, i per a la Cultura.

## Enllaços externs

* Arxidiòcesi de Galveston-Houston. El Cardenal DiNardo Arxivat 2011-11-04 a Wayback Machine.
* Catholic-Hierarchy. Daniel Nicholas Cardinal DiNardo
* Holy See Press Office. DiNardo Card. Daniel Nicholas] (anglès)
* Sala Stampa della Santa Seu. DiNardo Card. Daniel Nicholas] (italià)
# Taliacis

Els taliacis (Thaliacea) són una classe tunicats planctònics. Al contrari que els ascidiacis, amb els quals estan emparentats, i que viuen al fons marí, els taliacis floten lliurement durant tota la seva vida. Aquest grup inclou espècies solitàries i colonials.

## Característiques

Els taliacis tenen una característica forma de bóta i un cos transparent, sense cua en estat adult i, per tant, sense notocordi ni tub neural. Tenen dues obertures, una anterior i una altra posterior, a través de les què bomben aigua i n'extreuen l'aliment per filtració. La gran faringe presenta amb un nombre variable de perforacions o estigmes.
Hi ha tres grups de taliacis: els pirosomàtids són animals colonials. Els doliòlids i els sàlpids alternen estadis colonials i solitaris. Les colònies de sàlpids poden fer metres de llargada.

## Història natural

Els taliacis tenen cicles de vida complexos. Dels ous dels doliòlids surten les larves nedadores amb aspecte de capgròs, que són l'etapa larvària comuna d'altres tunicats. Els pirosomes són ovovivípars, els ous es desenvolupen a l'interior de la mare sense l'etapa de capgròs. Les salpes són vivípares, els embrions estan units a la mare per una mena de placenta. Després es converteix en un ooide, que es reprodueix de manera asexual per gemmació produint una sèrie de blastozoides, que formen llargues cadenes. Els blastozoides individuals es reprodueixen sexualment produint ous i la propera generació d’oozoides.

### Cicle del carboni

Els cos dels taliacis conté un 30% de carboni. L'enfonsament dels cossos i els excrements de les salpes pot treure de circulació carboni dipositant-lo al fons de la mar. Les salpes són prou abundants com per tenir un efecte en el cicle del carboni oceànic, el que pot tenir un paper en el canvi climàtic.

## Taxonomia

La classe Thaliacea inclou tres ordres i un total de 77 espècies:
* Ordre Doliolida
** Subordre Doliolidina
*** Família Doliolidae Bronn, 1862
*** Família Doliopsoididae Godeaux, 1996
** Subordre Doliopsidina
*** Família Doliolunidae Robison, Raskoff & Sherlock, 2005
*** Família Doliopsidae Godeaux, 1996
*** Família Paradoliopsidae Godeaux, 1996
* Ordre Pyrosomatida
** Família Pyrosomatidae Lahille, 1888
* Ordre Salpida
** Família Salpidae Lahille, 1888

## Enllaços externs

* earthlife.net
* amonline.net.au
* ascidians.com

## Referències

* ↑ «Taliacis | enciclopèdia.cat». [Consulta: 13 desembre 2020].
* ↑ Barnes, R. D.. Invertebrate Zoology. Philadelphia, PA: Holt-Saunders International, 1982, p. 1042–1043. ISBN 0-03-056747-5.
* ↑ Jellyfish biomass in the biological pump - expanding the oceanic carbon cycle (researchgate.net)
* ↑ «WoRMS - World Register of Marine Species - Taxonomic tree». [Consulta: 13 desembre 2020].
# L'Espanya Industrial

«L'Espanya Industrial» té aquests significats:
* L'Espanya Industrial (el Raval), antiga fàbrica al Raval de Barcelona
* Parc de L'Espanya Industrial, a l'emplaçament de la fàbrica de Sants (Vapor Nou)
# Ust-Labinsk

Ust-Labinsk - Усть-Лабинск (rus) - és una ciutat del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba a la vora dreta del riu Kuban, a la seva confluència amb el Labà. És a 56 km de Krasnodar.
La ciutat més propera és Korenovsk, a 35 km al nord-oest. A l'altra banda del riu hi ha Khatukai i Nàberejni, dues viles d'Adiguèsia.
Pertany a aquesta ciutat el khútor d'Argàtov.

## Història

Ust-Labinsk neix com a fortalesa el 1778 al nord del Caucas, a la conca del Kuban, que formava part de la línia defensiva Azov-Mozdok, i va rebre el nom d'Aleksàndrovski. El 1794 obtingué l'estatus de stanitsa amb el nom d'Ust-Labínskaia (literalment, boca del Labà).
El 1924 fou assignada capital del raion. Des del 1958 té estatus de ciutat i el seu nom actual.

## Enllaços externs i referències

* Aquest article conté dades geogràfiques extretes de Google Earth i el mapa de Rússia de Yandex.ru, accessible des d'aquest enllaç.
* Lloc web oficial d'Ust-Labinsk (rus)
* Informacions sobre la ciutat (rus)
* L'escut de la ciutat (rus)
* Mapa topogràfic a maps.vlasenko.net (rus)
* Panorama en 360° del centre d'Ust-Labinsk Arxivat 2014-07-14 a Wayback Machine. a Panoramio
* Església Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine. a Panoramio
* Edifici de l'administració Arxivat 2014-07-14 a Wayback Machine. a Panoramio
* Parc de la localitat Arxivat 2014-07-14 a Wayback Machine. a Panoramio
* Estació de ferrocarril Arxivat 2014-07-14 a Wayback Machine. a Panoramio
* Carrer Kràsnaia Arxivat 2014-07-14 a Wayback Machine. a Panoramio
# Pere Anguera Magrinyà

Pere Anguera Magrinyà (Reus, 20 de febrer de 1767 - 1834) va ser un metge català dedicat també a la política i a la genealogia.
D'ideologia liberal, va ser síndic procurador el 1810-1811 a l'ajuntament de Reus, alcalde des del gener a l'agost de 1814, quan va ser destituït pels absolutistes, i regidor del 1816 al 1818. Andreu de Bofarull, historiador reusenc, explica la gran rebuda que l'alcalde va organitzar a Reus amb motiu de l'arribada des de l'exili de Ferran VII, quan la ciutat va sortir a rebre'l amb gran alegria. El rei, que va entrar a Reus a les 4 de la tarda, anava acompanyat de José Miguel de Carvajal y Manrique, duc de San Carlos, i dels generals José de Palafox y Melzi i Francisco de Oliver-Copons y Méndez-Navia. El consistori va organitzar tres dies de festes populars, recollides en una publicació finançada per l'ajuntament: Sucinta relación de las demostraciones con que se esmeró la villa de Reus en obsequiar a su amado monarca Don Fernando VII y a su hermano y tio los serenisimos Infantes, Don Carlos y Don Antonio al tránsito que hicieron por ella en los dias 1, 2 y 3 del presente mes de abril ... publicada a Reus per Josep Rubió el 1814.
Des del 1809 es dedicà sistemàticament al buidatge dels llibres sacramentals i els manuals notarials de l'escrivania comuna des del segle xiii al XVII, que es trobaven a l'arxiu de l'església de sant Pere de Reus, amb la intenció de constituir les genealogies de les més importants famílies reusenques de l'època. La recerca l'acabà cap al 1828. El resultat del seu treball va ser enquadernat en cinc volums manuscrits que es conserven a l'Arxiu Històric Comarcal de Reus. A banda de les "fitxes" per família, va elaborar també arbres genealògics. Tenia com a col·laborador a Saldoni Vilà, arxiver municipal, que li feia d'escrivent.

## Referències

* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 53.
* 1 2 Bofarull, Andreu de. Anales históricos de Reus desde su fundación hasta nuestros días. Reus: Imp. de la V. e Hijo de Pedro Sabater, 1866, p. 227.
* ↑ Bofarull, Andreu de. Reus en el bolsillo. Reus: Imprenta y librería de Angel Camí y José Arnavat, 1851, p. 28.
* ↑ Grau i Pujol, Josep M. T. «Pere Anguera Magrinyà: un genealogista reusenc d'ara fa dos-cents anys». Revista del Centre de Lectura, 61, 4-2000, pàg. 16.
* ↑ Guix Sugranyes, Josep M. El "Llibre de la Cadena" de Reus: règim jurídic de la vila en l'edat mitjana. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1963, p. 28.